PHILIP K. DICK

Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal?

agavé

könyvek

Philip K. Dick: Do Androids Dream of Electric Sheep?

Copyright © Philip K. Dick, 1968

Hungarian translation: © Pék Zoltán, 2005

A magyar fordítás az alábbi angol nyelvű kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: Do Androids Dream of Electric Sheep?

Orion Books, London 2005

Fordította: Pék Zoltán

Az utolsó krimi © Bényei Tamás, 2005

Descartes és az evolúció © H. Nagy Péter, 2005

Orcus neontüzében © Tillmann J. A., 2005

ISBN: 963 711 821 7

Agavé Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Tördelőszerkesztő: Téglás Zoltán

Korrektor: Boncz Éva

Készült: Grafika Press Rt. nyomdában, Budapesten, 2005-ben

1098765432

Maren Augusta Bergrudnak

1923. augusztus 10 – 1967. június 14.

Még látom őt gyöngyös füvön

Testetlen árnyként bolygani.

Átjárja boldog énekem.

Yeats

Auckland

Tegnap elhunyt az a teknős, melyet még a felfedező, Cook kapitány ajándékozott Tonga királyának 1777-ben. A Tu’imalila névre hallgató, majdnem kétszáz éves állat a királyi palota területén halt meg a tongai Nuku fővárosában, Alofában. A tongaiak törzsfőnöknek tekintették az állatot, külön gondozók vigyáztak rá, mivel pár éve egy bozóttűzben elvesztette a szeme világát, A tongai rádió közlése szerint Tu'imalila tetemét elküldik az aucklandi múzeumnak Új-Zélandra.

Reuters, 1966

EGY

Rick Deckardot az ágya melletti hangulatorgona vidám kis áramcsípéssel ébresztette. Meglepődve – mindig meglepődött, hogy egyik pillanatról a másikra csak úgy ébren találja magát – felkelt, és nagyot nyújtózott színes pizsamájában. Az ágyban felesége, Iran kinyitotta szürke, csöppet sem vidám szemét, pislogott, majd nyögve megint lehunyta.

– Túl gyengére állítottad a Penfieldet – mondta a férfi. – Átkapcsolom, és mindjárt felébredsz…

– Ne nyúlj az én beállításomhoz! – szólt rá élesen az asszony. – Nem akarok felébredni.

A férfi leült az ágyra, a nő fölé hajolt és gyengéden magyarázta:

– Ha elég nagyra állítod a lökést, örülsz, hogy felébredsz. Ez a lényeg. C beállításnál legyőzi a tudatküszöb-akadályt, ahogy nekem.

Barátságosan megpaskolta az asszony csupasz, sápadt vállát; jókedvűen nézett a világra, hiszen az ő beállítása D volt.

– Vedd le rólam a durva zsarukezedet – mordult fel Iran.

– Nem vagyok zsaru… – kezdte a férfi dühösen, pedig düh nem is szerepelt a beállításban.

– Nem, te rosszabb vagy – mondta még mindig lehunyt szemmel a nő. – Egy zsarubérenc bérgyilkos.

– Életemben nem öltem embert. – Bosszúsága már nyílt ellenségességbe csapott át.

– Csak azokat a szerencsétlen androidokat.

– Bezzeg a vérdíjat, ami hazahozok, habozás nélkül el bírod költeni bármire, ami éppen megtetszik. – Rick felállt, odament a hangulatorgonához. – Ahelyett, hogy spórolnánk, és vennénk egy igazi bárányt a hamis, elektronikus helyébe. Csak egy elektronikusra telik, pedig évek óta mennyit gürcölök, hogy többet keressek.

A konzolnál habozott, mit is tárcsázzon: idegkamrai elfojtást (ami megszüntetné a dühét) vagy stimulálást (ami annyira felhúzná, hogy megnyerné ezt a vitát).

– Ha több dühöt tárcsázol, én is azt teszem – figyelmeztette Iran, aki immár nyitott szemmel figyelte. – A maximumot tárcsázom, és olyan veszekedés lesz, amilyen az összes eddigi együttvéve. Tárcsázz, és majd meglátod – azzal felkelt, két lépéssel ott termett saját hangulatorgonájánál, és várakozva meredt a férfira.

Az sóhajtva meghátrált.

– Azt tárcsázom, ami mára szól. – Megnézte, mi van 1992. január 3-ra kiírva. Profi hozzáállás. – Ha a naptár szerint tárcsázok – kérdezte óvatosan –, te is azt teszed? – Várt, elég ravasz volt, hogy ne kötelezze el magát, míg a felesége a szavát nem adja.

– Az én naptáramban szerepel egy hatórás önmarcangoló depresszióroham.

– Tessék? Minek írtál be ilyet? – Ez ellentmondott a hangulatorgona céljának. – Fogalmam se volt, hogy ilyet is lehet.

– Egyik délután itthon üldögéltem – mesélte Iran –, és szokás szerint Baráti Bustert és Barátságos Barátait néztem. Valami nagy újságról beszélt, amit be fog jelenteni, és akkor bejött az a rettenetes reklám, tudod, amelyiket ki nem állhatom. A Mountibank márkájú ólom herevédő. Úgyhogy egy pillanatra levettem a hangot. És akkor meghallottam az épületet, ezt az épületet. Meghallottam az… – tétován intett.

– Az üres lakásokat – bólintott Rick. Néha éjjel ő is hallotta, amikor elvileg aludnia kellett volna. Holott ebben a korban egy félig lakott komforttorony igencsak népesnek számított a népsűrűség szempontjából; odakint, ahol a háború előtt a külváros volt, teljesen üres épületeket is lehetett találni… legalábbis így hallotta. Megelégedett másodkézből kapott információval; a legtöbb emberhez hasonlóan esze ágában sem volt személyesen meggyőződni róla.

– Abban a pillanatban, hogy levettem a hangot – folytatta Iran –, a 382-es hangulatban voltam, épp előtte tárcsáztam. Szóval habár intellektuálisan hallottam az ürességet, nem éreztem át. Első reakcióként elöntött a hála, amiért megengedhetünk magunknak egy Penfield hangulatorgonát. De aztán olvastam róla, milyen egészségtelen, amikor érzed az élet hiányát, nemcsak az épületben, de mindenhol, és nem reagálsz, érted? Nem, gondolom, te nem érted. Ezt régebben a mentális betegség jelének tartották: „érzelmi sivárság” volt az orvosi elnevezés. Úgyhogy hagytam a tévét elnémítva, leültem a hangulatorgonához, és kísérleteztem. Végül megtaláltam az elkeseredettség beállítását. – Sötét arcán pökhendi elégedettség látszott, mintha tényleg elért volna valamit fontosat. – Havonta kétszer műsorra tűzöm, szerintem ennyi idő igenis jogos a reménytelenségre. Amiatt, hogy itt maradtunk a Földön, miközben minden kisember emigrált. Minden miatt. Mit gondolsz?

– De egy ilyen hangulatba könnyen bele lehet ragadni, nem tudod tárcsázni a következőt, hogy kihúzzon. A totális valóságon való efféle kesergés öngerjesztő.

– Automata törlést programozok három órával későbbre – felelte felesége könnyedén. – Egy 481-est. A jövőben előttem álló lehetőségek, az új remény, hogy…

– Ismerem a 481-est – szakította félbe Rick. Sokszor tárcsázta, igencsak bízott benne. – Figyelj – ült le az ágyra, s felesége kezét megfogva lehúzta maga mellé –, még automata megszakítással is veszélyes bármilyen depressziót kipróbálni. Felejtsd el, mit terveztél be, és én is elfelejtem az enyémet, mindketten 104-est tárcsázunk, és egyszerre élvezzük ki, aztán te benne maradhatsz, míg én átváltok a szokásos munkahangulatomra. Utána felugrok a tetőre ellenőrizni a bárányt, aztán irány az iroda, és közben tudni fogom, hogy nem tévé nélkül ücsörögsz és borongsz itt. – Elengedte az asszony karcsú, hosszú ujjait, és átment a tágas lakás nappalijába, ahol még érződött az előző esti cigarettaillat. Lehajolt és bekapcsolta a tévét.

– Reggeli előtt ki nem állhatom a tévét – szólt ki a hálóból Iran.

– Tárcsázz 888-at – felelte Rick, míg a készülék melegedett. – A tévévágyat. Bármilyen műsorra.

– Most nincs kedvem tárcsázni semmit.

– Akkor tárcsázd a 3-at.

– Nem tárcsázok egy számot, ami arra ösztönzi az agyamat, hogy akarjak tárcsázni! Ha nem akarok tárcsázni, akkor ezt aztán főleg nem akarom tárcsázni, mert akkor akarnék tárcsázni, és most a tárcsázás iránti vágynál idegenebb érzést el sem tudok képzelni. Nem akarok mást, csak itt ülni és bámulni a padlót. – Hangja kicsorbult az ürességtől, ahogy lelke megalvadt, teste pedig elernyedt, miközben fojtogató, szinte tökéletes tehetetlenség vonta be tetőtől talpig.

Rick felhangosította a tévét, mire Baráti Buster hangja töltötte meg a teret.

– …hohó, emberek! Röviden a mai időjárásról. A Manguszta műhold jelentése szerint a nukleáris szennyezés dél körül erősödik fel a leginkább, aztán elvékonyodik, úgyhogy, emberek, aki ki akar rándulni a szabadba, az…

Iran robogott be, hosszú hálóinge mögötte lebegett. Kikapcsolta a tévét.

– Jól van, feladom, tárcsázok – mondta. – Amit csak akarsz. Eksztatikus szexuális gyönyör? Olyan pocsékul vagyok, hogy most még azt is elviselem. Tökmindegy. Mit számít?

– Majd én tárcsázok helyetted – vezette vissza a hálóba Rick. A nő konzolján 594-et tárcsázott: örömteli engedelmeskedés a férj felsőbbrendű bölcsességének minden kérdésben. Saját konzolján kreatív, friss hozzáállást kért a munkához, habár erre nemigen volt szüksége, ez volt a megszokott, sőt veleszületett felfogása a Penfield mesterséges agystimulátor nélkül is.

A sietős reggeli után, hiszen felesége miatt időt vesztett, a kinti időhöz öltözve (ideértve a Mountibank márkájú ólom herevédőjét is, abból is az Ajax modellt) felment a tetőlegelőre, ahol az elektronikus bárány „legelt”, azaz – kifinomult szoftverének köszönhetően – szimulált elégedettséggel rágcsált, kellőképpen lenyűgözve az épület többi lakóját.

Hát persze, hogy a szomszédok állatai között is voltak elektronikus áramkörű hamisítványok, de ő se ütötte bele az orrát, mint ahogy azok se kíváncsiskodtak az ő báránya valódiságáról. Az rettenetes udvariatlanság lenne. Megkérdezni, „A maga báránya igazi?” nagyobb vétség az etikett ellen, mint ha embertársunk fogáról, hajáról vagy belső szerveiről kérdeznénk ugyanezt. A radioaktív szemcsékkel teli szürke, napot elfedő reggeli levegő ott böfögött körülötte, csavarta az orrát; önkéntelenül is beszívta a halál bűzét. Na jó, ez azért túl erős kifejezés, igazította helyre magát, ahogy haladt a gyep felé, ami a szokatlanul nagy lakáshoz járt. A Végső Világháború örökségének hatása lassan-lassan csökkent; akik nem élték túl a port, már évekkel ezelőtt feledésbe merültek, s a por, mely meggyengülve próbált szembeszegülni az erős túlélőkkel, immár csak az elmének és a genetikai tulajdonságoknak ártott. A por kétségtelenül átszivárgott az ólom herevédőn is, s amíg nem emigrál, nap mint nap kénytelen elviselni a beszűrődő szennyeződést. Eleddig a havonta végzett orvosi vizsgálat nem mutatott semmi elváltozást; a „normálisok” közé tartozott, egy férfi, aki a törvényben előírt határokon belül képes szaporodni. Azonban a San Franciscó-i rendőrség orvosai bármelyik hónapban találhatnak valamit. A mindenütt jelen lévő por folyton különlegesekké torzította a normálisokat. Újabban ezt a szlogent harsogták a plakátok, tévéreklámok és kormányzati hírlevelek: „Ön dönt! Emigrál vagy degenerál?” Milyen igaz, gondolta Rick, ahogy kinyitotta a kis legelő kapuját, és odalépett az elektronikus bárányhoz. Csakhogy én nem emigrálhatok, emlékeztette magát. Ideköt a munkám.

Bill Barbour üdvözölte, a lenti lakó és a szomszédos legelő tulajdonosa. Rickhez hasonlóan már munkához volt öltözve, de előbb még ő is feljött megnézni az állatát.

– A lovam vemhes – harsogta vidáman Barbour, s a hatalmas Percheron kancára mutatott, ami csak bámult a semmibe. – Mit szól?

– Akkor hamarosan két lova is lesz – felelte Rick. A báránya mellett állt, mely kérődzve hevert, éber szemét a férfira szegezve, hátha hozott neki egy kis zabot. Az álbárányba építettek egy zabpreferáló áramkört: a zab láttán felállt és odament az emberhez. – Mi ejtette teherbe? – érdeklődött. – A szél?

– A Kaliforniában kapható legjobb minőségű megtermé-kenyítő plazmát vettem neki – közölte vele Barbour. – Vannak kapcsolataim az Állami Állattenyésztő Bizottságnál. Emlékszik, amikor múlt héten kijött tőlük az inspektor megvizsgálni Judyt? Alig várják, hogy meglegyen a csikó. Judy a maga nemében páratlan – paskolta meg kedveskedve lova nyakát Barbour, mire az állat felé hajtotta a fejét.

– Gondolt már arra, hogy eladja? – kérdezte Rick. Atyaég, mennyire szeretett volna egy lovat. Vagy bármilyen állatot. A másolat tartása és gondozása szép lassan demoralizálja az embert. Társadalmi szempontból mégis muszáj volt, ha már igazira nem tellett. Tehát nem volt választása, folytatnia kellett. Még ha őt nem is érdekelné, ott van a felesége, márpedig Irant érdekelte. Nagyon is.

– Erkölcstelenség lenne eladnom – válaszolta Barbour.

– Akkor adja el a csikót. Két állat még erkölcstelenebb, mint az egy se.

– Hogy érti? – nézett rá zavartan Barbour. – Sok embernek van két állata, sőt három-négy is. Vagy akár öt, mint Fred Washborne-nak, akié az algatelep, ahol a bátyám dolgozik. Nem látta a cikket a kacsájáról a tegnapi Chronicle-ben? Állítólag a legnagyobb, legnehezebb moszkvai kacsa az egész Nyugati Parton. – A férfi szeme megüvegesedett, s fokozatosan transzba került, ahogy elképzelte azt az értéket.

Rick átkutatta a zsebeit, és előhúzta a Sidney Állatkatalógus gyűrött, sokat forgatott januári mellékletét. Az indexben kikereste a csikót (lásd lovak, utód), és már meg is volt az aktuális, egész országra érvényes ár.

– A Sidneytől ötezer dollárért kapok egy Percheron csikót – közölte.

– Kizárt – csóválta a fejét Barbour. – Nézze meg jobban. Dőlttel van szedve, ami azt jelenti, hogy nincs készlet belőle, csak ennyi lenne az ára, ha lenne.

– Mondjuk, havonta fizetek ötszáz dollárt tíz hónapon át. A teljes katalógusárat.

– Deckard, magának fogalma sincs a lovakról – mondta lenézően Barbour. – Oka van annak, hogy miért nincs egyetlen Percheron csikó sem raktáron. A Percheron csikókat nem adják el, még katalógusáron sem. Túl ritkák, még a viszonylag gyengébb vérvonalúak is – hajolt át gesztikulálva a kerítésen. – Judy három éve van meg, és ez idő alatt egyetlen hozzá méltó Percheron kancát se láttam. Kanadába repültem érte, és magam hoztam haza, nehogy ellopják. Ha az ember Coloradón vagy Wyomingen keresztül hoz egy ilyen állatot, leütik és elveszik. Tudja, miért? Mert a Végső Világháború előtt szó szerint százával léteztek…

– De ha magának kettő lova lesz, nekem meg egy se, azzal megsérti a mercerizmus teológiai és erkölcsi alapjait.

– Ott a birkája. A fenébe is, követheti az Emelkedést a saját életében, és ha megragadja az empátiadoboz két fogantyúját, tisztességgel egyesülhet Mercerrel. Na már most, ha nem lenne ez az öreg birkája, akkor állna az érvelése. Igen, ha nekem két állatom lenne, magának meg egy se, akadályoznám a maga egyesülését Mercerrel. Csakhogy ebben az épületben minden családnak van valamilyen állata, márpedig vagyunk, hányan is, úgy ötvenen: három lakásonként egy, ha jól számolom. Gravesonnak tyúkja van – mutatott észak felé. – Oakes meg a felesége azt a nagy vörös kutyát tartják, ami ugat éjszakánként. – Elmerengett. – Azt hiszem, Ed Smithnek macskája van a lakásában… legalábbis ezt állítja, bár még senki nem látta. Lehet, hogy csak felvág.

Rick odament a bárányhoz, lehajolt, s addig tapogatott a sűrű fehér bundában – legalább a bolhák igaziak voltak –, míg meg nem találta, amit keresett: a gépezetet irányító, rejtett panelt. Barbour szeme láttára felpattintotta a fedelet.

– Most már érti, miért akarom annyira a csikóját?

Barbour először meg sem tudott szólalni.

– Maga szegény ember – sajnálkozott aztán. – Mindig is ilyenje volt?

– Nem – csukta le Rick az elektronikus bárány paneljét, majd felegyenesedett és szomszédja felé fordult. – Eredetileg igazi bárányom volt. A feleségem apjától kaptuk, amikor emigrált. Aztán úgy egy éve, emlékszik, elvittem az állatorvoshoz… Maga is itt fent volt akkor reggel, amikor rátaláltam, ahogy az oldalán feküdt és nem bírt felállni.

– Azért maga felállította – emlékezett vissza bólogatva Barbour. – Sikerült felimádkoznia, de csak pár percet ment, aztán megint elterült.

– A bárányok fura betegségeket tudnak elkapni. Vagy mondom úgy, hogy a bárányok sokféle betegséget kapnak, de a szimptómák mindig ugyanazok: az állat nem tud felállni, és képtelenség megmondani, milyen komoly a dolog, hogy csak meghúzódott a lába vagy vérmérgezéstől haldoklik. Az enyém abba halt bele, vérmérgezésbe.

– Itt fent? – kérdezte megrökönyödve Barbour. – A tetőn?

– A szalma – magyarázta Rick. – Egy alkalommal nem vettem le az összes drótot a báláról, és Groucho, így neveztem, megvágta magát és vérmérgezést kapott. Elvittem az állatorvoshoz, de belehalt. Sokat gondolkodtam rajta, aztán felhívtam az egyik helyet, ahol mesterséges állatokat készítenek, és megmutattam nekik Groucho fényképét. Ők csinálták ezt – mutatott a másállatra, ami tovább rágcsált, de közben éberen leste, hogy vajon előkerül-e némi zab. – Elsőrendű munka. És én is olyan odafigyeléssel gondozom, mintha igazi lenne. Csak… – vállat vont.

– Nem ugyanaz – fejezte be helyette Barbour.

– Pedig majdnem. Ugyanolyan érzés, ugyanúgy kell figyelni rá, mintha élne. Mert ha meghibásodik, az épületben mindenki megtudja. Hatszor vittem el a műhelybe kisebb javításra. Például egyszer a hangrendszer romlott el vagy mi az ördög, és megállás nélkül bégetett. Apróság, de ha bárki meglátná, azonnal rájönne, hogy mechanikus hibáról van szó. – Hozzátette: – A műhely furgonján a valamilyen állatkórház felirat áll. A sofőr meg fehér köpenyt visel, mint egy igazi állatorvos. – Hirtelen eszébe jutott az idő, az órájára pillantott. – Mennem kell dolgozni. Este találkozunk.

A kocsi felé indult, amikor Barbour utána szólt:

– Nem mondom el senkinek az épületben.

Rick majdnem megállt, hogy megköszönje, ám akkor megkopogtatta vállát a csüggedés, amiről Iran is beszélt, és ő csak annyit felelt:

– Nem tudom, talán nem is számít.

– De akkor lenéznék magát. Nem mindenki, de néhányan. Maga is tudja, az emberek mit gondolnak arról, aki nem vigyáz az állatára: erkölcstelennek és érzéketlennek tartják. Úgy értem, hivatalosan már nem számít bűncselekménynek, mint közvetlen a háború után, de az érzés még megvan az emberekben.

– Pokolian szeretnék egy állatot! – tárta szét üres kezét elkeseredetten Rick. – Folyton próbálok venni, de a fizetésem mint városi alkalmazotté…

Bárcsak megint mázlim lenne a melóban, gondolta. Mint két éve, amikor négy androidot tettem hidegre egy hónap alatt. Ha akkor tudom, hogy Groucho meg fog halni… de az még a vérmérgezés előtt volt. Az ötcentis törött, tűhegyes drótdarab előtt. – Vehetne macskát – próbált segíteni Barbour. – A macska olcsó, nézze meg a katalógusban.

– Nem akarok háziállatot – felelte halkan Rick. – Olyat akarok, amilyen eredetileg is volt, nagy testű állatot. Bárányt, vagy ha elég pénzem lesz, tehenet, bikát. Vagy ami magának van, lovat.

Öt android fejpénze elég is lenne, morfondírozott. Ezer dollár per koponya a fizetésen felül. Akkor valahol valakitől meg tudnám szerezni, amit akarok. Még ha dőlt betűvel van is szedve a Sidney Állatkatalógus-ban. Ötezer dollár… Csakhogy ahhoz először öt androidnak el kell jutnia az egyik gyarmatbolygóról a Földre, ami nem rajtam múlik, én nem tudom őket idecsalni, és még ha tudnám is, vannak más fejvadászok más ügynökségeknél szerte a világon. Az androidoknak kifejezetten Észak-Kaliforniába kéne jönniük, és az itteni főfejvadásznak, Dave Holdennek meg kéne halnia vagy nyugdíjba mennie.

– Vegyen egy tücsköt – szellemeskedett Barbour. – Vagy egeret. Hé, már huszonöt dolcsiért kap egy kifejlett egeret.

– A maga lova is meghalhat csak úgy. Mint Groucho. Hazaér a munkából este, és itt találja égnek meredő lábakkal, mint egy bogarat. Mint egy… mit is mondott… tücsköt. – A kocsikulccsal a kezében elindult.

– Sajnálom, ha megbántottam – szabadkozott idegesen Barbour.

Deckard némán nyitotta ki légkocsija ajtaját. Nem volt több mondanivalója a szomszédjának, gondolatban már a munkára, az előtte álló napra összpontosított.

KETTŐ

Az óriási, üres és omladozó épületben, ami annak idején ezreknek adott otthont, most egyetlen árva tévékészülék reklámozta árucikkeit harsogva a kietlen szobában.

A Végső Világháború előtt ezt az elárvult romot szépen karbantartották. Itt, az egysínű vonattal csupán pár megállóra terült el San Francisco külvárosa; valaha az egész félsziget zsongott az élettől, véleményektől és panaszoktól, ám a tulajdonosok mára meghaltak, vagy kivándoroltak valamelyik gyarmatvilágra. Főleg az előbbi, ugyanis a Pentagon és önelégült tudományos vazallusa, a Rand Vállalat derűlátó jóslatai ellenére igencsak költséges háború kerekedett. A vállalat egyébként e helytől nem messze állt, s mint a lakások tulajdonosai, a cég is végleg eltakarodott. Senkinek nem hiányzott.

Ráadásul már senki nem emlékezett, miért is tört ki a háború, és ki nyerte meg, ha megnyerte egyáltalán valaki. A bolygó felszínének zömét beszennyező por származási helyét nem lehetett megállapítani, és senki, még a háborús ellenség sem számított rá. Először – különös módon – a baglyok haltak ki. Akkoriban szinte vicces látvány volt az udvarokon és utcákon heverő tömérdek kövér, pelyhes fehér madár. Mivel általában alkonyat előtt nem merészkedtek ki, a baglyokra senki nem figyelt. A középkori járványok hasonlóképpen mutatkoztak meg, döglött patkányok alakjában. Ez a járvány azonban felülről érkezett.

A baglyokat persze követte a többi madár, de addigra a titkot megfejtették és megértették. A háború előtt éppen csak vegetált a gyarmatosítási program, ám most, hogy a nap már nem fürdette fényében a Földet, a kolonizáció új sebességre kapcsolt. Ezzel együtt átalakították az egyik háborús fegyvert, a Szintetikus Szabadságharcost, s a humanoid robot – pontosabban organikus android –, mely képes volt működni egy idegen világban, egy csapásra a gyarmatosítási program főtámasza lett. Az ENSZ törvénye értelmében minden telepes automatikusan kapott egy androidot, melynek altípusát maga választhatta meg; 1990-re az altípusok száma szinte felfoghatatlanná nőtt, akár az amerikai automobiloké az 1960-as években.

Ez a két dolog adta meg a végső lökést az emigráláshoz: az android szolga mint mézesmadzag, és a radioaktív szennyeződés mint mankó. Az ENSZ az emigrációt megkönnyítette, a maradást nehézzé, sőt lehetetlenné tette. Aki a Földön lebzselt, az hirtelen „biológiailag elfogadhatatlan” pecsétet kapott, azaz veszélyt jelentett a faj tiszta örökségére. S akit egyszer különlegesnek bélyegeztek, még ha bele is egyezett a sterilizálásba, elfelejthette a történelmet. Tulajdonképpen megszűnt az emberiség részének lenni. Itt-ott mégis akadtak, akik nem voltak hajlandók emigrálni, ez azonban még az érintettek számára is érthetetlen, irracionális cselekedet maradt. Logikusan nézve minden normálisnak már rég emigrálnia kellett volna. Ám a Föld, akármennyire eldeformálódott, talán továbbra is otthon maradt, amihez ragaszkodni kell. Vagy talán a maradók azt hitték, a porlepel idővel eloszlik. Mindenesetre ezrek maradtak, zömében városokban csoportosultak, ahol látták egymást, és erőt meríthettek a másik jelenlétéből. Ők voltak a viszonylag épelmé-jűek. S kétes adalékként különös alakok is lézengtek a lényegében kihalt külvárosokban.

Ilyen volt John R. Isidore is, aki a fürdőszobában borotválkozva hallgatta a nappaliban gagyogó tévét.

Ő egyszerűen csak erre tévedt nem sokkal a háború után. Azokban a gonosz időkben nemigen tudta senki, mit csinál. A háború elszaggatta a kötelékeket, az emberek lerogytak valahol, aztán meg odébb vonszolták magukat. Akkoriban a szennyezés szórványos és helyenként igen eltérő volt; némelyik államban szinte nem is érződött, a másik meg fuldoklott benne. A gyökértelen népesség úgy vándorolt, akár a por. A félsziget San Franciscótól délre eleinte pormentes volt, tömegesen telepedtek is le ott, aztán amikor megérkezett a por, egy részük meghalt, a többi továbbállt. J. R. Isidore maradt.

– …a Polgárháború előtti déli államok régi szép napjait idézi! – harsogta a tévé. – A humanoid robotot, legyen szolga vagy fáradhatatlan mezei munkás, kifejezetten az ön, csak és kizárólag az ön igényeihez igazítjuk, ideérkezésekor kapja meg ingyen és teljes felszereléssel, ahogy azt a Földről való indulás előtt kéri. Ez a hűséges, gondot sosem okozó társ ott lesz majd ön mellett a legnagyobb, legbátrabb kalandban, melybe az ember a modern kori történelemben csak belefogott. Segít önnek…

És csak mondta és mondta.

Vajon elkések a munkából? – morfondírozott Isidore borotválkozás közben. Egyik órája sem működött, általában a tévére bízta magát, de ma nyilván Interűr Horizont Nap van. A tévé legalábbis azt állította, hogy ma van az ötödik (vagy hatodik?) évfordulója, hogy megalapították Új-Amerikát, a legnagyobb amerikai települést a Marson. Ez a tévékészülék, ami épphogy működött, csak azt a csatornát vette, amit még a háború alatt terjesztettek ki országossá, s azóta is a Washingtonban székelő kormány maradt a főszponzor, ezért Isidore kénytelen-kelletlen őket nézte.

– És most halljuk Mrs. Maggie Klugmant – javasolta a tévébemondó Isidore-nak, aki pedig csak a pontos időre volt kíváncsi. – Mrs. Klugman, aki nemrég emigrált a Marsra. Élőben Új New Yorkból. Mrs. Klugman, hogyan hasonlítaná össze életét a fertőzött Földön az új életével itt, a minden elképzelhető lehetőségek világában?

Kis szünet után egy fáradt, száraz, középkorú nő hangja felelt:

– Azt hiszem, háromtagú családommal együtt leginkább a büszkeség tűnt fel.

– A büszkeség, Mrs. Klugman?

– Igen – válaszolta az immár Új New York-i asszony. – Nehéz elmagyarázni. Az, hogy van egy szolga, akire mindig lehet számítani ilyen zavaros időkben… az olyan megnyugtató.

– A Földön a régi időkben maga is aggódott, hogy netán, hm, különlegesnek titulálják?

– Jaj, a férjemmel annyira aggódtunk, majd’ beleőrültünk. Persze miután emigráltunk, ez a gond szerencsére örökre lekerült a vállunkról.

John Isidore azt gondolta magában csípősen: rólam is, pedig nem is emigráltam. Már jó egy éve különlegesnek számított, és nem csak a torz géneknek köszönhetően. Nagyobb baj, hogy nem ment át az alapszintű mentális teszten, azaz köznyelven szólva „tyúkeszű” volt. Immár három bolygó lenézését kellett elviselnie. Ennek ellenére eléldegélt. Volt munkája, furgont vezetett egy másállatokat javító cégnek, és az Egy Más Állatkórház és búskomor, vészjósló főnöke, Hannibal Sloat emberként kezelték, amiért hálás volt. Mors certa, vita incerta, mint azt Mr. Sloat néha deklamálta. Isidore jó párszor hallotta a mondást, mégis csak kapiskálta, mit jelenthet. Végül is, ha egy tyúkeszű értene latinul, már nem lenne tyúkeszű, nem igaz? Ezt még Mr. Sloat is elismerte. Márpedig voltak Isidore-nál sokkal de sokkal gyagyább tyúkeszűek is, akik még dolgozni se tudtak, akik a találóan elnevezett „Különleges Kereskedelmi Gyakorlatok Amerikai Intézeté”-ben tengődtek, mely névbe, mint mindig, sikerült becsempészni a „különleges” szót.

– …férje nem érezte védettnek magát – kérdezte éppen a tévébemondó – még úgy sem, hogy állandóan drága és otromba sugárzásbiztos ólomruhát viselt, Mrs. Klugman?

– A férjem – kezdte volna a nő, ám Isidore befejezte a borotválkozást, átment a nappaliba, és kikapcsolta a tévét.

Csend.

Csend lökődött ki a lambériából és a falakból, szörnyű, ellenállhatatlan erővel préselte össze, mintha hatalmas malomkövek közé zuhant volna. Csend gomolygott a padlóból és a rojtos, szürke faltól falig szőnyegből. Csend szabadult ki a nem működő vagy épphogy működő konyhai készülékekből, a halott gépekből, melyek meg se nyikkantak, amióta Isidore itt élt. Csend csorgott a nappaliban álló hasznavehetetlen oszloplámpából, s összekeveredett a légyszaros mennyezetből szitáló üres és szófosztott csenddel. Az Isidore látóterében lévő minden tárgyból csend tört elő, mintha… ki akarna szorítani a világból minden tapintható tárgyat. Ezzel nem csak Isidore fülét, de a szemét is megtámadta. A kikapcsolt téve mellett álló férfi a csendet úgy élte meg, mint ami látható és a maga módján élő. Élő! Korábban is érezte már szigorú közeledését; amikor megérkezett, szinte berobbant, nem finomkodott, érezhetően képtelen volt várni. A világ csendje nem bírta visszafogni mohóságát. Többé nem. Nem, amikor lényegében már nyert. Isidore kíváncsi lett volna, hogy a többiek, akik a Földön maradtak, ugyanígy élik-e meg a semmit. Vagy ez az ő különleges biológiai lényének sajátja, az övé, akit saját elégtelen érzékszervei tettek ilyenné? Érdekes kérdés, morfondírozott. De kivel vethetné össze tapasztalatait? Egyedül élt ebben a rozoga, vak, ezerlakásos épületben, mely társaihoz hasonlóan minden egyes nappal közelebb sodródott az entrópikus megsemmisüléshez. Végül az épületben majd minden összeolvad, jellegtelen és egyforma lesz, minden lakásban pudingszerű szuvat áll majd a plafonig. Azután pedig maga az elhanyagolt épület formátlanodik el, ahogy maga alá temeti a mindent uraló por. Addigra persze ő maga már halott lesz. Legalább van mire várni, gondolta, ahogy ott állt az elaggott nappalijában, mely tüdőtlen, mindent átható, legyőzhetetlen világcsendtől vezekelt.

Akkor már inkább a tévé. Csakhogy az itt maradt normálisokat célzó reklámok megijesztették. Azt adták a tudtára megszámlálhatatlan módon, hogy rá mint különlegesre nincs szükség. Hasznavehetetlen. Ha akarna, se emigrálhatna. Akkor minek hallgassa őket? Ezt beléjük meg a gyarmatosításba, remélem, kirobban ott is egy háború, mert elvileg miért ne, és a Föld sorsára jutnak. És akkor mindenki, aki emigrált, különleges lesz.

Na jó, irány dolgozni, parancsolt magára. A kilincsért nyúlt, hogy kilépjen a sötét folyosóra, majd az épület ürességét megpillantva hátrahőkölt. Ott kint várt rá az az erő, ami az ő lakását is bekebelezte. Szent isten, gondolta, és újra becsukta az ajtót. Még nem állt készen felkullogni azokon a csikorgó lépcsőkön az üres tetőre, ahol nem tartott állatot. Önmaga visszhangja a lépcsőn: a semmi visszhangja. Jöhet a fogantyú, mondta magában, és átvágott a nappalin a fekete empátiadobozhoz.

Bekapcsolta. A tápegységből a negatív ionok szokásos halvány illata csapott fel; mohón szívta be, máris lebegett. Aztán felizzott a katódsugárcső, akár egy gyenge tévéképernyő; egy kollázs alakult ki véletlenszerű színekből, foltokból és konfigurációkból, melyek csak akkor nyernek értelmet, ha megfogja a fogantyúkat. Hát nagy levegőt vett, és megragadta a két fogantyút.

A kép egyből összeállt, s látta a híres tájat: a vénséges vén, barna, kietlen meredélyt, melyen elszáradt, csontszerű gazcsomók meredtek ferdén a fénytelen-naptalan ég felé. Egy többé-kevésbé emberi alak vonszolta magát hegynek felfelé; egy öregedő férfi színtelen, jellegtelen köntösben, ami olyan keveset takart, mintha az ellenséges, üres égből tépte volna le. A férfi, Wilbur Mercer csak baktatott előre, s a fogantyút szorongató John Isidore körül elhomályosult a nappali, a rozoga bútorok és kopott falak kiúsztak, míg végül nem is érezte őket. Szokás szerint ott találta magát az iszapszínű hegy és az iszapszínű ég között. S az idős férfit sem látta. Immár saját lába keresett talpalatnyi helyet az ismerős, laza kövek között, ugyanazt a régi, fájdalmasan durva talajt érezte a talpa alatt, és orrát újra eltömítette az ég fanyar homálya, nem a földi égé, hanem egy idegen és távoli helyé, amely azonban az empátiadoboz segítségével azonnal elérhető.

A szokásos megdöbbentő módon jutott ide: fizikailag – no és persze szellemileg és lelkileg – azonosult Wilbur Mercerrel. Ahogy egyébként mindenki, aki e pillanatban a fogantyút fogja akár a Földön, akár bármelyik gyarmatbolygón. Érezte a többieket, magába fogadta gondolatzsivajukat, fejében ott zsibongott a számtalan egyéni lét lármája. Őket – és őt – egyvalami érdekelte, szellemük fúziója a hegyre irányult, a felmenetelre. Lépésről lépésre alakult, olyan lassan, szinte nem is lehetett észlelni. Pedig haladtak. Magasabbra, noszogatta magát, miközben csikorogtak talpa alatt a kövek. Ma magasabbra jutunk, mint tegnap, és holnap… ő, ők, Wilbur Mercer összetett alakja felnézett a dombra. Nem is látni a tetejét. Túl messze van még. De el fogja érni.

Egy kő repült felé, és találta el a karján. Szúró fájdalom. Ahogy megfordult, egy másik kő suhant el mellette, ez elvétette, becsapódott a földbe. A hang megijesztette. Ki az, kereste kínzóját. A régi ellenségek, akik látótere szélén ólálkodnak, ők követték egész idáig, és vele maradnak a csúcsig…

Eszébe jutott a csúcs, ahol a meredély hirtelen síkba billen, ahol vége a mászásnak, és kezdődik a másik rész. Hányszor csinálta már meg? Összekeveredett a sok alkalom, jövő és múlt összemosódott, egybefolyt az, amit már megtapasztalt és amit csak fog, míg végül csak a pillanat maradt, a pillanat, hogy áll és dörgöli karján a kő okozta horzsolást. Atyaég, ez tisztességes? Teljesen kimerült. Miért vagyok itt fent egyedül? Miért kínoz valaki, akit nem is látok? És akkor bensőjében a többiek zsivaja megtörte a magány illúzióját.

Ti is éreztétek? – kérdezte. Igen, felelték a hangok. Eltalálták a bal karunkat, pokolian fáj. Na jó, mondta, menjünk tovább. Elindult, s azok mind vele tartottak.

Annak idején nem így volt, jutott eszébe. Még az átok előtt, az élet korábbi, boldogabb szakaszában. Nevelőszülei, Frank és Cora Mercer egy felfújható gumi mentőcsónakban találtak rá Új-Anglia partjai közelében… vagy Mexikó volt és Tampico kikötője? Már nem emlékezett a részletekre. A gyermekkora szép volt, szeretett minden életet, főleg az állatokat, sőt egy időben képes volt feltámasztani a halott állatokat. Nyulakkal és bogarakkal élt együtt a Földön vagy egy gyarmatvilágon; már ezt is elfelejtette. A gyilkosokra viszont emlékezett, mert elkapták mint korcsot, a többi különlegesnél is különlegesebb valakit. És minden megváltozott.

Tizenhat éves volt, amikor közölték vele, hogy a helyi törvény tiltja az idő-visszafordítást, amellyel a holtak életre kelnek. Ő titokban még egy évig űzte a megmaradt kiserdőben, aztán beárulta egy öregasszony, akit ő sosem látott, és akinek sosem ártott. A gyilkosok a szülei engedélye nélkül szétrombolták agyában az egyedi gócot, radioaktív kobalttal estek neki, ami átlökte egy másik világba, melynek létezéséről sejtelme sem volt. Bűzlő tetemekkel és porladó csontokkal teli gödör volt, éveken át próbált kikeveredni belőle. Közben eltűnt, kihalt a számára két legfontosabb állat, a szamár és főként a teknős, csak rothadó darabok maradtak, itt egy vak koponya, ott egy leszakadt láb. Végül egy madártól, ami idejött meghalni, megtudta, hol is van. A sírvilágba süllyedt. Csak akkor szabadul, ha a szanaszét heverő csontok eleven lényekké állnak össze; más életek metabolizmusától függ, csak velük együtt emelkedhet fel újra.

Hogy a ciklus eme része meddig tartott, sejtelme sem volt; általában nem történt semmi, így nem volt mit mérni. A csontokat azonban végül hús futotta be, az üres szemgödrök megteltek látó szemekkel, a visszakapott csőrök és szájak pedig csicseregtek, ugattak és lármáztak. Talán ő tette, talán visszanőtt agyában a természetfölötti csomó. Persze az is lehet, hogy semmi köze őhozzá, hogy nagyon is természetes folyamat volt. Mindenesetre nem süllyedt tovább, sőt a többiekkel együtt elkezdett emelkedni. Csak épp réges-rég elvesztette őket szem elől. Egyedül mászott. De ott voltak. Vele tartottak, különös módon a bensőjében érezte jelenlétüket.

Isidore ott állt a fogantyút szorongatva, megtapasztalta az érzést, milyen minden élőlényt magába fogadni, majd vonakodva elengedte. Véget kellett hogy érjen, mint mindig. Karja különben is vérzett és sajgott, ahol a kő eltalálta.

A fogantyúkat elengedve megvizsgálta a karját, majd bizonytalan léptekkel a fürdőszobába ment, hogy lemossa a sebet, ami a Mercerrel való egyesülés során nem az első volt, és valószínűleg nem is az utolsó. Többen, főleg öregek meg is haltak már, leginkább a hegytetőn, amikor az idegen kínzók igazán belelendülnek. Kíváncsi vagyok, végig tudok-e még egyszer menni azon az ösvényen, töprengett a sebet törölgetve. Akár szívmegállás is lehet a vége; bárcsak olyan városban élnék, ahol az épületekben van ügyeletes orvos olyan szikrás élesztőgéppel. Itt egyedül túl kockázatos.

De tudta, hogy ezt vállalnia kell. Eddig is vállalta. Ahogy mások is, még az öregek is, akik fizikailag törékenyebbek.

Papír zsebkendővel törölte meg sérült karját.

És valahonnan a távolból meghallott egy tévékészüléket.

Bármilyen hihetetlen, valaki még van itt, gondolta döbbenten. Ez nem az én tévém, messzebb van, érzem, ahogy rezonál a padló. Alul van, egy másik szinten!

Már nem vagyok egyedül, fogta fel. Beköltözött egy másik lakó, elfoglalta az egyik üres lakást, elég közel, hogy halljam. Második-harmadik szint lehet, lejjebb semmiképpen sem. Lássuk, pörgött az agya, mit kell tenni, amikor új lakó érkezik? Bekopogni és kölcsönkérni valamit, így kell? Nem emlékezett, ilyesmi még sosem történt vele se itt, se máshol. Emberek elköltöztek, emberek emigráltak, emberek meghaltak, de soha senki nem költözött be. Vinni kell neki valamit, döntött. Egy pohár vizet vagy tejet; igen, tejet, lisztet, esetleg tojást… pontosabban az instant helyettesítőt.

Bekukkantott a hűtőbe – a kompresszor már rég feladta a harcot –, ám csak egyetlen kétes állapotú margarint talált. Ezzel indult el izgatottan dobogó szívvel lefelé. Nyugalom, intette magát. Nem szabad elárulnom, hogy tyúkeszű vagyok. Ha rájön, nem fog beszélni velem. Valahogy mindig ez van. Vajon miért? Szaporán lépdelt a folyosón.

HÁROM

Munkába menet Rick Deckard, mint a jó ég tudja még, hányan, kicsit megállt nyálat csorgatni San Francisco egyik legnagyobb állatkereskedése előtt az állatsoron. A háztömbhosszú kirakat közepén fűtött, átlátszó műanyag ketrecben egy strucc nézett szembe vele. A ketrecre kitett tábla szerint a madár nemrég érkezett egy clevelandi állatkertből. Az egyetlen strucc az egész Nyugati Parton. Rick először a madarat bámulta meg, majd komoran az ártáblát. Aztán folytatta útját a rendőrségre a Lombard Streeten. Negyedórás késéssel érkezett meg.

Ahogy az irodáját nyitotta ki, felettese, Bryant rendőrfelügyelő köszöntötte. Harry Bryant nagy fülű, vörös hajú férfi volt, aki ugyan hanyagul öltözött, de okos szeme elárulta, hogy minden fontos dologról tudomása van.

– Fél tízkor várlak Dave Holden irodájában – mondta neki Bryant felügyelő, belelapozva az írótáblájára csíptetett vékony papírkötegbe. – Holden a Mount Zion Kórházban van – szólt még hátra a válla felett – a gerincén egy lézerheggel. Legalább egy hónapig pihenhet ott. Amíg nem kapnak egy olyan új, szervesműanyag gerincoszlopot.

– Mi történt? – kérdezte megdermedve Rick. A rendőrség első számú fejvadászának előző nap még kutya baja sem volt, a munkanap végeztével szokás szerint elhúzott légkocsiján haza a város előkelő, zsúfolt Nob Hill térségébe.

Bryant még egyszer morgott valamit a fél tízről Dave irodájában, és otthagyta. Saját irodájába belépve Ricket a titkárnője, Ann Marsten fogadta:

– Mr. Deckard, hallotta, mi történt Mr. Holdennel? Lelőtték.

A nő követte a zsúfolt, levegőtlen irodába, és bekapcsolta a légszűrőt.

– Aha – morogta szórakozottan a férfi.

– Biztos az egyik olyan új, szuperokos droid, amiket a Rosen Társaság gyárt – folytatta Miss Marsten. – Átfutotta a társaság brosúráját és az adatlapokat? A Nexus 6 agyi egysége képes kéttrillió elemből és tízmillió idegpályából választani. – Majd halkabban hozzátette: – Elmulasztotta a reggeli vidhívást. Miss Wildtól tudok róla. Pontosan kilenckor érkezett a központba.

– Bejövő hívás?

– Kimenő. Mr. Bryant hívta a WPO-t Oroszországban. Megkérdezte tőlük, hajlandók lennének-e hivatalos írásos panaszt benyújtani a Rosen Társaság keleti képviselője ellen.

– Harry még mindig ki akarja vonatni a Nexus 6 agyi egységét a piacról? – Nem volt meglepve. Amióta csak közzétették a tulajdonság-és képességgrafikonjait 1991 augusztusában, a szökött androidokkal dolgozó legtöbb rendőrség tiltakozott. – A szovjet rendőrség se tehet többet, mint mi – vélte. Jogi szempontból a Nexus 6 agyi egységének gyártói gyarmati törvénykezés alá tartoztak, hiszen az automata anyagyár a Marson volt. – A legjobb, ha kész tényként kezeljük, hogy van, és kész. Mindig így történt, minden újonnan fejlesztett agyi egységgel ugyanezen mentünk végig. Emlékszem a siránkozásra, amikor '89-ben Sudermann emberei bemutatták a jó öreg T–14-est. A nyugati félteke minden rendőrsége hőbörgött, hogy nincs az a teszt, ami illegális belépés esetén kimutatja. Ami azt illeti, egy ideig így is volt. – Emlékei szerint jó ötven T–14 jutott vissza így vagy úgy a Földre, és lapult meg némely esetben egy egész évig is. Aztán a Szovjetunióban működő Pavlov Intézet előrukkolt a Voigt Empátiateszttel, amin egyetlen T–14 android sem volt képes átjutni; legalábbis nem tudni róla.

– Kíváncsi, mit mondtak az oroszok? – kérdezte Miss Marsten. – Azt is tudom. – Szeplős, narancsszín arca szinte izzott.

– Majd Harry Bryant elmondja – legyintett bosszúsan Rick. Ki nem állhatta a pletykát, mert minden esetben jobbnak bizonyult az igazságnál. Leült az íróasztalához, és szándékosan addig matatott az egyik fiókban, míg Miss Marsten vette a célzást, és kiment.

A fiókból ősrégi, gyűrött borítékot húzott elő. Hátradöntötte a széket, s addig kotorászott a borítékban, míg meg nem lelte, amit keresett: a Nexus 6 összegyűjtött adatait. Pár pillanat alatt meggyőződött Miss Marsten állításának igazáról: a Nexus 6 valóban kéttrillió elemmel rendelkezett, plusz még választhatott az agyi tevékenység tízmillió lehetséges kombinációja közül. Az ilyen aggyal rendelkező android 0,45 másodperc alatt fel tudta venni a tizennégy alap-reakciópozíció bármelyikét. Egyetlen intelligenciateszt se kap el egy efféle androidot. Na persze az intelligenciatesztek amúgy se kaptak el androidot már évek óta, a '70-es évek elején készült ősi, durva modellek óta…

A Nexus 6 androidok, merengett Rick, intelligencia szempontjából az emberi különlegesek minden osztályát felülmúlják. Másként fogalmazva: az új Nexus 6 agyi egységgel felszerelt androidok egyfajta durva, pragmatikus szempontból lekörözték az emberiség többségét, akik persze az alsóbbrendűek. Ez van. Bizonyos esetekben a szolga leleményesebb a gazdánál. Ám aztán új eredmények születtek, például kifejlesztették a Voigt-Kampff Empátiatesztet mint viszonyítási rendszert. Az android akármilyen tiszta intellektuális képességgel rendelkezzen is, képtelen kiigazodni azon a fúzión, mely a mercerizmus követői számára rutinélmény, s amelyet ő és lényegében mindenki, még az átlagot alulmúló tyúkeszűek is gond nélkül átélnek.

Ő is eltöprengett néha, az androidok vajon miért is sodródnak tehetetlenül, amikor empátiatesztre kerül sor. Az empátia a jelek szerint az emberi közösség sajátja, míg az intelligencia bizonyos mértékig megtalálható az állatok minden törzsében és rendjében, egész le a pókokig. Például az empátiaképességhez valószínűleg elengedhetetlen a sértetlen közösségi ösztön; ami viszont egy magányos organizmusnak, mondjuk egy póknak felesleges, sőt csak csökkentené a túlélési esélyeit. Ráébredne prédája életvágyára. Így minden ragadozó, még az olyan fejlett emlősök is, mint a macska, éhen halnának.

Annak idején Rick arra jutott, hogy az empátia kizárólag a növényevőkre korlátozódik, vagy legalábbis olyan mindenevőkre, akik el tudják hagyni a húst. Hiszen végeredményben az empátia elmossa a határokat vadász és áldozat, győztes és legyőzött között. Ahogy a Mercerrel történő fúzióban mindenki egyszerre menetel felfelé, vagy ha a ciklus véget ér, egyszerre zuhan alá a sírvilágba. Furcsa módon ez egyfajta biológiai életbiztosítás, csak éppen két éllel. Ha egy élőlény örömöt érez, az összes többi életébe is jut belőle. Viszont ha valaki szenved, akkor azt a többiek sem tudják kirekeszteni. A hordaállat, mint amilyen az ember, ezáltal magasabb túlélési arányt ér el; egy bagoly vagy kobra viszont belepusztul.

Az emberszerű robot nyilván a magányos ragadozók közé tartozik.

Rick így szeretett gondolni rájuk, ezzel indokolta örömét. Azzal, hogy kiiktat – azaz megöl – egy droidot, nem sérti meg a Mercer által lefektetett élet szabályát. Ne ölj, csak a gyilkost, hirdette Mercer, amikor az empátiadobozok először megjelentek a Földön. S aztán ahogy a mercerizmus igazi teológiává nőtte ki magát, úgy terjeszkedett alattomosan „A Gyilkosok” koncepció is. A mercerizmusban az abszolút gonosz tépte meg a tántorgó léptekkel felfelé baktató öregember elnyűtt kabátját, ám az sosem derült ki, kicsoda-micsoda ez a gonosz tulajdonképpen. A mercerita nem érti, csak érzi a gonoszt. Azaz a mercerita nyugodtan hivatkozhat A Gyilkosok jelenlétére, amikor csak jónak látja. Rick Deckard számára a szökött emberszerű robot: amelyik megölte a gazdáját, amelyik nagyobb intelligenciával rendelkezik, mint a legtöbb ember, amelyik nem tiszteli az állatokat, amelyik képtelen empatikusan örömöt érezni egy másik létforma sikerén vagy szomorúságot bukásán – neki ez jelentette A Gyilkosokat.

Az állatokról eszébe jutott az állatkereskedésben látott strucc. Félretolta a Nexus 6 aktáját, csippentett egy kis Mrs. Siddon No. 3&4 tubákot, és merengett pár pillanatig. Majd az órájára pillantva látta, idő van, hát felvette a vidfont az asztalon, és azt mondta Miss Marstennek:

– Hívja fel nekem a Boldog Kutya Állatkereskedést a Sutter Streeten.

– Igen, uram – nyitotta máris a telefonkönyvet a nő.

Kizárt, hogy tényleg olyan sokat kérjenek azért a struccért, töprengett Rick. Biztos cserében gondolkodnak, mint a régi időkben.

– Boldog Kutya Állatkereskedés – mondta egy férfihang, és Rick vidernyőjén egy boldog arc jelent meg miniatűr méretben. Állatok zsivaja hallatszott a háttérből.

– Láttam a kirakatukban egy struccot – kezdte Rick, és egy kerámia hamutartót tologatott az asztalon. – Milyen előleggel lehet elvinni?

– Azonnal – nyúlt toll és papír után az eladó. – Egyharmad az előleg – számolta ki. – Megkérdezhetem, hogy cserére gondol-e, uram?

– Még nem döntöttem – felelte óvatosan Rick.

– Mondjuk, harminc hónapos szerződést írunk – folytatta az eladó –, alacsony kamattal, legyen hat százalék per hó. Akkor az ésszerű előleg után fizetendő havi összeg…

– Engedjen az árból – vágott közbe Rick. – Kétezret, és nem lesz csere, kifizetem készpénzben. – Dave Holdent kivonták a forgalomból, futott át a fején, ami nagy lehetőség, már attól függően, hány megbízás érkezik ezalatt.

– A nyitó ár már így is ezer dollárral a katalógusár alatt van, uram – méltatlankodott az eladó. – Nézze csak meg a Sidneyben, addig tartom. Azt akarom, győződjön meg róla a saját szemével, hogy az árunk tisztességes, uram.

A fenébe, dühöngött magában Rick, nem engednek. Csak a vicc kedvéért kabátzsebéből kirángatta gyűrött katalógusát, odalapozott a strucc (hím/nőstény, öreg/fiatal, beteg/egészséges, új/használt) oszlopokhoz, és végigfutott az árakon.

– Új, hím, fiatal – sorolta a kereskedő. – Harmincezer dollár. – Ő is elővette a katalógust. – Pontosan ezer dollárral mentünk alá. Na most az előleg…

– Még meggondolom, és visszahívom – akarta letenni Rick.

– Megkérdezhetem a nevét, uram? – csapott le a kereskedő.

– Frank Merriwell.

– A címe? Ha netán nem lennék itt, amikor telefonál.

Rick bemondott egy kitalált címet, majd letette a vidfon kagylóját. Az rengeteg pénz. Az emberek mégis vesznek; akad, akinek van ennyi pénze. Újra felkapta a kagylót, és nyersen beleszólt:

– Külső vonalat kérek, Miss Marsten. És ne hallgasson bele, magánügy – meredt a nőre.

– Igen, uram. Tárcsázhat – azzal Miss Marsten kikapcsolta saját készülékét, a férfi magára maradt a kinti világgal.

Emlékezetből tárcsázta a másállatokat készítő üzlet számát, ahol a bárányt csináltatta. A kis képernyőn egy orvosnak öltözött férfi jelent meg. – Dr. McRae – mondta.

– Deckard. Mennyibe kerül egy elektronikus strucc?

– Hm, szerintem nyolcszáz dollár alatt kijön. Mikorra kéne? Külön kell készíteni, az ilyesmi ritka…

– Majd hívom – vágott közbe Rick. Az órájára pillantva látta, hogy fél tíz van. – Viszlát.

Gyorsan letette, felállt, és néhány pillanat múlva már be is nyitott Bryant felügyelő irodájába. Elhaladt Bryant recepciósa előtt, egy vonzó nő ezüstszínű, derékig érő konttyal; majd következett a titkárnő, ősi szörnyeteg egy jurakori mocsárból, jeges és aljas, akár egy idő rágcsálta jelenés a sírvilágban. Egyik nő se szólt hozzá, és ő se azokhoz. A belső ajtón át belépett a főnökéhez, aki éppen telefonált. Rick leült, elővette a Nexus 6 anyagát, amit magával hozott, és még egyszer átolvasta, míg Bryant beszélt.

Pocsékul érezte magát, pedig logikusan nézve legalább kicsit örülnie kellett volna, hogy Dave egy időre eltűnt a képből.

NÉGY

Talán az aggaszt, spekulált Rick Deckard, hogy velem is megtörténhet, ami Dave-vel. Az az android, amelyik elég okos, hogy őt lelője, engem is elkaphat. De nem, nem erről volt szó.

– Látom, hoztad az új agyi egység leírását – tette le a vidfont Bryant felügyelő.

– Ja, hallottam a pletykát. Hány droidról van szó, és hányat kapott el Dave?

– Nyolc volt – pillantott a jegyzeteibe Bryant –, Dave az első kettőig jutott.

– Akkor még hat van itt Észak-Kaliforniában?

– Úgy sejtjük. Dave szerint annyi. Vele beszéltem éppen. Itt vannak a jegyzetei, az asztalában voltak. Azt mondja, mindent leírt, amit megtudott – koppintott a papírkötegre Bryant. Egyelőre nem akaródzott neki átadni; lapozgatta, közben a homlokát ráncolta, nyelvével az ajkát nyalogatta.

– Nincs semmi dolgom. Át tudom venni Dave helyét – ajánlkozott Rick.

– Dave a Voigt-Kampff Alterált Skálát használta a gyanús egyéneknél – mondta elgondolkodva Bryant. – Te is tudod, legalábbis kéne, hogy tudd, ezt nem az új agyi egységekhez találták ki. Persze egyik tesztet se, de be kell érnünk a Voigt-skálával, amit Kampff módosított három éve. – Tűnődve elhallgatott. – Dave pontosnak tartotta. Talán az is. De javaslok valamit, mielőtt elindulsz a maradék hat után. – Megint megkopogtatta a paksamétát. – Repülj el Seattle-be, és beszélj a Rosen Társaság embereivel. Kérj tőlük reprezentatív mintát az új Nexus 6 agyi egységével ellátott androidokról.

– És vessem alá a Voigt-Kampffnak – bólintott Rick.

– Túl egyszerűnek tűnik – dörmögte Bryant, félig magának.

– Hogy?

– Azt hiszem, inkább magam beszélek a Rosen Társasággal, amíg úton vagy. – Aztán némán meredt Rickre. Végül mordult egyet, kicsit rágta az egyik körmét, majd kirukkolt: – Megbeszélem velük, hogy legyen a vizsgáltak közt néhány ember is. Te nem fogod tudni, melyik melyik. A gyártókkal együtt én döntöm el. Mire odaérsz, meg lesz szervezve. – Hirtelen Rickre bökött szigorú arccal. – Most először lépsz elő első számú fejvadásszá. Dave sokat tud, sok év tapasztalata van mögötte.

– Mögöttem is – felelte Rick idegesen.

– A megbízásokat mindig Dave-től kaptad, ő döntötte el, mit ad neked, mit nem. Itt viszont olyanokról van szó, akiket maga akart kiiktatni, és akik közül az egyik megelőzte. Ez – fordította meg a lapokat, hogy Rick is lássa – Max Polokov. Mármint így hívja magát. Feltéve, hogy Dave-nek igaza van. Minden feltételezésen alapszik, az egész lista. A Voigt-Kampff Alterált Skálát Dave csak három esetben használta, a kettőnél, akit kiiktatott, és Polokovnál. Ez a Polokov tesztelés közben lőtte le.

– Vagyis Dave-nek igaza van – érvelt Rick. Máskülönben Polokovnak nem lett volna oka lelőni.

– Indulj el Seattle-be. Ne is szólj oda, majd én elintézem. Figyelj – állt fel és nézett szembe szigorúan Rickkel –, ha a Voigt-Kampff-teszten akár egyetlen ember is megbukik…

– Lehetetlen.

– Alig pár hete Dave-vel pontosan erről beszélgettünk. Ugyanígy vélekedett. Kaptam egy emlékeztetőt a szovjet rendőrségtől, magától a WPO-tól, ami megjárta az egész Földet, plusz még a kolóniákat. Leningrádi pszichiáterek a következő javaslattal fordultak a WPO-hoz. Szeretnék a legújabb, legpontosabb személyiségelemző eszközöket, amiket az androidok kiszűrésére használunk – azaz a Voigt-Kampff skálát – alkalmazni a skizoid hajlamú és skizofrén emberi páciensek gondosan válogatott csoportjánál. Főleg amelyeknél kimutatható az „érzelmi sivárság”. Erről már hallottál.

– A skála kifejezetten ezt méri.

– Akkor érted, miért aggódnak.

– Ez a probléma mindig is létezett – legyintett Rick. – Amióta csak vannak emberszerű robotok. A hivatalos rendőrségi vélemény ki van fejtve a nyolc éve írt Lurie-Kampff-cikkben: A szerepjátszás akadályai a leépülési fázis elején álló skizofréneknél. Kampff összehasonlította az elmebetegek csökkent empátiás képességét a látszólag hasonló, de alapjában…

– A leningrádi pszichiáterek szerint – szakította félbe Bryant – az emberek egy kis csoportja nem menne át a Voigt-Kampff-skálán. Ha rendőri munka során tesztelnéd, humanoid robotnak vélnéd őket. Tévednél, de mire rájössz, már meg is haltak.

Baljós hallgatással várta Rick válaszát.

– De ezek az egyének mind…

– Intézetben vannak, igen. A kinti világban képtelenek élni, és biztos felfedeznénk bennük az előrehaladott pszichózist… hacsak nemrégiben, hirtelen történt a leépülés, és senki nem vett észre semmit. Megtörténhet.

– Millió az egyhez az esélye – makacskodott Rick, de értette a lényeget.

– Dave az új, fejlesztett Nexus 6 külalakja miatt aggódott. Mint te is tudod, az elején a Rosen Társaság megnyugtatott minket, hogy a Nexus 6-ot standard profilteszttel ki lehet szűrni őket. Elhittük nekik, most pedig kénytelenek vagyunk kitalálni valamit, ahogy azt előre sejteni lehetett. Ez lesz a dolgod Seattle-ben. Ugye tudod, hogy ez mindkét irányban elsülhet rosszul? Ha nem szűröd ki az összes humanoid robotot, nincs megbízható eszközünk, sose találjuk meg azokat, akik beszöktek ide. Ha meg a teszten egy ember akad fenn mint android… – Bryant jegesen meredt rá. – Kínos lenne. Igaz, senki nem kürtölné világgá, főleg nem a társaság. Akármeddig ülhetnénk rajta, habár a WPO-t értesítenünk kéne, ők meg persze közölnék Leningráddal, és végül a lapokból köszönne vissza ránk. De addigra talán kifejlesztenénk egy jobb mércét. – Felvette a kagylót. – Nekiállsz? Vigyél szolgálati kocsit, és tankolj a mi kutunknál.

– Elvihetem Holden jegyzeteit? – állt fel Rick. – Útközben elolvasom.

– Várjuk meg, mire jutsz a teszttel Seattle-ben – felelte Bryant. Hangja könyörtelenül csengett, ami nem kerülte el Rick Deckard figyelmét.

***

Amikor a rendőrségi légkocsival leszállt a Rosen Társaság épületének tetején Seattle-ben, egy fiatal nő várta. Karcsú volt, a haja fekete, s hatalmas, újfajta porszemüveget viselt. Kezét élénk csíkos kabátja zsebébe téve ment a kocsihoz. Éles vonású, határozott kis arcán morcos ellenszenv tükröződött.

– Mi a baj? – lépett ki a kocsiból Rick.

– Nem tudom – mondta a lány. – Csak ahogy beszéltek velünk az előbb a vidfonon. Nem érdekes. – Hirtelen kezet nyújtott, amit a férfi ösztönösen elfogadott. – Rachael Rosen. Gondolom, maga Mr. Deckard.

– Nem az én ötletem volt ez az egész – szabadkozott Rick.

– Igen, Bryant felügyelő mondta. Azonban maga hivatalosan a San Franciscó-i rendőrséget képviseli, márpedig ők nem hiszik, hogy az új egységünk a köz javát szolgálja.

Hosszú, fekete, valószínűleg mesterséges szempillája alól leste a férfit.

– A humanoid robot olyan, mint bármelyik gép – felelte Rick –, a hasznosból igen gyorsan veszélyessé válhat. Ha hasznos, nem az én gondom.

– De ha veszélyes, jön maga. Igaz, hogy maga fejvadász, Mr. Deckard?

A férfi vállat vont és habozva biccentett.

– Gond nélkül élettelen gépnek tekinti az androidot – folytatta a lány –, és „kiiktatja”, ahogy mondják.

– Összeállították nekem a csoportot? Szeretném… – itt Rick elhallgatott, mert megpillantotta az állatokat.

Hát persze, hogy egy hatalmas vállalat megengedheti magának. Valahol mélyen számított is efféle seregletre; nem meglepődött, inkább vágyakozott. A lányt otthagyva odament a legközelebbi karámhoz. Orrát megcsapta a szaguk, a különféle szagok, ahogy ott ültek és álltak, vagy éppen, mint a mosómedve, aludtak.

Életében nem látott mosómedvét. Csak a tévében játszott 3-D filmekből ismerte. Valami oknál fogva a por ezt a fajt is annyira sújtotta, mint a madarakat, szinte egy sem maradt már. Ösztönösen előhúzta szamárfüles Sidney katalógusát, és megkereste, mit írnak a mosómedvéről. A listaárak természetesen dőlt betűvel szerepeltek, a Percheron lovakhoz hasonlóan egyetlen eladó példány sem létezett semmilyen áron. A katalógus pusztán a legutolsó tranzakció árát közölte. Csillagászati összeg volt.

– Billnek hívják – szólalt meg mögötte a lány. – Bill, a mosómedve. Tavaly szereztük egy alvállalatunktól.

A lány mutatott valamit. Rick most vette csak észre az őröket a gépfegyverrel (gyorstüzelő, kicsi és könnyű, Skoda-gyártmány), akik le sem vették a szemüket róla, amióta leszállt. Pedig a légkocsin ott a rendőrségi jelzés, gondolta.

– Az egyik fő androidgyártó a fölös tőkéjét élő állatokba fekteti – morfondírozott hangosan.

– Nézze meg a baglyot – unszolta Rachael Rosen. – Jöjjön, felébresztem magának.

Elindult egy kis, távoli ketrec felé, melynek közepén kiszáradt fa meredezett.

Baglyok már nincsenek, akarta felelni Rick. Legalábbis nekünk ezt mondták. A Sidney katalógusban kihaltként van számon tartva; az apró, precíz jel, a baljós K újra meg újra felbukkan a katalógusban. Ahogy a lány ott ment előtte, Rick titokban elővette a katalógust, és ellenőrizte. A Sidney sosem téved, győzködte magát. Ez tény. Mi másban bízhatnánk?

– Mesterséges – jött rá hirtelen. A csalódás epeként tolult fel benne.

– Nem – mosolygott a lány, kivillantva apró, formás fogait, melyek olyan fehérek voltak, amilyen fekete a szeme és a haja.

– De a Sidney… – mutatta a katalógust, hogy bizonyítsa az igazát.

– Mi nem a Sidneytől vásárolunk, és nem is állatkereskedőktől. Vásárlásaink kizárólag magánszemélyektől történnek, és az árat sem közöljük. – Még hozzátette: – Vannak saját természetkutatóink, jelenleg éppen Kanadában. Ott még maradt elég sok erdő, legalábbis ahhoz képest. A kisállatoknak elég, meg néha egy-egy madárnak.

A férfi jó ideig mozdulatlanul bámulta az ülőrúdon gubbasztó madarat. Ezernyi gondolat kavargott a fejében, a háborúról és azokról a napokról, amikor baglyok potyogtak az égből. Eszébe jutott, gyermekkorában hogyan fedezték fel, hogy ez és ez a faj is kihalt, és hogy az újságok mindennap újabbat jelentettek be; egy reggel a rókák, másnap a borzok, míg végül az emberek már nem is olvasták el az állandó állat-gyászjelentéseket.

Arra gondolt, mennyire szüksége van egy állatra, s újra igazi gyűlölet támadt benne az elektronikus bárány iránt, melyet úgy kell gondozni és felügyelni, mintha élne. A tárgyak zsarnoksága. Nem is tudja, hogy létezem. Képtelen méltányolni egy másik lény létezését, csakúgy, mint az android. Korábban még sose figyelt fel a párahuzamra az elektronikus állat és az android között. Az elektronikus állat tulajdonképpen az android altípusa, egy nagyon-nagyon primitív robot. Vagy fordítva, az android a másállat magasan fejlett verziója. Mindkét nézőpont taszította.

– Ha eladnák a baglyot – kérdezte Rachael Rosentől –, mennyit kérnének érte, és mennyi lenne az előleg?

– Soha nem adnánk el. – A lány kéj és szánalom keverékével nézett rá, legalábbis a férfi ezt olvasta le az arcáról. – És ha el is adnánk, maga nem tudná megfizetni. Milyen állata van?

– Egy bárány. Fekete pofájú Suffolk-juh.

– Akkor maga egy boldog ember.

– Az vagyok. Csak mindig is szerettem volna egy baglyot, már azelőtt is, hogy mind elpusztult. – Gyorsan helyesbített: – A magukét kivéve.

– Jelenlegi programunk célja, hogy szerezzünk egy másik baglyot, akivel Borzaska tud párzani – mutatott a szunyókáló bagolyra. Az kinyitotta a szemét: két sárga rés, amely azonnal be is forrt, ahogy a bagoly visszaaludt. Mellkasa jól láthatóan megemelkedett, majd visszasüllyedt, mintha hipnotikus állapotban a bagoly sóhajtana.

Rick nagy nehezen elszakadt a látványtól. Korábbi áhítatán és vágyakozásán maró keserűség csapott át.

– Szeretném letesztelni a csoportot. Lemehetünk?

– Nagybátyám beszélt a főnökével, mostanra biztos…

– Maga családtag? – döbbent meg Rick. – Egy ekkora társaság, és családi vállalkozás?

– Eldon nagybátyám mostanra biztosan összeállította az androidokat és a kontrollcsoportot. Menjünk – indult el a lift felé Rachael Rosen, kezét újra zsebre vágva. Nem nézett vissza. Rick habozott, de aztán csak követte.

– Mi baja velem? – kérdezte a lányt, ahogy a liftben ereszkedtek lefelé. Az elgondolkodott, mintha eddig tudatában sem lett volna az ellenszenvnek.

– Nos, maga mint a rendőrség alkalmazottja, kivételes helyzetben van. Tudja, mire gondolok? – sandított rá gonoszul.

– A jelenlegi össztermelésük mekkora részét teszi ki a Nexus 6-tal felszerelt típus?

– Az egészet.

– Biztosan nem lesz semmi gondjuk a Voigt-Kampff-teszttel.

– És ha igen, ki kell vonnunk minden Nexus 6-os típust a piacról. – A lány fekete szeme fellángolt. A lift megállt, az ajtó kinyílt. – Azért, mert maguk a rendőrségen nem tudják elvégezni azt az egyszerű feladatot, hogy kiszűrjék azt a néhány Nexus 6-ost, akik…

Egy jól öltözött, ösztövér, koros férfi közeledett feléjük, kinyújtott kézzel. Arca elgyötört volt, mintha újabban minden túl gyorsan történne.

– Eldon Rosen vagyok – mondta Ricknek, ahogy kezet ráztak. – Mondja, Deckard, ugye, tisztában van vele, hogy itt, a Földön semmit nem gyártunk? Nem csak úgy megy, hogy csak leszólunk vidfonon a termelési osztályra, és felkérünk néhány mintát. Nem arról van szó, hogy nem akarunk vagy szándékozunk együttműködni. – Bal keze remegve végigszántott ritkuló haján. – Mindenesetre megtettem, amit tudtam.

– Készen állok – emelte meg aktatáskáját Rick. Az idősebb Rosen idegessége meghozta magabiztosságát. Félnek tőlem, döbbent meg. Rachael Rosent is beleértve. Tényleg kényszeríthetem őket, hogy hagyják abba a Nexus 6 gyártását. Amit a következő órában csinálok, hatással lehet a gyártási struktúrájukra. Meghatározhatja az egész Rosen Társaság jövőjét itt, az Egyesült Államokban, a Szovjetunióban és a Marson.

A Rosen család két tagja őt figyelte, s most érezte meg, viselkedésük milyen mesterkélt. Idejövetelével a semmit hozta el hozzájuk, az ürességet, és a gazdasági halál csendjét harangozta be. Túlságosan nagy a hatalmuk, gondolta. Ez a vállalat a naprendszer ipari tengelyeinek egyike; az androidgyártás annyira összekapcsolódott a gyarmatosítással, hogy ha az egyik tönkremenne, idővel a többi is követné. A Rosen Társaság természetesen tökéletesen tisztában volt ezzel. Eldon Rosennek valószínűleg más sem járt a fejében Harry Bryant hívása óta.

– A maguk helyében nem aggódnék – mondta Rick, ahogy a két Rosen egy fényárban úszó folyosón vezette. Ő maga csendes elégedettséget érzett. Egyetlen pillanatra sem emlékezett egész életéből, amikor ennyire örült volna bárminek. Hamarosan mind meglátják, mire képes a tesztelőberendezés, és mire nem. – Ha nem bíznak a Voigt-Kampff-skálában, keresniük kellett volna valamit, amivel kiváltják. A felelősség részben magukat terheli. Ó, köszönöm. – A Rosenek bevezették a folyosóról egy modern, nappaliszerű kabinba, ahol volt szőnyeg, lámpák, kanapé, modern kisasztalok, rajtuk friss magazinok… köztük a Sidney katalógus februári melléklete, amit még nem is látott. Sőt a februári melléklet még három napig nem is kerül utcára. A Rosen Társaság nyilván különleges kapcsolatban áll a Sidneyvel.

– Ez a közbizalommal való visszaélés – vette fel bosszúsan a lapot. – Senkinek nem lenne szabad előre tudnia az árváltozásokat. – Tulajdonképpen még szövetségi rendelet megsértése is lehet. Próbálta felidézni a releváns paragrafust, de hiába. – Ezt magammal viszem. – Kinyitotta az aktatáskát, és beledobta a mellékletet.

Eldon Rosen kis szünet után szólalt meg:

– Nézze, nyomozó, nem akartunk semmiféle előnyt…

– Nem nyomozó vagyok. Fejvadász. – Aktatáskájából elővette a Voigt-Kampff-apparátust, leült a legközelebbi rózsafa kávézóasztalhoz, és nekiállt felállítani az elég egyszerű igazságvizsgálót. – Beküldhetik az első alanyt – mondta Eldon Rosennek, aki még az eddiginél is nyúzottabban festett.

– Szeretném nézni – ült le Rachael is. – Még sosem láttam empátiatesztet. Azok az izék mit mérnek?

– Ez – emelt fel Rick egy tapadókorongot, amiből vezetékek kígyóztak – a hajszálerek tágulását méri az arcon. Tudomásunk szerint ez az úgynevezett „szégyen” vagy „pirulás” az egyik alapvető reakció az erkölcsileg sokkoló ingerre. Tudatosan nem lehet irányítani, ahogy a bőr vezetőképességét, az izzadást vagy a szívverést sem. – Megmutatta a másik készüléket, egy kis lámpát. – Ez rögzíti a szemizmok feszültségének változását. A pirulás mellett általában kicsi, de észlelhető mértékben…

– És ezek az androidoknál nincsenek? – vágott közbe Rachael.

– Az ingerre nem tudnak válaszolni. Habár biológiailag képesek rá.

– Próbálja ki rajtam – mondta Rachael.

– Miért? – hökkent meg Rick.

– Őt választottuk első alanynak – szólt közbe rekedten Eldon. – Talán android. Reméljük, hogy maga meg tudja mondani – azzal esetlenül leült, cigarettát vett elő, rágyújtott, és feszülten figyelt.

ÖT

A kis fehér fénysugár folyamatosan világított Rachael Rosen bal szemébe, arcához pedig odatapadt a korong, a lány mégis nyugodtnak tűnt.

Rick Deckard úgy ült, hogy lássa a Voigt-Kampff-tesztgép két kijelzőjét.

– Felvázolok néhány társasági helyzetet – kezdte. – Mindegyikre olyan gyorsan reagáljon, ahogy csak tud. Természetesen az időt is mérem.

– És természetesen szóbeli válaszaim mit se számítanak – felelte szórakozottan Rachael. – Kizárólag a szemmozgásból és a hajszálerek tágulásából következtet. De válaszolok, szeretnék ezen túlesni, és… – elhallgatott. – Kezdjük, Mr. Deckard.

Rick a hármas kérdéssel nyitott:

– Születésnapjára kap egy marhabőr tárcát.

Mindkét mutató azonnal a pirosba ugrott, majd visszaereszkedett.

– Nem fogadnám el – felelt Rachael. – És feljelenteném a rendőrségen, aki adta.

Rick lefirkantott valamit, majd továbbugrott a Voigt-Kampff-személyiségskála nyolcadik kérdésére.

– Van egy kisfia, aki megmutatja magának a lepke-gyűjteményét, és az üveget, amivel fogja őket.

– Elvinném orvoshoz – vágta rá halkan, de határozottan a lány. A mutatók most is kitértek, ám ezúttal nem annyira. A férfi ezt is feljegyezte, majd folytatta:

– Tévét néz, amikor észreveszi, hogy egy darázs mászik a csuklóján.

– Megölném.

A mutatók ezúttal szinte semmit nem jeleztek, egy pillanatra gyengén megremegtek, és kész. Rick ezt is leírta, és gondosan kereste a következő kérdést.

– Egy magazinban egy meztelen nő egész alakos képét találja.

Szünetet tartott.

– Most azt vizsgálja, hogy android vagyok, vagy hogy homoszexuális? – fortyant fel durván a lány. A mutatók nem lengtek ki.

A férfi mondta tovább.

– A férjének tetszik a kép. – A mutatók még mindig pihentek. – A lány hason fekszik egy nagy, gyönyörű medvebőr szőnyegen. – A mutatók tétlenül vártak, Rick pedig azt mondta magában: androidreakció. A lány (pontosabban a lánynak látszó tárgy) nem veszi észre a kérdésben a fő elemet, a halott állat prémjét. Az agya másra koncentrál. – Férje felakasztja a képet a dolgozószoba falára – fejezte be a szituációt, s ezúttal a két tű megmozdult.

– Nem engedném neki – jelentette ki Rachael.

– Jó – bólintott Rick. – Megyünk tovább. Egy regényt olvas, amit még a háború előtt írtak. A szereplők a Fisherman’s Wharf mólóra látogatnak San Franciscóban. Ott megéheznek és betérnek egy étterembe. Az egyikük homárt kér, a szakács pedig a szereplők szeme láttára dobja bele a homárt a forró vízbe.

– Istenem, ez szörnyű! – képedt el Rachael. – Tényleg így csinálták? Micsoda aljasság! Úgy érti, az élő homárt?

A mutatók azonban nem emelkedtek. Formailag helyes válasz. Csak szimulált.

– Hegyi házat bérel – folytatta Rick – egy még zöldellő térségben. Rusztikus, göcsörtös fenyőfából készült lak, benne hatalmas kandalló.

– Igen, igen – bólogatott türelmetlenül Rachael.

– A falra valaki régi térképeket, Currier-és Ives-nyomatokat akasztott, a kandalló fölé pedig szarvasfejet, egy kifejlett szarvasbika fejét nagy aganccsal. Akikkel van, azoknak tetszik a kabin berendezése, és közösen úgy döntenek…

– A szarvasfejjel soha – szólt közbe a lány, a mutatók azonban bőven a zöldben maradtak.

– Teherbe ejti egy férfi, aki megígérte, hogy elveszi. Aztán a férfi lelép egy másik nővel, a maga legjobb barátnőjével. Maga elveteti a gyereket, és…

– Sose vetetném el – tiltakozott Rachael. Ezúttal a mutatók vadul átlendültek a pirosba. – Ráadásul törvénytelen is. Életfogytiglan jár érte, és a rendőrség éberen figyel.

– Honnan tudja? – nézett rá érdeklődve Rick. – Mármint hogy ilyen kényes dolog az abortusz?

– Mindenki tudja – legyintett Rachael.

– Úgy hangzott, mintha személyes tapasztalatból beszélne. – Feszülten figyelte a mutatókat, amik továbbra is nagyokat ugráltak. – Na még egyet. Randevúzik egy férfival, aki felhívja a lakására. Ott megkínálja egy itallal. Miközben fogja a poharát, belát a hálószobába, ami vonzóan ki van dekorálva bikaviadalos plakátokkal. Odamegy, hogy közelebbről megnézze. A férfi követi magát, és becsukja az ajtót. Átkarolja magát, és azt mondja…

– Mi az a bikaviadalos plakát? – szakította félbe Rachael.

– Rajz, általában színes és elég nagy, rajta egy matador a vörös posztóval, és a bika, ami próbálja felöklelni. – Értetlenül nézett a lányra. – Hány éves? – kérdezte. Talán itt a magyarázat.

– Tizennyolc. Jó, szóval a férfi becsukja az ajtót és átkarol. Mit mond?

– Tudja, általában hogyan ért véget a bikaviadal?

– Gondolom, valaki megsérült.

– A végén a bika mindig meghalt. – Várt, nézte a mutatókat. Nyugtalanul remegtek, de semmi több. Semmi igazi reakció. – Utolsó kérdés. Két részből áll. Egy régi filmet néz a tévében, még a háború előttről. Éppen bankett zajlik, a vendégek nyers osztrigát esznek.

– Fúj – fintorodott el Rachael, s a mutatók azonnal kilengtek.

– A főfogás rizzsel töltött főtt kutya. – A mutatók kisebbet mozogtak, mint a nyers osztrigánál. – A nyers osztrigát elfogadhatóbbnak tartja a főtt kutyánál? Azért csak nem. – Rick letette a ceruzát, kikapcsolta a fényt, levette a lány arcáról a korongot. – A teszt végeredménye, hogy maga android – közölte a lánnyal (a lánynak látszó tárggyal) és Eldon Rosennel, aki aggódva figyelte. Az öreg arcát most összerántotta a düh.

– Igazam van, ugye? – kérdezte tőle Rick.

Egyiküktől sem kapott választ.

– Nézzék – próbált érvelni –, az érdekeink nem ütköznek. Maguknak éppolyan fontos, hogy működjön a Voigt-Kampff-teszt, mint nekem.

– Nem android – felelte az idősebb Rosen. – Nem hiszek magának.

– Miért hazudna? – fakadt ki hevesen Rachael. – Ha hazudna, inkább az ellenkezőjéről hazudna.

– Csontvelőelemzést kérek – mondta a lánynak Rick. – Majd az eldönti, hogy maga android vagy sem. Sajnos lassú és fájdalmas, de…

– A törvény értelmében nem kényszeríthet csontvelőtesztre – védekezett Rachael. – Ezt kimondja a bíróság. Különben is, egy élő embernél sokáig tart, nem úgy, mint egy kiiktatott android teteménél. Azt az átkozott Voigt-Kampff-tesztet is csak a különlegesek miatt csinálhatja. Azokat állandóan tesztelni kell, és amíg a kormány ezzel volt elfoglalva, maguk, rendőrök, suttyomban elfogadtatták a Voigt-Kampff-tesztet. De magának volt igaza: a tesztelésnek vége.

A lány felállt, odébb ment, s csípőre tett kézzel hátat fordított a férfinak.

– A lényeg most nem a csontvelőelemzés törvényessége – szólalt meg rekedten Eldon Rosen. – A lényeg, hogy a maga empátiatesztje nem vált be az unokahúgomnál. Meg is tudom magyarázni, miért esik az android kategóriába. Rachael a Salander 3 fedélzetén nőtt fel. Az űrhajón született, és a tizennyolc évéből tizennégyben azon élt, amit a szalagkönyvtár és a kilenc legénységi tag tudott a Földről. Mint maga is biztos hallotta, a hajó a Proximára tartott, de az út hatoda után visszafordult. Különben Rachael sosem látta volna meg a Földet, vagy csak sokkal később.

– Maga kiiktatott volna engem – szólt hátra Rachael a válla felett. – Egy rendőrségi vonóhálóban haltam volna meg. Ezt tudom, hiszen négy éve itt vagyok, nem most először végeznek rajtam Voigt-Kampff-tesztet. Éppen emiatt van, hogy alig lépek ki az épületből. Hatalmas a kockázat az útzárak miatt, amit maguk, rendőrök állítanak fel, meg repülő ellenőrző pontok miatt, amikkel a különlegeseket szűrik ki.

– Meg az androidokat – helyeselt Eldon Rosen. – Habár persze a közvélemény erről nem hall, nekik nem kell tudniuk, hogy androidok járnak köztünk.

– Mert nem is járnak – ellenkezett Rick. – Szerintem a különféle rendőri egységek itt és a Szovjetunióban elkapták mindet. A populáció már eléggé lecsökkent, előbb-utóbb mindenki belefut egy ellenőrző pontba.

Legalábbis ez volt az elképzelés.

– Mik az utasításai arra az esetre, ha egy embert diagnosztizálna androidnak? – kérdezte Eldon.

– Ez rendőrségi ügy. – Rick nekiállt elpakolni a tesztelőberendezést az aktatáskába. A két Rosen némán figyelte. – Mint látják, parancsba kaptam, hogy hagyjam abba a tesztelést. Ha egyszer is kudarcot vallott, nincs értelme folytatni – kattintotta be az aktatáska zárját.

– Becsaphattuk volna – mondta Rachael. – Semmi nem kényszerített minket, hogy elismerjük, rosszul tesztelt engem. Vagy bármelyiket a kiválasztott kilenc másikból – gesztikulált élénken. – Egyszerűen csak magára hagytuk volna, bármilyen eredményre jut.

– Kértem volna egy listát előtte – magyarázta Rick. – Lezárt borítékban. Amit aztán összehasonlítok a teszteredményekkel. Kellett volna hogy legyen egyezés. – És most úgy tűnik, nem lett volna, gondolta. Bryantnek igaza volt. Hála istennek, hogy nem indultam el vadászni ennek a tesztnek alapján.

– Igen, gondoltam, hogy így csinálják – pillantott Eldon Rosen a lányra, aki bólintott. – Ezt a lehetőséget is megvitattuk – ismerte el vonakodva.

– A probléma kizárólag a maguk működéséből ered, Mr. Rosen – mondta neki Rick. – Senki nem kényszerítette a cégét, hogy addig fejlessze a robotokat, hogy…

– Azt gyártottuk, amit a gyarmatosítók akartak – válaszolta Eldon Rosen. – A minden kereskedelmi vállalkozás mögött rejlő, időálló szabályt követtük: ha a mi cégünk nem jön ki ezekkel a fejlett típusokkal, megcsinálja más. Tisztában voltunk vele, milyen kockázatot vállalunk, amikor kifejlesztettük a Nexus 6 agyi egységét. Csakhogy a maguk Voigt-Kampff-tesztje már azelőtt kudarcot vallott, hogy piacra dobtuk azt az androidot. Ha nem tudott volna egy Nexus 6-ot androidként azonosítani, ha embernek tekintette volna… de nem ez történt. – Hangja keményen, kíméletlenül vágott. – A maga rendőrsége, meg persze a többi is, minden valószínűség szerint kiiktatott olyan embereket is, akiknek egyszerűen alulfejlett volt az empátiaképessége. Mint például az unokahúgomnak. A maga helyzete az, ami erkölcsileg elfogadhatatlan, Mr. Deckard. Nem a miénk.

– Más szóval esélyt sem ad, hogy megvizsgáljak egy Nexus 6-ot. Egyből elém dobták ezt a skizoid lányt.

És a tesztemnek annyi, gondolta. Nem lett volna szabad belemennem. Hát most már mindegy.

– Most mi kaptuk el magát, Mr. Deckard – mondta Rachael Rosen halk, józan hangon, majd feléje fordult és elmosolyodott.

Még most sem értette, hogy a Rosen Társaságnak hogyan sikerült csapdába csalnia, méghozzá ennyire könnyedén. Profik. Egy ilyen mamutvállalat túl sok tapasztalattal bír. Szinte már egyfajta közösségi elmével rendelkezik. Ráadásul Eldon és Rachael Rosen az entitás szószólói. Ott hibázott, hogy egyéneknek tekintette őket. De ezt a hibát nem követi el még egyszer.

– A felettese, Mr. Bryant nehezen fogja majd megérteni, hogyan hagyhatta abba a tesztet, még mielőtt egyáltalán elkezdte volna – mutatott a mennyezet felé Eldon Rosen, és Rick meglátta a kamerákat. Hatalmas baklövését ráadásul még rögzítették is. – Szerintem a leghelyesebb, ha leülünk – mutatott a székre barátságosan Eldon –, és kitalálunk valamit, Mr. Deckard. Semmi ok az izgalomra. A Nexus 6 android léte kész tény. Mi itt a Rosen Társaságnál tudatában vagyunk ennek, és most már ön is.

– Szeretne egy baglyot? – hajolt Rick felé Rachael.

– Nem hinném, hogy valaha is lesz baglyom.

De tudta, mire gondol a lány, tökéletesen értette, a Rosen Társaság hogyan szeretne üzletet kötni. Olyan feszültség fogta el, mint még soha, szép lassan minden porcikájában szétterült. Teljesen hatalmába kerítette az idegesség, annak tudata, ami történik.

– Attól függetlenül szeretne egy baglyot. – Eldon kérdőn pillantott az unokahúgára. – Nem hiszem, hogy sejti…

– Dehogynem – nyugtatta meg Rachael a nagybátyját. – Pontosan tudja, mire megy ki a játék. Nem igaz, Mr. Deckard? – Megint felé hajolt, ezúttal még közelebb, s Ricket enyhe parfümillat, szinte melegség legyintette meg. – Gyakorlatilag megkapta, Mr. Deckard. Gyakorlatilag megvan a baglya. – Eldon Rosenhez fordult. – Fejvadász, ne feledd. A vérdíjból él, nem fizetésből. Nem így van, Mr. Deckard?

A férfi csak bólintott.

– Ezúttal hány android szökött meg?

– Nyolc – felelte Rick kisvártatva. – Eredetileg. Kettőt már kiiktattak. Nem én, más.

– Mennyit kap egy androidért? – faggatta Rachael.

– Attól függ – vont vállat.

– Ha nem tud tesztelni, nem tudja kiszűrni az androidokat. Ha pedig nem tudja kiszűrni az androidokat, nem kap vérdíjat. Vagyis ha a Voigt-Kampff-tesztet el kell hagyni…

– Lesz helyette másik – nyugtatta meg Rick. – Volt már ilyen. Háromszor, hogy pontosak legyünk, egészítette ki gondolatban. Igaz, akkor az új mérce, a még modernebb analitikus eszköz már készen állt, nem volt lyuk. Most más a helyzet.

– Előbb-utóbb a Voigt-Kampff-teszt természetesen elavul – értett egyet Rachael. – De nem most. Elégedetten nyugtázzuk, hogy ki fogja vele szűrni a Nexus 6-ot, és szeretnénk, ha folytatná sajátos, különleges munkáját. – A lány szorosan összefont karral, előre-hátra ringva, feszülten figyelte. Próbálta leolvasni a reakcióit.

– Mondd neki, hogy megkaphatja a baglyot – szólalt meg recsegő hangon Eldon Rosen.

– Megkaphatja a baglyot – közölte Rachael, le nem véve róla a szemét.

– Amelyiket a tetőn látott. Borzast. De ha tudunk szerezni hímet, pároztatni akarjuk. És minden fióka a miénk lesz. Ezt el kell fogadnia.

– Én osztom el a fészket – egyezkedett Rick.

– Nem – vágta rá azonnal Rachael, és mögötte Eldon is a fejét rázta.

– Így magáé lenne a vérvonal egész az örökkévalóságig. És még egy feltétel. Nem hagyhatja a baglyot senkire. Ha meghal, visszakapja a társaság.

– Ezzel szinte kérném magukat, hogy megöljenek. Hogy azonnal visszaszerezzék a baglyot. Ebbe nem megyek bele, túl veszélyes.

– Maga fejvadász – emlékeztette Rachael. – Tud bánni a lézerpisztollyal… sőt most is van magánál egy. Ha saját magát nem tudja megvédeni, hogy akarja kiiktatni a maradék hat Nexus 6-ot? Jóval ravaszabbak a Grozzi Vállalat ósdi W 4-esénél.

– De rájuk én vadászom – magyarázta Rick. – Viszont ezzel a kitétellel valaki rám vadászna.

És nem tetszett neki a gondolat, hogy állandóan résen kelljen lennie. Látta az androidokon, milyen a hatása. Még bennük is észrevehető változást idézett elő.

– Jól van, ebben engedünk – adta be a derekát Rachael. – Az örököseire hagyhatja a baglyot. De a teljes fészekaljához ragaszkodunk. Ha ezt nem fogadja el, mehet vissza San Franciscóba, és beismerheti a rendőrségen, hogy a Voigt-Kampff-teszt, legalábbis a maga kezében, nem tud megkülönböztetni egy androidot egy embertől. És akkor nézhet másik munka után.

– Adjon egy kis időt – kérte Rick.

– Rendben, kicsit magára hagyjuk – nézett az órájára a lány.

– Fél órát kap – jelentette ki Eldon, azzal a lánnyal együtt némán az ajtó felé indultak. Elmondták, amit akartak, gondolta Rick, a többi az én dolgom.

Rachael éppen be akarta csukni az ajtót, amikor Rick nyersen utánaszólt:

– Tökéletes csapdát eszeltek ki. Felvették, hogy rosszul azonosítottam magát, tudják, hogy az állásom függ a Voigt-Kampff-teszttől. És ott van még az átkozott baglyuk is.

– A maga baglya, ne feledje. A lábára kötjük a lakcímét, és elvitetjük San Franciscóba. Estére már ott lesz magánál.

Egyfolytában úgy beszél róla, mint egy tárgyról, suhant át Rick fején.

– Egy pillanat!

– Máris döntött? – torpant meg Rachael.

– Szeretnék még egyet kérdezni a Voigt-Kampff-tesztből – nyitotta ki az aktatáskáját újra Rick. – Üljön vissza.

Rachael a nagybátyjára nézett, aki bólintott. A lány mogorván visszaült.

– Mire jó ez? – húzta fel a szemöldökét bosszankodva… és óvatosan. Rick észrevette, mennyire feszült, és felírta a noteszébe. A fénysugarat újra a lány szemére irányította, a tapadókorongot felhelyezte az arcára. Rachael mereven bámult a fénybe, arcán még mindig látszott az ellenszenv.

– Az aktatáskám szép, ugye? – jegyezte meg Rick, ahogy a Voigt-Kampff – nyomtatványokat kereste benne. – Hivatali.

– Az – felelte szórakozottan Rachael.

– Bababőr – simogatta meg az aktatáska bőrfelületét a férfi. – Száz százalék eredeti csecsemőbőr. – A két mutató eszeveszetten kilendült. De csak egy pillanatnyi szünet után. Jött a reakció, csak késve. Rick a másodperc ezredrészéig lebontva ismerte a reakcióidőket, a pontos reakcióidőket. Annak a szünetnek nem lett volna szabad ott lennie. – Köszönöm, Miss Rosen – szedte össze máris a cuccait. Befejezte a tesztelést. – Ennyi.

– Már megy is? – nézett rá Rachael.

– Igen, végeztem.

– És a többi kilenc alany? – kérdezte óvatosan a lány.

– A teszt megfelelően működött a maga esetében, ebből már tudok következtetni. Egyértelműen hatékony. – Eldon Rosenhez fordult, aki morózusan, megroggyant vállal állt az ajtóban. – Ő tudja?

Nem mindig tudták; kísérleteztek már álemlékekkel abban a tévhitben, hogy azok majd megváltoztatják a tesztreakciókat.

– Nem. Tökéletesen beprogramoztuk – felelte Eldon. – De a vége fele már sejtette. – A lányra nézett. – Amikor még egyet akart kérdezni, már tudtad, ugye?

Rachael sápadtan bólintott.

– Ne félj – nyugtatta meg Eldon Rosen. – Te nem illegálisan szöktél a Földre, te a Rosen Társaság tulajdona vagy, bemutatódarab a leendő emigránsoknak – ment oda a lányhoz, és fogta meg vigasztalón a vállát. A lány összerezzent az érintésre.

– Így igaz, nem fogom kiiktatni magát, Miss Rosen – mondta neki Rick. – További jó napot – indult el az ajtó felé, majd megtorpant. Mindkettejüktől kérdezte: – A bagoly valódi?

Rachael egy pillanatra Eldon Rosenre sandított.

– Már úgyis megy – mondta a lánynak Eldon. – Nem érdekes. – Rickre nézett. – A bagoly mesterséges. Nincsenek már baglyok.

– Mm – morogta Rick, és zsibbadtan kilépett a folyosóra. Azok ketten nézték, ahogy távozik. Nem szóltak semmit. Nem volt már mit mondani. Hát így működik a legnagyobb androidgyártó, morfondírozott magában Rick. Olyan fondorlatosan, amilyet még nem is látott. Egy bizarr, ravasz új személyiségtípus; nem csoda, hogy a rendfenntartó erőknek gondjuk akadt a Nexus 6-tal.

Nexus 6. Hát találkozott vele. Rachael biztosan Nexus 6. Most először láttam egyet. És pokoli közel jártak, hogy kicsináljanak, pokoli közel, hogy tönkrevágják a Voigt-Kampff-tesztet, az egyetlen módszert, amivel ki lehet szűrni őket. A Rosen Társaság jól megvédi – legalábbis nagyon igyekszik megvédeni – a termékeit.

És még hattal kell szembenéznem, mire vége lesz, tűnődött.

Ki fogja érdemelni a vérdíjat. Minden centjét.

Már ha életben marad.

HAT

A tévékészülék harsogott, a hatalmas bérház poros lépcsőjén lefelé baktató John Isidore ki tudta venni Baráti Buster ismerős hangját, ahogy boldogan turbékol naprendszernyi közönségéhez:

– …hohó, emberek! Csitt-csatt, bimm-bumm! Röviden a holnapi időjárásról. Először az USA keleti tengerpartja. A Manguszta műhold jelentése szerint a nukleáris szennyezés dél körül érződik leginkább, aztán elvékonyodik, úgyhogy aki ki akar bújni a házból, kedveseim, az várjon délutánig, értem? És ha már a várakozásnál vagyunk, már csak tíz óra a nagy hírig, különleges expozémig! Szóljanak a barátaiknak, hogy nézzenek! Olyasmit árulok el, amin el fognak képedni. Talán azt hiszik, hogy ez csak a szokásos…

Abban a pillanatban, amint Isidore kopogott a lakás ajtaján, a tévé megszűnt létezni. Nem egyszerűen elhallgatott, hanem eltűnt, a kopogástól visszaugrott a nemlétbe.

Isidore érezte a zárt ajtó mögött az élet jelenlétét, és nem csak a tévéét. Megerőltetett érzékei kísérteties, néma félelmet keltettek, vagyis inkább fogtak: valaki menekült előle, a lakás távoli falához menekült, annyira el akarta kerülni.

– Hello! – szólt be Isidore. – Odafent lakom. Hallottam a tévét. Beszéljünk, jó? – Várt, fülelt. Se hang, se mozgás; szavai nem feszítették fel az illető félelembéklyóit. – Hoztam egy kocka margarint – lépett még közelebb az ajtóhoz, hogy biztosan hallják odabent. – J. R. Isidore a nevem, a jól ismert állatorvosnak, Mr. Hannibal Sloatnak dolgozom, róla biztos hallott. Tisztességes ember vagyok, van becsületes munkám. Mr. Sloat furgonját vezetem.

Az ajtó résnyire kinyílt, és Isidore egy töredezett, kitekeredett alakot látott, egy lányt, aki kétségbeesetten akart hátrálni, mégis úgy kapaszkodott az ajtóba, mintha csak így tudna állva maradni. A félelemtől nézett ki betegnek, a félelem torzította el teste vonalait, a félelemtől tűnt olyannak, mintha valaki eltörte, aztán gonosz módon rosszul rakta volna össze. Hatalmas szeme üvegesen meredt rá, ahogy próbált mosolyogni.

– Azt hitte, senki nem lakik itt – értette meg hirtelen Isidore. – Azt hitte, elhagyatott a ház.

– Igen – suttogta a lány, és bólintott is hozzá.

– De hát jó dolog, ha van szomszéd. A fenébe is, eddig nekem se volt. És isten a tanúja, nem volt mókás.

– Egyedül van? – kérdezte a lány. – Az épületben.

Immár kevésbé tűnt rémültnek, kiegyenesedett, kezével végigsimított sötét haján. Isidore csak most látta, hogy habár termetre kicsi, azért jó alakja van, szép szemét pedig kiemelik a hosszú, fekete szempillák. A meglepett lány pizsamaalsót viselt, semmi mást. Mögé kukkantva a férfi rendetlen szobát látott. Itt is, ott is nyitott bőröndök hevertek, tartalmuk félig kiszórva a padlóra. No persze ez természetes, hiszen épphogy megérkezett.

– Csak maga meg én vagyunk – felelte Isidore. – És nem fogom háborgatni magát.

Rosszkedve lett, mert felajánlását, az igazi háború előtti szertartást nem fogadták el. Sőt a lány fel sem fogta a dolgot. Vagy talán csak nem tudja, mire jó a margarin. Volt egy ilyen érzése; a lány leginkább ijedtnek tűnt. Nem volt elemében, tehetetlenül keringett a lassanként visszavonuló félelem örvényében.

– A jó öreg Buster – próbálta oldani a hangulatot Isidore. – Szereti? Minden reggel nézem, és este is, ha hazaérek. Nézem vacsora közben, meg az éjjeli adást, amíg le nem fekszem. Mármint néztem, amíg a tévém tönkre nem ment.

– Ki…? – kezdte a lány, aztán elhallgatott. Dühösen ajkába harapott. Nyilván magára volt mérges.

– Baráti Buster – magyarázta Isidore. Furcsának találta, hogy a lány még nem hallott a Föld legnagyobb tévés nevettetőjéről. – Honnan jött? – érdeklődött kíváncsian.

– Nem hiszem, hogy számít – vetett rá egy gyors pillantást a lány. Valamit láthatott a férfin, ami csökkentette aggodalmát, mert teste láthatóan ellazult. – Majd ha berendezkedtem, örülni fogok a társaságnak. Most persze szó sem lehet róla.

– Miért nem lehet róla szó? – Isidore nem értette. Úgy, ahogy volt, nem értette a lányt. Talán túl régóta élek egyedül, gondolta. Fura lettem. Állítólag a tyúkeszűek ilyenek. Ettől a gondolattól még rosszabb kedve lett. – Segíthetek kicsomagolni – ajánlkozott. Az ajtó szinte már teljesen becsukódott előtte. – Meg a bútorokkal.

– Nincsenek bútoraim. Ez mind itt volt – bökött hátra a lány.

– Nem sokat érnek. – Ezt azonnal látta. A székek, a szőnyeg, az asztalok, mind elrohadtak, rogyadoztak; az idő önkényuralmának áldozatai. És a magányé. Évek óta senki nem lakott ebben a lakásban, szinte teljesen tönkrement. El se tudta képzelni, a lány hogyan képzelte, hogy tud itt élni. – Nézze, ha átfésüljük az épületet, találunk ennél jobbakat is. Itt egy lámpát, ott egy asztalt.

– Majd én magam. Kösz.

Isidore nem akart hinni a fülének:

– Egyedül akar bemenni azokba a lakásokba?

– Miért ne? – borzongott meg a lány idegesen. Fintorogva vette tudomásul, hogy megint rosszat mondott.

– Én próbáltam. Egyszer. Azóta csak hazajövök, bemegyek a lakásomba, és nem is gondolok a többire, ahol senki se lakik… Több száz van, tele mindenfélével, amijük volt. Családi fényképek, ruhák, minden. Akik meghaltak, nem tudtak elvinni semmit, akik meg emigráltak, nem akartak. Ez az épület a lakásomat kivéve teljesen szuvatosodott.

– Hogy mi?

– A szuvat haszontalan tárgy, mint a reklámposta, a gyufalevél, amiből már minden gyufát elhasznált, a rágógumi csomagolópapírja vagy a tegnapi homeolap. Ha senki nincs a közelben, a szuvat szaporodik. Például ha lefekszik úgy, hogy szuvatot hagy a lakásában, reggelre kétszer annyit talál. Mindig több és több lesz.

– Értem. – A lány bizonytalanul méregette, nem tudta, higgyen-e neki. Komolyan beszéle.

– A Szuvatosodás Első Szabálya: a szuvat kiszorítja a nem szuvatot. Mint Gresham törvénye: a rossz pénz kiszorítja a jót. És ezekben a lakásokban senki nem volt, hogy harcoljon a szuvattal…

– Vagyis mindent elborított – fejezte be a lány. – Már értem.

– Ez a lakás, amit választott, túl szuvatos. Visszaszoríthatjuk a szuvat-faktort, például azzal, hogy letámadunk más lakásokat. De…

– De mi?

– Nem nyerhetünk.

– Hogyhogy?

A lány kilépett a folyosóra, betéve maga mögött az ajtót. Karját összefonta kis melle előtt, úgy nézett fel rá. Meg akarta érteni a dolgot. Mármint Isidore-nak így tűnt. Hát legalább meghallgatja.

– A szuvat ellen senki nem nyerhet – magyarázta –, csak időlegesen és egy helyen. A lakásomban kialakult egyfajta egyensúly a szuvat és nem szuvat között. De aztán meghalok vagy elmegyek, és a szuvat azt is elfoglalja. Egyetemes törvény az egész világegyetemben: minden a totális, abszolút szuvatosodás felé halad. – Hozzátette: – Kivéve persze Wilbur Mercer emelkedését.

– Nem látom a kapcsolatot – méregette a lány.

– De hát erről szól a mercerizmus. – Isidore megint nem tudta, mit gondoljon. – Maga nem egyesült vele? Nincs empátiadoboza?

A lány rövid hallgatás után felelte:

– Nem hoztam magammal. Azt hittem, találok itt.

– D-d-de hát az empátiadoboz az ember legszemélyesebb t-t-tulajdona! – dadogta izgatottan Isidore. – A teste meghosszabbítása. Így ér el a t-t-többi emberhez, így nem marad egyedül! De ezt maga is tudja. Mindenki tudja. Mercer még hozzám hasonlóknak is megengedi… – elhallgatott, de későn. Elárulta magát, és látta a lány arcán átvillanó undorból, hogy az meg is értette. – Majdnem átmentem az IQ-teszten – folytatta halk, remegő hangon. – Nem vagyok nagyon különleges, csak közepesen. De ez Mercert nem zavarja.

– Szerintem pont ez lehet a mecerizmus elleni egyik legnagyobb érv. – A lány hangja tiszta és semleges volt, csak tényt állapított meg. Saját véleményét a tyúkeszűekről.

– Akkor én megyek – lépett el Isidore. A kezében szorongatott margarin puha és nyirkos lett a tenyerétől.

A lány közömbös arccal nézte, majd utánaszólt:

– Várjon.

– Miért? – fordult vissza a férfi.

– Szükségem van magára, hogy rendes bútort szerezzek. A többi lakásból. – Isidore felé indult, csupasz felsőteste karcsú és inas volt, egyetlen gramm felesleges zsír nélkül. – Mikor ér haza a munkából? Akkor segíthetne.

– Főzne vacsorát kettőnknek? – kérdezte reménykedve Isidore. – Hozok hozzávalókat.

– Nem, túl sok a dolgom. – A lány könnyedén félresöpörte a kérést, és a férfi úgy érezte, meg sem értette. Most, hogy a lány kezdeti félelme elszállt, valami más bukkant elő belőle. Valami sokkal különösebb. És szánalmasabb. Valami hidegség. Sóhaj a belakott szavak közti vákuumból, sőt a semmiből. Nem amit mondott vagy tett, hanem amit nem mondott és nem tett. – Majd máskor – indult vissza a lakásához a lány.

– Tudja a nevem? – kérdezte buzgón a férfi. – John Isidore vagyok, a munkahelyem…

– Már mondta, hogy kinek dolgozik. – A lány megállt az ajtónál, kinyitotta. – Valami hihetetlen nevű alaknak, Hannibal Sloatnak, aki biztos csak a maga képzeletében létezik. Az én nevem – nézett rá a lány minden melegség nélkül – Rachael Rosen.

– A Rosen Társaságtól? A naprendszer legnagyobb emberirobot-gyártójától? Amiket a gyarmatosításnál használnak?

Kódolhatatlan arckifejezés röppent át a lány arcán, és tűnt is el azonnal.

– Nem, sosem hallottam róluk. Nem tudok erről semmit. Ez is biztos a maga tyúkeszének a szüleménye. John Isidore és az ő kis privát empátiadoboza a fejében. Szegény Mr. Isidore.

– De a neve…

– A nevem Pris Stratton. A férjezett nevem, és ezt használom. Csakis a Pris nevet használom. Hívjon Prisnek. – Eltűnődött, majd helyesbített: – Nem is, hívjon Miss Strattonnak. Mert nem ismerjük egymást. Legalábbis én nem ismerem magát.

Az ajtó becsukódott a lány után, Isidore pedig magára maradt a por uralta, félhomályos folyosón.

HÉT

Hát ez van, gondolta J. R. Isidore, ahogy ott állt az olvadó margarint markolva. Talán meggondolja magát, és szólíthatom Prisnek. És ha találok esetleg egy háború előtti zöldségkonzervet, talán a vacsora is meglesz.

Persze lehet, hogy nem is tud főzni. Jó, akkor majd én főzök vacsorát kettőnknek. És megtanítom, ha netán később kedve támadna. Ha megmutatom neki, úgyis kedve támad. Amennyire én látom, minden nő, még az ilyen fiatalok is szeretnek főzni. Ösztön.

Felment a sötét lépcsőn a lakásába.

Ez a lány nem ismeri a világot, gondolta, ahogy felvette fehér munkaruháját. Most már hiába siet, el fog késni, és Mr. Sloat dühös lesz. Na és? Például nem hallott Baráti Busterről. Ami lehetetlen, Buster a legfontosabb élő ember, persze Wilbur Mercert kivéve… Mercer viszont nem is ember, ő biztos valami ősi entitás a csillagokból, akit egy kozmikus sablon vetít a mi kultúránkra. Legalábbis ezt mondják az emberek, például ezt mondja Mr. Sloat. És Hannibal Sloat csak tudja.

Fura, hogy még a saját nevével is gondjai vannak ennek a lánynak, morfondírozott tovább. Talán segítség kéne neki. Vajon én segíthetek? Különleges vagyok, tyúkeszű, mit tudok én? Nem házasodhatok, nem emigrálhatok, előbb-utóbb megöl a por. Semmit nem tudok neki adni.

Befejezte az öltözködést, kiment a lakásból, fel a tetőre, ahol ütött-kopott légkocsija parkolt.

Egy óra múlva felvette az aznapi első hibás állatot. Egy elektronikus macska volt, porálló műanyag kosárban hevert a furgon hátuljában, és időnként hangosan lihegett. Az ember igazinak hihette.

Isidore jól megnézte magának, miközben vitte vissza az Egy Más Állat-kórházba, ebbe a szándékosan buta névre keresztelt kis vállalkozásba, amely szinte alig létezett a másállatok javításával foglalkozó, kíméletlenül versengő cégek között.

A macska felnyögött fájdalmában.

Ejha, füttyentett némán Isidore, mintha tényleg haldokolna. Talán rövidre záródott a tíz év élettartamú akkumulátor, és szép sorban kiégnek az áramkörök. Nagy munka, Milt Borogrove-nak, az Egy Más Állatkórház szerelőjének lesz vele dolga. És elfelejtettem körülbelüli árat mondani a tulajnak, jutott eszébe. Elkomorodott. A fickó csak a kezembe nyomta a macskát, azt mondta, hogy éjjel kezdett rakoncátlankodni, aztán ment is. Gondolom, munkába. Mindenesetre a kurta verbális kapcsolat hirtelen megszakadt, a macska tulajdonosa felszállt az égbe vadonatúj, menő légkocsijában. Új ügyfél lett.

– Kibírod odáig? – kérdezte a macskától Isidore. Az csak zihált tovább. – Tudod, mit? Útközben feltöltelek – döntött Isidore.

A legközelebbi szabad tetőre letette a kocsit, a motort se állította le, csak hátramászott, és kinyitotta a porálló műanyag kosarat. A kosár, a fehér munkaruha meg a név a kocsin – az egész úgy festett, mintha igazi állatorvos szedne fel igazi állatot.

A megkapóan eredetinek látszó szürke bunda alatt az elektronikus mechanizmus gurgulázott és buborékokat fújt, a vidlencsék megüvegesedtek, a fémkarmok összezáródtak. Mindig lenyűgözték a másállatokba épített „betegség” áramkörök; az ölében heverő szerkezetet úgy rakták össze, hogy amikor egy főelem rakoncátlankodik, az egészen nem az látszik, hogy elromlott, hanem hogy szervi baja van. Engem becsapott volna, mondta magában Isidore, ahogy az állat hasszőrében kereste a panelt (ezen a fajtán egész kicsi lesz) meg az akkumulátor gyorstöltőbementét. Egyiket se találta. Igaz, nem is keresett sokáig, a mechanizmus a végét járta. Ha tényleg rövidzár van benne, ami kiégeti az áramköröket, akkor talán ki kéne húznom az egyik tápkábelt; a szerkezet ugyan leáll, de legalább nem esik nagy baja. Aztán a műhelyben majd Milt feltölti.

Ujjait tapasztaltan futtatta végig az álgerincen. Itt kell lennie a kábelnek. Fene ezt a jó szakmunkát! Tökéletes imitáció, egyszerűen nem találni a kábeleket. Biztos Wheelright & Carpenter termék, azok többet kérnek, de tessék, milyen alapos munkát végeznek.

Feladta. Az álmacska közben megszűnt funkcionálni, vagyis a rövidzár – már ha az volt a baja – kicsinálta az akkumulátort és a meghajtót. Nem lesz olcsó, cöccögött. A pasas láthatóan nem kérte az évi három tisztítást és zsírzást, ami pedig sokat segít. Hát ebből majd tanul.

Visszamászott a vezetőülésbe, a kormányt emelkedő pozícióba húzva újra felröppent a levegőbe, és folytatta útját a műhelybe.

Legalább nem kellett már hallgatnia a szerkezet idegesítő zihálását, lazíthatott. Fura, merengett, hiába tudom, hogy hamis, a zajtól, ahogy a másállat kiégeti a meghajtót és az akkumulátort, görcsbe rándul a gyomrom. Bárcsak tudnék másik állást szerezni. Ha átmentem volna az IQ-teszten, nem kényszerülnék erre a megalázó feladatra, aminek annyi az érzelmi üledéke. Másrészről viszont a másállatok szintetikus szenvedése nem zavarta se Milt Borogrove-ot, se főnöküket, Hannibal Sloatot. Talán csak velem van baj, mondta magában Isidore. Talán ha az ember visszafejlődik az evolúciós létrán – visszasüllyed a sírvilágba, a különlegesek mocsarába, mint én –, jobb nem is gondolkodni az ilyesmin. John Isidore-t az nyomasztotta leginkább, amikor összehasonlította jelenlegi és korábbi szellemi állapotát. Minden egyes nappal romlott a felfogása, csökkent az energiája. Ő meg a több ezer különleges a Terrán, mind a hamudomb felé tartanak. Apránként eleven Fodorrá válnak.

Társaságra vágyva bekapcsolta a rádiót, és megkereste Baráti Buster műsorát, ami a tévét kiegészítve napi huszonhárom, megszakítatlan, kellemes órán át tartott… a maradék egy óra a vallásos műsorzárás, tíz perc csend, majd a vallásos műsorkezdet.

– …örülök, hogy újra a műsorban köszönthetlek – harsogta Buster. – Nézzük, Amanda, két napja látogattál meg minket utoljára. Van új kép, kedvesem?

– Teknap úty volt, hoty csinálok ety képet, de azt akarták, hoty hétkor keztyek…

– Reggel hétkor?

– Úty van, Búszter, rekkel hétkor! Amanda Werner elővette híres nevetését, ami legalább annyira mű volt, mint Busteré. Amanda Werner és több gyönyörű, elegáns, hegyes mellű hölgy, akik meg nem határozott országokból származtak, plusz pár bukolikus alak, úgynevezett humoristák alkották Buster állandó visszatérő számait. Az Amanda Werner-féle nők sosem szerepeltek filmben, sosem léptek színpadra; bizarr, gyönyörű életüket az tette ki, hogy Buster végtelen show-jában vendégeskedtek hetente akár hetven órában is, mint azt Isidore egyszer kiszámolta.

Hogy jut Busternek ideje felvenni a rádiós és a tévés show-t is? Isidore ezt egyszerűen nem értette. És hogy jut ideje Amanda Wernernek, hogy vendég legyen minden másnap, hetente, hónapszám, év az évre? Hogy tudnak ennyit beszélni? Sosem ismétlik magukat – már amennyire meg tudta állapítani. Mindig szellemes, mindig új megjegyzéseiket nem próbálták el. Amanda haja izzott, szeme csillogott, foga fénylett. Sosem eresztett le, sosem fáradt ki, sosem mulasztotta el ügyes replikával hárítani Buster bemondásainak, vicceinek és éles megfigyeléseinek zárótüzét. Az egész Földön műholddal közvetített Baráti Buster Show az emigránsokat is megtalálta a gyarmatbolygókon. Még a Proximára is sugároztak kísérleti adást, ha netán a gyarmatosítók addig jutottak volna. Ha a Salander 3 elérte volna célját, a fedélzetén utazókat a Baráti Buster Show várja. És örültek volna neki.

Valami azonban zavarta John Isidore-t ebben a Baráti Busterben, egyvalami. Finoman, szinte ki sem mondva, Buster kifigurázta az empátiadobozt. És nem egyszer, hanem sokszor. Éppen most is azt csinálta.

– …engem aztán nem talál el semmiféle kő – locsogott Amanda Wernernek. – És ha elindulok egy hegyen felfelé, hát az biztos, hogy viszek magammal pár üveg Budweisert! – A stúdióközönség nevetett, szórványos taps is hallatszott. – És ott fedem fel gondosan dokumentált expozémat… ami mostantól tíz óra múlva várható!

– Vityél makaddal enkem is, trágám! – búgta Amanda. – Velet metyek, és ha mekdobnak kővel, mekvédelek!

A közönség erre is felröhögött, John Isidore tarkóján pedig tehetetlen, feszítő düh égett. Miért esik neki Baráti Buster folyton a mercerizmusnak? Senki mást nem zavart, még az ENSZ is jóváhagyta. Az amerikai és szovjet rendőrség pedig közleményben jelentette be, hogy a mercerizmus csökkentette a bűnözést azzal, hogy az emberek jobban odafigyelnek szomszédaik bajára. Az emberiségnek több empátiára van szüksége, hangoztatta többször is Titus Corning, az ENSZ főtitkára. Buster talán irigy, vélte Isidore. Az bizony megmagyarázná: versenyzik Wilbur Mercerrel. De miért?

Az elménkért, találgatott. A pszichénk irányításáért harcolnak: egyrészről az empátiadoboz, másrészről Buster röhögése-gúnyolódása. Ezt el kell mondanom Hannibal Sloatnak, döntött. Megkérdezem, igaz-e. Ő biztos tudja.

Leparkolt az állatkórház tetején, majd gyorsan levitte a műanyag kosarat az ernyedt macskával Hannibal Sloat irodájába. Ahogy belépett, Mr. Sloat felpillantott az alkatrészleltárból, s ősz haja, heges arca hullámzott, akár a felkavart víz. Hannibal Sloat nem volt különleges, csak túl öreg emigrálni, s így arra a sorsra ítéltetett, hogy élete hátralevő részében a Földön nyomorogjon. Az évek során a por kikezdte, szürkére színezte a vonásait, szürkére a gondolatait, összezsugorította testét, lábát megaszalta, lépteit bizonytalanná tette. Olyan szemüvegen keresztül nézte a világot, melynek lencséit a szó szoros értelmében bevonta a por. Ugyanis valami okból Sloat sosem tisztította meg a szemüvegét. Mintha feladta volna; réges-rég elfogadta a radioaktív por jelenlétét, az pedig azóta is azon munkálkodott, hogy eltemesse a férfit. A látását már elködösítette. Abban a pár évben, ami még maradt neki, tönkreteszi a többi érzékét is, míg végül csak a madárvijjogásszerű hangja marad, majd az is elhal.

– Mit hoztál? – kérdezte Mr. Sloat.

– Egy macskát. Rövidzáras az energiaellátója – tette le Isidore a kosarat főnöke iratokkal teli asztalára.

– Miért nekem mutatod? Vidd le a műhelybe Miltnek – mondta Sloat, de közben ösztönösen kinyitotta a kosarat, és elővette a hamis állatot. Annak idején szerelő volt. Méghozzá nagyon jó.

– Azt hiszem, Baráti Buster és a mercerizmus az elménkért csatázik.

– Ha így van – vizsgálta a macskát Sloat –, akkor Buster áll nyerésre.

– Most igen, de végül veszteni fog.

– Miért? – nézett rá Sloat.

– Mert Wilbur Mercer mindig megújul. Örök. A hegy tetejére érve csapás éri és lesüllyed a sírvilágba, ám aztán elkerülhetetlenül felemelkedik. És vele együtt mi is. Vagyis mi is örökéletűek vagyunk. – Jó érzés volt ilyen jól beszélni, Mr. Sloat előtt általában csak dadogott.

– Buster is halhatatlan, mint Mercer – jelentette ki Sloat. – Nincs különbség.

– Hogy lehetne? Ő ember.

– Nem tudom, miért, de így van – szögezte le Sloat. – Persze sose ismerné be.

– Ezért tud Baráti Buster napi negyvenhat óra show-t csinálni?

– Úgy van.

– És Amanda Werner meg a többi nő?

– Ők is halhatatlanok.

– Magasabb rendű létformák egy másik rendszerből?

– Ezt sosem tudtam biztosan megállapítani – mondta Sloat, még mindig a macskával babrálva. Most levette poros szemüvegét, s úgy nézett az állat félig nyitott szájába. – Ahogy Wilbur Mercer esetében határozottan igen – tette hozzá alig hallhatóan. Aztán káromkodni kezdett, vagy egy percig ömlött belőle a szitok, legalábbis Isidore-nak így tűnt. – Ez a macska nem hamis – csóválta a fejét Sloat. – Tudtam, hogy egyszer ez lesz. Megdöglött – nézte a macska tetemét, és megint káromkodott.

Az izmos, cserzett bőrű Milt Borogrove jelent meg az iroda ajtajában mocskos, kék vitorlavászon kötényében.

– Mizújs?

A macskát meglátva belépett, és felvette az állatot.

– Tyúkész hozta – mondta Sloat. Isidore előtt még sosem mondta ezt a szót.

– Ha élne, elvihetnénk egy igazi állatorvoshoz – dörmögte Milt. – Kíváncsi lennék, mennyit ér. Van nálatok Sidney katalógus?

– A b-b-biztosítás n-n-nem f-f-fedezi? – kérdezte Isidore Mr. Sloatot. Lába remegett, az egész szoba kezdett sötét vörösesbarna színt ölteni, itt-ott zöld foltokkal.

– De – felelte, vagyis morogta nagy nehezen Sloat. – Csak a veszteség dühít. Még eggyel kevesebb élőlény. Nem láttad, Isidore? Nem vetted észre a különbséget?

– Azt hittem, ennyire minőségi munka. Olyan jó, hogy b-becsap. Életben volt, és…

– Nem hinném, hogy Isidore felismerhetné – védte meg Milt. – Neki ezek mind élnek, még a másállatok is. Biztos próbálta megmenteni. – Isidore-ra nézett. – Mit csináltál, megpróbáltad feltölteni? Vagy megkeresni a rövidzárt?

– I-igen.

– Valószínűleg már annyira beteg volt, hogy úgyse élte volna túl. Hagyd a tyúkeszűt, Han. Van valami igaza, a másolatok kezdenek túl valóságosak lenni, főleg az újakba épített betegségáramkörökkel. És minden élő állat meghal egyszer, ez benne van a pakliban. Csak nem szoktunk hozzá, mert mi itt csak a másolatokat látjuk.

– Rohadt nagy kár – csóválta fejét Sloat.

– M-mercer szerint m-m-minden élet visszatér – mutatott rá Isidore. – A ciklus az á-állatokra is igaz. Mind vele e-emelkedünk, halunk meg…

– Mondd ezt a macska gazdájának – torkolta le Sloat. Isidore nem volt biztos benne, főnöke hogy érti ezt.

– Nekem kell megmondani? De mindig maga intézi a vidhívásokat. Fóbiája volt a vidfonnal kapcsolatban; képtelen volt használni, főleg egy idegent hívni fel. Mr. Sloat persze tisztában volt ezzel.

– Ne, vele majd én – ajánlkozott Milt. Már nyúlt is a kagylóért. – Mi a szám?

– Itt van valahol – matatott munkaruhája zsebében Isidore.

– Azt akarom, hogy a tyúkeszű csinálja – jelentette ki Sloat.

– Én n-n-nem telefonálhatok – ellenkezett dübörgő szívvel Isidore. – Szőrös vagyok, ronda, mocskos, görnyedt, csorba fogú és szürke. A sugárzás megbetegít. Belehalok.

– Ha így éreznék, én se használnám a vidfont, az tuti – mondta Milt mosolyogva Sloatnak. – Szaporán, Isidore, ha nem adod meg a számot, nem tudom felhívni, és akkor neked kell – nyújtotta a kezét. – A tyúkeszű csinálja, vagy ki van rúgva – makacskodott Sloat. Nem nézett se Isidore-ra, se Miltre, csak mereven előre.

– Ne már – győzködte Milt.

– N-n-nem szeretem, ha ty-tyúkeszűnek neveznek. A p-p-por m-magát is k-kikezdte, fizikailag. Csak nem az agyát, mint nekem. – Ki vagyok rúgva, gondolta Isidore. Nem tudok telefonálni. Aztán eszébe jutott, hogy a macska gazdája elrepült dolgozni. Senki nem lesz otthon. – Na jó, h-hívom – húzta elő a kártyát.

– Látod? – nézett Sloat Miltre. – Meg tudja csinálni, ha muszáj. Isidore leült a vidfon elé, fogta a kagylót és tárcsázott.

– Ja, de akkor se neki kéne – mondta Milt. – És igaza van, a por téged is kikezdett, majdnem vak vagy, és pár év múlva süket leszel.

– Téged is elért, Borogrove. A bőröd olyan színű, akár a kutyaszar.

A vidernyőn megjelent egy arc, egy közép-európainak tűnő, tartózkodó nő arca, haja szoros kontyba fonva.

– Igen?

– M-m-mrs. Pilsen? – dadogta Isidore, miközben rettegés hullámzott át rajta. Eszébe se jutott, de a tulajnak van felesége, aki persze otthon van. – Szeretnék b-b-beszélni a m-m-m-m… – elhallgatott, megdörgölte az állát, hogy elűzze a ticet. – Macskájukról.

– Á, igen, maga jött Horace-ért – bólintott Mrs. Pilsen. – Tüdőgyulladás? Mr. Pilsen annak vélte.

– A macskájuk meghalt.

– Atyaúristen!

– Pótoljuk, van biztosításunk. – Isidore Mr. Sloatra nézett, aki beleegyezőn bólintott. – Cégünk tulajdonosa, Mr. Hannibal Sloat… – belezavarodott – személyesen…

– Nem – szólt közbe Sloat. – Csekket küldünk. A Sidney listaárat.

– …személyesen választja ki a pótmacskát önöknek – találta mondani Isidore. Miután olyan beszélgetésbe kezdett, amit eleve képtelen volt elviselni, most nem bírt kikeveredni belőle. Amit mondott, annak volt valami belső logikája, amelyet képtelen volt kontrollálni. Mr. Sloat és Milt Borogrove csak bámult rá, ahogy mondta tovább: – Adja meg részletesen, milyen macskát szeretne. Szín, nem, típus, úgymint perzsa, asszíriai…

– Horace meghalt – rebegte Mrs. Pilsen.

– Tüdőgyulladása volt – folytatta Isidore. – Útközben érte a halál. Rangidős orvosunk, dr. Hannibal Sloat abbéli véleményének adott hangot, hogy már semmi nem menthette volna meg. Mindenesetre szerencse a szerencsétlenségben, hogy tudjuk pótolni, nemde, Mrs. Pilsen?

– Nincs még egy olyan macska, mint Horace – mondta könnyes szemmel a nő. – Kismacska korában úgy szokott ránk nézni, mintha kérdezni akarna valamit. Sose tudtuk meg, mi volt a kérdés. Talán most már tudja a választ. – Új könnyek buggyantak ki. – Végül mind megtudjuk.

Isidore ihletet kapott.

– Mit szólna a macskájuk pontos elektronikus másolatához? Csináltathatunk egy első osztályú, kézzel készített másolatot a Wheelright & Carpenternél, a régi állat minden részlete pontosan megegyezne…

– Jaj nem, ez rettenetes! – hüledezett Mrs. Pilsen. – Miket beszél? Ezt ne is mondja a férjemnek, meg se említse Ednek, mert kiborul. Egy macskát se imádott annyira, mint Horace-t, pedig gyerekkora óta tartott macskát.

Milt vette át Isidore-tól a vidkagylót.

– Adunk egy csekket a Sidney listaárral, vagy mint Mr. Isidore javasolta, választunk helyette egy új macskát önöknek. Nagyon sajnáljuk, hogy a macskájuk meghalt, de ahogy Mr. Isidore rámutatott, tüdőgyulladása volt, ami szinte mindig halálos kimenetelű. – Profi hangon adta elő, hármuk közül ő volt a legjobb az üzleti hívásokban.

– A férjem nevében nem dönthetek.

– Értem, asszonyom – fintorodott el enyhén Milt. – Felhívjuk. Megadná a munkahelyi számát? – nyúlt tollért és papírért. Mr. Sloat adott neki.

– Nézze – kezdett magához térni az asszony. – Talán az előbbi úrnak igaza van. Talán elektronikus állatot kéne kérnem Horace helyett a férjem tudta nélkül. Lehetséges olyan hű másolat, hogy a férjem ne jöjjön rá?

– Ha tényleg ezt akarja – felelte kételkedve Milt. – De tapasztalataink szerint az állat tulajdonosát sosem lehet átverni. Csak a külső szemlélőket, szomszédokat például. Tudja, ha másállata lesz…

– Ed sosem ért Horace-hez, habár szerette. Én viseltem Horace gondját, én figyeltem a macskaalomra és a többi. Azt hiszem, szeretném kipróbálni a másállatot, és ha nem válik be, kereshetnek egy másik macskát Horace helyére. Nem akarom, hogy a férjem megtudja. Nem élné túl. Ezért is nem közeledett Horace-hez, pontosan ettől félt. Amikor Horace megbetegedett, tüdőgyulladást kapott, mint önök mondják, Ed pánikba esett, nem bírt szembenézni a ténnyel. Ezért vártunk olyan sokáig, mire hívtuk magukat. Túl sokáig… Ezt már akkor tudtam, amikor hívtuk magukat. Tudtam – bólintott, immár uralva a könnyeit. – Meddig tart?

– Tíz nap alatt készen van – kalkulált Milt. – Nappal visszük ki, amikor a férje dolgozik. – Befejezte a beszélgetést, elköszönt, és letette a kagylót. – A fickó rájön – mondta Mr. Sloatnak. – Öt másodperc alatt. De ha a nő ezt akarja.

– A tulajdonosok, akik megszeretik az állatukat, darabokra hullnak – jelentette ki józanul Sloat. – Örülök, hogy nem igazi állatokkal dolgozunk. Tudod, hogy az igazi állatorvosoknak állandóan ilyen hívásokat kell intézni? – John Isidore-ra nézett. – Tulajdonképpen nem is vagy te annyira hülye, Isidore. Egész jól kezelted, még ha Milt a végén át is vette.

– Jól csinálta – értett egyet Milt. – Az istenit, ez kemény volt. – Fogta a döglött Horace-t. – Leviszem a műhelybe. Han, te hívd fel a Wheelright & Carpentert, és kérj egy építészt, aki felméri és lefényképezi. Nem engedem, hogy elvigyék, magam akarom összevetni a replikával.

– Beszéljen velük Isidore – mondta Mr. Sloat. – Ő kezdte ezt az egészet. Mrs. Pilsen után simán megbirkózik a Wheelright & Carpenterrel.

– Ne hagyd, hogy elvigyék az eredetit – emlékeztette Milt Isidore-t. Felmutatta az állatot. – Kérik majd, mert az rohadtul megkönnyíti a munkát. Légy kemény.

– Ööö, jó – pislogott Isidore. – Fel is hívom őket, mielőtt elkezd rohadni. A holttestek rohadnak, ugye?

A mennyekben érezte magát.

NYOLC

Miután letette a gyors, de testes rendőrségi légkocsit a San Franciscó-i rendőrség tetejére a Lombard Streeten, Rick Deckard fejvadász aktatáskával a kézben leballagott Harry Bryant felügyelő irodájába.

– Pokoli gyorsan visszaértél – dőlt hátra főnöke, és csippentett egy kis Specific No. 1 tubákot.

– Megvan, amiért küldtél – ült le az íróasztal elé Rick. Letette az aktatáskát. Fáradt vagyok, döbbent rá. Csak most tört rá, hogy visszaért; eltöprengett, össze tudja-e szedni magát az előtte álló feladatra. – Hogy van Dave? Tudok beszélni vele? Szeretnék, mielőtt az első android után megyek.

– Elsőnek Polokovval próbálkozol. Aki kicsinálta Dave-et. Jobb megszabadulni tőle, ha már tudja, hogy vadászunk rá.

– És előtte nem beszélhetek Dave-vel?

Bryant felvett egy lapot, elmosódott harmadik vagy negyedik másolat volt.

– Polokov beállt városi szemetesnek.

– Azt nem csak különlegesek csinálják?

– Polokov különlegesnek adja ki magát. Olyan nagyon visszafejlődöttnek, tudod, hangyásnak. Ezt vette be Dave, Polokov annyira úgy néz ki és viselkedik, mint egy hangyás, hogy Dave elfelejtette, mi is valójában. Biztos vagy a Voigt-Kampff-tesztben? Abszolút biztos vagy benne az alapján, ami Seattle-ben történt, hogy…

– Biztos – felelte kurtán Rick. Nem fejtette ki bővebben.

– Én elhiszem neked. De egyetlen hibát sem akarok.

– Az androidvadászatban sosem lehet hiba. Ez se más.

– A Nexus 6 más.

– Az elsőt már megtaláltam – érvelt Rick. – Dave is kettőt. Hármat, ha Polokov is számít. Jól van, akkor ma kiiktatom Polokovot, aztán este vagy holnap beszélek Dave-vel – nyúlt az indigóért, a Polokov nevű android leírásáért.

– Még valami,. Útban van ide egy szovjet zsaru a WPO-tól. Míg Seattle-ben voltál, felhívott. Egy Aeroflot rakétán utazik, ami úgy egy órán belül száll le a közreptéren. Sandor Kadalyi a neve.

– Mit akar? – húzta fel a szemöldökét Rick. A WPO emberei ritkán, vagy inkább sosem jöttek San Franciscóba.

– A WPO-t annyira érdekli az új Nexus 6, hogy szeretnék, ha egy emberük veled tarthatna. Mint megfigyelő, de ha a szükség úgy hozza, segít is. Te döntöd el, használható-e, és ha igen, mikor használod. De az engedélyt már megadtam.

– És a vérdíj?

– Nem kell megosztanod – eresztett meg egy repedezett mosolyt Bryant.

– Mert nem tartanám tisztességesnek.

Esze ágában se volt megosztani a pénzt a WPO gorillájával. Átfutotta Polokov lapját, szerepelt rajta a férfi – android – leírása, jelenlegi címe és munkahelye: Öböl-térség Köztisztasági Társaság, központ a Geary Streeten.

– Polokov kiiktatásával nem vársz, amíg a szovjet zsaru ideér és segít? – kérdezte Bryant.

– Mindig egyedül dolgozom – hördült fel Rick. – Persze, ha így döntesz… csinálom, amit mondasz. De szívesebben intézném el Polokovot most, még mielőtt ez a Kadalyi ideér.

– Akkor hajrá – adta meg az engedélyt Bryant. – Aztán jöhet a következő, bizonyos Miss Luba Luft, az ő anyaga is ott van. Abba már beveheted Kadalyit.

Rick az aktatáskába dugta a papírokat, majd elhagyta főnöke irodáját, és újra felment a tetőre a légkocsihoz. Akkor látogassuk meg Mr. Polokovot, mondta magában, és megpaskolta lézercsövét.

Rick első közelítésben az Öböl-térség Köztisztasági Társaság központjában próbált meg Polokov android nyomára akadni. – Az egyik alkalmazottjukat keresem – mondta egy szigorú tekintetű, ősz hajú központosnak. A társaság épülete lenyűgözte: hatalmas volt és modern, szép számmal akadtak benne fehér galléros, kizárólag irodai alkalmazottak. A bolyhos szőnyegek meg a drága, eredeti fa íróasztalok eszébe juttatták, hogy a szemétgyűjtés és – feldolgozás a háború óta a Föld egyik legfontosabb iparágává nőtte ki magát. Az egész bolygó lassanként szemétté esett szét, s hogy az itt maradt lakosság egyáltalán élni tudjon rajta, a szemetet időnként össze kellett szedni… különben, mondogatta Baráti Buster kedvtelve, a Föld a nem radioaktív porba, hanem a szuvatba fullad bele.

– Mr. Ackers, a személyzeti igazgató – mutatott a nő egy jókora, de mű-tölgyfa asztalra, ahol az aktahegyek mögött egy apró, szemüveges, láthatóan pedáns férfi ült.

– Hol van a Polokov nevű alkalmazottjuk? – mutatta fel rendőrigazolványát neki Rick. – Munkában vagy otthon?

Mr. Ackers vonakodva megnézte a releváns dossziét.

– Polokov elvileg dolgozik. A Daly City telepünkön légkocsikat présel össze és süllyeszt az öbölbe. Azonban… – nézett egy másik papírra a személyzeti igazgató, majd felvette a vidfont, és felhívott valakit az épületben. – Szóval nincs – fejezte be a hívást. Letette és Rickre nézett. – Polokov ma nem jött dolgozni. Nem is szólt be. Mit követett el, nyomozó?

– Ha mégis bejönne, ne mondják el neki, hogy kérdezősködtem róla. Érti?

– Igen, értem – felelte Ackers morcosan, mintha nem értékelnék, mennyire jártas rendőrségi ügyekben.

Ezután Rick a rendőrségi légkocsival elrepült Polokov szállására a Tenderloinban.

Sose kapjuk el, gondolta. Bryant meg Dave túl sokáig vártak. Ahelyett, hogy megjáratta velem Seattle-t, Bryantnek egyből Polokov után kellett volna küldenie. Sőt már tegnap este, amint Dave Holdent elkapta.

Micsoda ocsmány hely, fintorgott, ahogy a tetőn a lift felé tartott. Elhagyott karámok, rajtuk több havi porréteg. Az egyik ketrecben egy már nem funkcionáló másállat, egy tyúk. Lifttel lement Polokov emeletére. A folyosó úgy borult köré, akár egy barlang. Zártsugarú lámpájával körbevilágított, majd megint a lapra pillantott. A Voigt-Kampff-tesztet elvégezték Polokovon, ezt átugorhatja, nekiláthat egyből az android megsemmisítésének.

Ki kéne csalni innen, morfondírozott. Letette a magával hozott fegyverdobozt, kinyitotta, és elővett egy irányfüggetlen Penfield-adót. Beütötte a merevkór kódját; őt megvédi a hangulatsugárzástól az adó fémburkából csak rá sugárzott ellenhullám.

Mostanra már mind lefagytak, vélte hamarosan, és kikapcsolta az adót. Mindenki, android és ember egyaránt. Semmi kockázat, csak bemegyek és lelövöm. Már persze ha a lakásban van, ami nem valószínű.

A végtelenkulccsal, ami minden ismert zárat elemzett és kinyitott, belépett Polokov lakásába. Fegyverét a kezében tartotta.

Polokov sehol. Csak a félig elrohadt bútorok. Szuvat és pusztulás. Sőt semmi személyes tárgy, csupán a törmelék, amit Polokov a lakással együtt örökölt, és amit a következő lakóra hagyományozott, már ha lesz ilyen.

Tudtam, füstölgött magában Rick, ennyit az ezerdolláros vérdíjról. Valószínűleg már az Antarktiszon jár. Kívül a hatáskörömön, egy másik rendőrség másik fejvadásza iktatja ki Polokovot és kap érte pénzt. Hát akkor tovább a többi androidhoz, akiket talán még nem figyelmeztettek. Luba Lufthoz.

A tetőn a légkocsiból felhívta Harry Bryantet.

– Polokov lelépett, talán egyből, miután kicsinálta Dave-et. – Az órájára nézett. – Vegyem fel Kadalyit a reptéren? Időt spórolnánk. Szeretnék egyből Miss Luft után eredni. – A papírját már kiterítette maga elé, és nekiállt gondosan átnézni.

– Jó ötlet, csak éppen Kadalyi már itt van – felelte Bryant. – Az Aeroflot hajó korábban érkezett. Szokás szerint, mondja ő. Várj egy picit. – Valamit megbeszélt a képernyőn kívül. – Odarepül, ahol vagy. Addig olvass nekem Miss Luftról.

– Operaénekes. Állítólag Németországból. Jelenleg a San Francisco Operatársaság tagja. – Tűnődve bólintott, elraktározta fejében az adatokat. – Jó kapcsolatai lehetnek, ha ilyen gyorsan ilyen magasra vitte. Jó, itt megvárom Kadalyit. Megadta helyzetét Bryantnek, majd letette.

Operarajongónak adom ki magam, döntött, miközben tovább olvasott. Különösen szeretném látni Donna Anna szerepében a Don Giovanniban. A gyűjteményemben megvan olyan klasszikusokkal mint Elisabeth Schwarzkopf, Lotte Lehmann vagy Lisa Della Casa; erről majd tudunk beszélgetni, míg felállítom a Voigt-Kampff-tesztelőt.

Csengett a kocsi vidfonja. Felvette.

– Mr. Deckard, hívás Seattle-ből – mondta a rendőrségi központos. – Mr. Bryant utasított, hogy kapcsoljam magához. A Rosen Társaságtól keresik.

– Jó. – Rick várt. Mit akarhatnak? A Rosenek eddig csak rossz hírt jelentettek. És ez így is marad, akármiben mesterkednek is.

Rachael Rosen arca jelent meg a parányi képernyőn.

– Hello, Deckard nyomozó – köszönt. Kiengesztelő hangja nem kerülte el a férfi figyelmét. – Van rám ideje, vagy rosszkor hívom?

– Hallgatom.

– A társaságnál megbeszéltük az ön helyzetét a szökött Nexus 6 androidokkal kapcsolatban, és mivel mi ismerjük őket a legjobban, úgy véljük, több szerencsével járna, ha együttműködnénk magával.

– Hogyan?

– Valaki magával tartana. Amikor elindul utánuk.

– Miért? Miben segítene ez nekem?

– A Nexus 6 feszült lesz, ha ember közeledik hozzá. De ha egy másik Nexus 6 lép kapcsolatba vele…

– Úgy érti, maga.

– Igen – bólintott komoly arccal a lány.

– Már így is túl sokan segítenek.

– Magának szüksége van rám.

– Kétlem. De majd átgondolom és visszahívom. – Valamikor a távoli jövőben, tette hozzá magában. Vagyis inkább sohanapján. Pont az hiányzik nekem, hogy lépten-nyomon Rachael Rosen bukkanjon fel előttem a porban.

– Nem gondolja komolyan – jelentette ki Rachael. – Nem hívna fel. Magának fogalma sincs, milyen motivált egy szökött Nexus 6. Lehetetlen elkapni. Úgy érezzük, tartozunk magának, mert… tudja. Amiatt, ami történt.

– Megfontolom – tette volna le Rick.

– Nélkülem előbb kapja el magát az egyikük, mint maga őt.

– Viszlát. – Letette. Miféle világ az, ahol egy android felhív egy fejvadászt, és felajánlja neki a segítségét? Visszahívta a központost. – Seattle-ből ne kapcsoljon több hívást.

– Igen, Mr. Deckard. Mr. Kadalyi odaért?

– Még nem. Pedig jobb, ha siet, nem várok már sokáig.

Éppen folytatni akarta Luba Luft anyagának tanulmányozását, amikor egy légtaxi landolt a tetőn pár méterrel odébb. Vörös arcú, kerubszerű férfi szállt ki belőle; az ötvenes évei közepén járhatott, nehéz, elegáns, oroszos nagykabátot viselt. Mosolyogva, kinyújtott kézzel ment oda Rick kocsijához.

– Mr. Deckard? – kérdezte szláv akcentussal. – A San Franciscó-i rendőrség fejvadásza? – A légtaxi a levegőbe emelkedett, az orosz szórakozottan utánanézett. – Sandor Kadalyi vagyok – mondta, és beszállt Rick mellé.

Ahogy kezet ráztak, Rick észrevette, hogy a WPO emberénél szokatlan lézercső van. Ilyen típust még sosem látott.

– Ja, ezt nézi? Érdekes, ugye? – húzta ki az övéből Kadalyi. – A Marson szereztem.

– Azt hittem, ismerek minden kézzel készített pisztolyt – mondta Rick. – Még azokat is, amiket a gyarmatokon vagy oda készítenek.

– Ez saját gyártmány – sugárzott Kadalyi, akár egy szláv télapó, piros arcáról lerítt a büszkeség. – Tetszik? Funkcionálisan azért más, mert… de tessék, próbálja ki – nyújtotta át a fegyvert Ricknek, aki szakértőn megvizsgálta. Évek tapasztalata állt mögötte.

– Miért más funkcionálisan? – Nem látott semmit.

– Húzza meg a ravaszt.

Kinyújtotta a fegyvert a kocsi ablakán, felfelé célzott, és meghúzta a ravaszt. Semmi nem történt, nem csapott elő sugár. Értetlenül nézett Kadalyira.

– A ravaszáramkör nincs bekötve – magyarázta vidáman Kadalyi. – Itt van nálam, látja? – Tenyerén ott hevert egy parányi modul. – Bizonyos határon belül irányítani is tudom, attól függetlenül, maga merre céloz vele.

– Maga nem Polokov, maga Kadalyi – jelentette ki Rick.

– Nem fordítva gondolta? Kicsit összezavarodott.

– Úgy értem, maga Polokov, az android, és nem a szovjet rendőrségtől jött – helyesbített Rick, s közben lábujjával megnyomta a kocsi padlójába rejtett vészjelzőt.

– Miért nem működik a lézerem? – kapcsolgatta a miniatűr ravaszt Kadalyi/Polokov, erre-arra fordítva tenyerén a modult.

– Szinuszhullám – felelte Rick. – Kioltja a lézert, közönséges fénnyé alakítja.

– Akkor kénytelen leszek eltörni a nyakát.

Az android ledobta a ravaszt, és két kézzel, morogva Rick nyaka után kapott.

Ahogy az android ujjai a nyakába mélyedtek, Rick a válltokból ki sem húzva elsütötte szolgálati fegyverét. A .38-as golyó fejen találta az androidot, amelynek azonnal szétrobbant az agydoboza. A Nexus 6 agyi egység, ami működtette, darabokra robbant, és vad léglöket söpört végig a kocsin. Diribdarabok, akár a radioaktív por, kavarogtak Rick körül. Az android maradványa hátrazuhant, neki a kocsiajtónak, arról visszalökődve pedig Rickre esett, aki kétségbeesetten lökte le magáról a még vonagló szerkezetet.

Végül remegő kézzel a vidfonért nyúlt, és hívta a rendőrséget.

– Jelenthetek? Mondja meg Harry Bryantnek, hogy elkaptam Polokovot.

– „Elkapta Polokovot.” Ő érteni fogja?

– Naná.

Letette. A rohadt életbe, ez hajszál híja volt. Túlreagáltam Rachael Rosen figyelmeztetését, csak épp a másik irányba, és kis híján ráfizettem. De elkaptam Polokovot, emlékeztette magát. Mellékveséje lassan abbahagyta, hogy mindenfélét a véráramba ürítsen, szívverése normálisra lassult, zihálása is csillapodott. Viszont még mindig remegett. Na mindegy, kerestem ezer dollárt. Megérte. Gyorsabb vagyok, mint Dave Holden. Na persze Dave esete felkészített, ezt el kell ismerni. Neki nem volt mire alapozni.

Megint fogta a kagylót, és tárcsázta a lakását, Irant. Közben a remegés már csillapodott annyira, hogy sikerült rágyújtania.

Felesége arca jelent meg a képernyőn, totyakos volt a hatórás, önvádló depressziótól, amiről beszélt.

– Ó. Szia, Rick.

– Mi lett az 594-gyel, amit tárcsáztam neked, mielőtt eljöttem? „A férj…”

– Felülírtam, amint elmentél. Mit akarsz? – hangja siváran, csüggedten szólt. – Nagyon fáradt vagyok, és nem maradt semmi remény. Semmire. A házasságunkra. Téged úgyis megöl az egyik android. Ezt akarod mondani, Rick? Hogy az egyik elkapott?

A háttérben Baráti Buster lármázott, elnyomta a nő hangját, Rick látta, hogy az asszony szája mozog, de csak a tévét hallotta.

– Figyelj, hallasz? – mondta a feleségének. – Rajta vagyok egy ügyön. Egy új androidtípus, amit csak én tudok elkapni. Egyet már kiiktattam, ami remek kezdet. Tudod, mink lesz, mire végzek?

Iran nézett rá, de nem látta.

– Aha – bólintott.

– Még el se mondtam! – Rick látta, hogy a depresszió ezúttal annyira erőt vett Iranen, hogy nem is hallja őt. A falnak beszél. – Este találkozunk – fejezte be keserűen, és letette.

Az istenit ennek a nőnek! Mi értelme, hogy kockáztatom az életemet? Mit érdekli őt, hogy van-e struccunk vagy nincs? Semmi nem hatol el hozzá. Bárcsak megszabadultam volna tőle két éve, amikor a váláson gondolkodtunk. Persze még most is megtehetem.

Komoran előrehajolt, és összeszedte a padlóról a leszóródott lapokat, köztük Luba Luft infóját. Egyedül vagyok, mondta magában. Sok androidnak is több életereje van, mint a feleségemnek. Semmit nem tud adni nekem.

Erről megint Rachael Rosen jutott eszébe. A tanácsa a Nexus 6 gondolkodásával kapcsolatban igaznak bizonyult. Ha nem kér a vérdíjból, akár használhatnám is.

Kadalyi/Polokov igencsak megváltoztatta a hozzáállását. Bekapcsolta a légkocsi motorját, és felröppent az égbe, a régi Háborús Emlékmű Operaház felé, ahol Dave Holden jegyzetei szerint ilyentájt Luba Luft található.

Most róla kezdett töprengeni. Egyes női androidokat kifejezetten csinosnak talált, sok fizikailag is vonzotta. Különös érzés volt, hogy tudja, gépek, és érzelmileg mégis reagál rájuk.

Például Rachael Rosenre. Nem, ő túl sovány. Fejletlen, főleg mellben. Alakra még gyerek, lapos és szelíd. Jobbat is talál. Mi áll a lapon, hány éves Luba Luft? Vezetés közben előhúzta a már gyűrött papírt, és megkereste az android úgynevezett „korát”. Huszonnyolc. Mármint ránézésre, ami az androidok esetében az egyetlen hasznos megközelítés.

Szerencse, hogy konyítok valamit az operához, tűnődött Rick. Ebben is jobb vagyok Dave-nél, sokkal jobban érdekel a kultúra.

Megpróbálok még egy androidot, utána kérem Rachael segítségét, döntött. Ha Miss Luft kivételesen kemény diónak bizonyulna… de volt egy olyan érzése, hogy nem így lesz. Polokov volt a nehéz eset, a többieket, akik nem tudják, hogy vadásznak rájuk, sorban leszedi, akár a kacsákat.

Ahogy leereszkedett az operaház díszes, széles tetejére, áriaegyveleget énekelt, olasznak hangzó szavakat, amiket ott helyben talált ki. Még a Penfield hangulatorgona nélkül is optimista hangulat fogta el. És éhes, vidám várakozás.

KILENC

Az irdatlan bálnahasra emlékeztető, acélból és kőből faragott vén, sokat látott operaházba Rick Deckard visszhangos, zajos, kissé szervezetlen próbára ért oda. A zenét felismerte: Mozarttól a Varázsfuvola, utolsó felvonás, valamelyik befejező szín. A mórok rabszolgái – azaz a kórus – egy ütemmel hamarabb léptek be, így elnyomták a varázscsengők egyszerű ritmusát.

Kellemes meglepetés volt, imádta a Varázsfuvolát. Leült az öltözőfolyosón (senki rá se hederített), és kényelembe helyezkedve figyelt. Fantasztikus madártoll ruhájában Papageno éppen csatlakozott Paminához, és azokat a szavakat énekelték, melyektől mindig könnyek szöktek Rick szemébe, amikor csak eszébe jutottak.

Könnte jedar brave Mann

Solche Glöckchen finden,

Eine Feinde würden dann

Ohne Muhe schwinden.{1}

Hát a való életben nincsen varázscsengettyű, amitől az ellenség csak úgy eltűnik. Nagy kár. És Mozart nem sokkal a Varázsfuvola megírása után, a harmincas éveiben meghalt. Májbetegségben. És jeltelen tömegsírba temették.

Átfutott Rick fején, vajon Mozart sejtette-e ekkor már, hogy számára nincs jövő, hogy már elhasználta azt a kis idejét. És talán én is, gondolta, ahogy figyelte a próbát. Véget ér a próba, véget ér az előadás, az énekesek meghalnak, az utolsó hangjegy is megsemmisül így vagy úgy, végül a „Mozart” név is eltűnik, diadalt arat a por. Ha nem ezen a bolygón, akkor egy másikon. Egy ideig elkerülhetjük. Ahogy az androidok is elkerülhetnek engem, megnyújthatják picivel a létüket. De csak elkapjuk őket, vagy én, vagy egy másik fejvadász. Tulajdonképpen az entrópia alakromboló folyamatának része vagyok. A Rosen Társaság teremt, én rombolok. Legalábbis őnekik így tűnhet.

A színpadon Papageno és Pamina párbeszédbe elegyedett, s Rick abbahagyta a merengést, hogy hallgassa:

Papageno: Ó, jaj, mit mondunk majd, ha kérdez?

Pamina: Valót mondj, valót mondj, bármi lesz az ára!

Előrehajolva tanulmányozta Paminát a nehéz, csavart köntösben, fátyla lelógott egész a válláig. Rick a papírjára pillantott, majd elégedetten dőlt hátra. Hát láttam a harmadik Nexus 6-ot is. Ez Luba Luft. Kicsit ironikus, hogy éppen egy ilyen érzelmes szerepet játszik. Akármilyen életteli, fürge és szép, egy szökött android aligha mondhatja el az igazat. Magáról legalábbis.

Luba Luft dalolt a színpadon, és Rick meglepődött képességein, hangja a legjobbakéval vetekedett, még a hírességekével is a gyűjteményében. A Rosen Társaság kitett magáért, ismerte el. És megint mint sub specie aeternitatis látta magát; egy alakromboló, akit az hívott elő, amit itt látott-hallott. Talán minél jobban működik, minél jobban énekel, annál nagyobb szükség van rám. Ha az androidok megmaradtak volna egy bizonyos szint alatt, mint a Dearin Társaság régi q—40-esei, nem lenne gond, nem lenne szükség rám. Nem is tudom, mikor csináljam. Minél hamarabb, gondolom. Közvetlen a próba után, amikor bemegy az öltözőbe.

A felvonás befejeztével szünet következett. Másfél óra múlva folytatják a próbát, közölte a karmester angolul, franciául és németül, majd távozott. A zenészek letették hangszereiket, ők is kimentek. Rick felállt, és hátraballagott az öltözőkhöz, a szereplőket követte komótosan, s közben azon merengett: Jobb egyből túllenni rajta? A lehető leggyorsabban túlesek a teszten. Csak hogy megbizonyosodjak… No persze technikailag csak utána bizonyosodhatott meg róla. Lehet, hogy Dave tévedett vele kapcsolatban. Remélem. De nemigen hitte. Fejvadászösztöne magától jelzett. És a rendőrségnél töltött évek alatt még egyszer sem hibázott…Egy statisztától, aki egyiptomi lándzsás kosztümöt viselt, megkérdezte, melyik Miss Luft öltözője, s az megmutatta. Odaérve egy tollal írt cetlit talált az ajtón: MISS LUFT PRIVÁT. Kopogott.

– Szabad.

Belépett. A lány az öltözőasztalnál ült, térdén egy sokat forgatott, vászonkötésű kotta, abba firkálgatott golyóstollal. A kosztümöt és a sminket még viselte, csak a fátylat tette le a tartójára.

– Igen? – pillantott fel. A smink felnagyította a szemét, a hatalmas mogyoróbarna szempár a férfira szegeződött, meg sem rezzent. – Mint látja, dolgom van. – Az angolságán nem érződött semmiféle akcentus.

– Schwarzkopf mellett sem vallana szégyent – mondta Rick.

– Ki maga?

A lány hangjában tartózkodó hidegség érződött – meg az a másik hidegség, amit oly sok androidnál tapasztalt. Mindig ugyanaz: nagy intellektus, sokféle képesség, de hozzá ez is. Sajnálta. Persze e nélkül nem akadna a nyomukra.

– A San Franciscó-i rendőrségtől jöttem.

– Ó. – A nagy, feszült szem meg sem rezzent, nem reagált. – Milyen ügyben? – Furcsamód nyájas hangon beszélt.

A férfi leült egy székre, és kinyitotta az aktatáskáját.

– Azért küldtek, hogy elvégezzek önön egy szabvány személyiségtesztet. Pár perc az egész.

– Muszáj? – kérdezte Miss Luft, és a nagy kottára biccentett. – Még sokat meg kell tanulnom. – Immár mutatkozott rajta némi nyugtalanság.

– Muszáj – vette elő a férfi a Voigt-Kampff-tesztkészüléket.

– Ez IQ-teszt?

– Nem, empátiateszt.

– Felteszem a szemüvegem – nyúlt az öltözőasztala fiókja felé a lány.

– Ha a kottát látja nélküle, a teszthez sem lesz rá szüksége. Mutatok pár képet, és kérdéseket teszek fel. Kell hozzá ez. – Felállt, odament, és a lány igencsak elpirult arcára tapasztotta az érzékelőt. – És ez a fény – állította be a sugarat. – Kezdhetjük is.

– Azt hiszi, android vagyok? Erről van szó? – Luba Luft hangja szinte elfúlt. – Nem vagyok android. Sosem jártam a Marson, még csak nem is láttam androidot! – Hosszú szempillái önkéntelenül megrebbentek. Rick látta, hogy nagyon szeretne nyugodt maradni. – Olyan információja van, hogy android van a társulatban? Örömmel segítek. Ha android lennék, örömmel segítenék?

– Az androidot nem érdekli, mi történik egy másik androiddal – magyarázta Rick. – Ez az egyik jel, amit keresünk.

– Akkor maga is biztos android.

Rick megdermedt. A lányra meredt.

– Mert – folytatta Miss Luft – a maga munkája az, hogy megölje őket, nem? Maga olyan… hogyishívják… – nem találta a szót.

– Fejvadász – segítette ki Rick. – De nem android.

– Ezt a tesztet saját magán is elvégezte? – kérdezte újra erőre kapva a lány.

– Igen – bólintott Rick. – Réges-rég, amikor csatlakoztam a rendőrséghez.

– Talán ez is csak álemlék. Az androidoknak vannak álemlékeik, nem?

– A feletteseim felügyelték a tesztet. Kötelező elvégeznünk.

– Talán volt egy ember, aki úgy nézett ki, mint maga, aztán később maga megölte, és átvette a helyét. És a felettesei nem vették észre a cserét – mosolygott Miss Luft, mintha azt várná, hogy igazat adjon neki.

– Kezdjük a tesztet – vette elő a kérdéseket Rick.

– Kezdjük, de előbb magán.

Erre Rick megint megtorpant.

– Nem így lenne fair? – erősködött Luba Luft. – Akkor biztos lehetnék benne, ki maga. Mert nem is tudom, valahogy olyan furcsa, kemény. Idegen. – Megborzongott és megint mosolygott. Reménykedőn.

– Nem tudná elvégezni a Voigt-Kampff-tesztet. Nagy gyakorlat kell hozzá. És most figyeljen erősen. A kérdések társasági helyzetekre utalnak, amelyekben találhatja magát. Azt kérem, válaszoljon, mit tenne az adott helyzetben. És ahogy megkapja a kérdést, egyből. Az egyik, amit mérek, a reakcióidő. – Kiválasztotta az első kérdést. – Tévét néz, amikor azt látja, hogy egy darázs mászik a csuklóján. – Az óráján mérte a másodperceket, de közben a szerkezet két mutatóját is figyelte.

– Mi az a darázs?

– Egy repülő légy, ami csíp.

– De érdekes! – A lány szeme gyerekes ámulattal kerekedett el, mintha a férfi a teremtés fő titkát fedte volna fel. – Létezik még ilyen? Sosem láttam.

– Kihaltak a por miatt. Nem tudja, mi a darázs? Amikor maga született, még kellett hogy legyen darázs, az csak…

– Hogy hívják németül?

Rick próbálta felidézni a darázs német nevét, de nem ment.

– Tökéletesen beszél angolul – mondta dühösen.

– A kiejtésem tökéletes – pontosított a lány. – Muszáj, ha Purcellt, Waltont és Vaughan Williamst akarok játszani. De a szókincsem nem túl nagy – nézett rá szemérmesen.

– Wespe – jutott Rick eszébe a német szó.

– Ach ja, eine Wespe – nevetett a lány. – Mi is volt a kérdés? Azt már elfelejtettem.

– Nézzünk egy másikat. – Így már lehetetlen értelmes reakciót mérni. – Egy régi filmet néz a tévében, háború előtti filmet. Egy bankett zajlik éppen, a menü – a kérdés első részét átugrotta – rizzsel töltött főtt kutya.

– Senki se ölne és tömne meg egy kutyát – felelte Luba Luft. – Egy vagyont ér. Lehetne máskutya. Az viszont csupa vezeték és motor, ehetetlen.

– A háború előttről beszélünk – csikorgatta a fogát Rick.

– Akkor még nem éltem.

– De látott már régi filmet a tévében.

– A Fülöp-szigeteken készült a film?

– Miért?

– Mert a Fülöp-szigeteken ettek rizzsel töltött főtt kutyát. Emlékszem, hogy olvastam.

– Én a maga reakcióira lennék kíváncsi. A maga érzelmi, erkölcsi reakciói érdekelnek.

– A filmre? – A lány eltűnődött. – Elkapcsolnám, és inkább nézném Baráti Bustert.

– Miért kapcsolná el?

– Ki a fene kíváncsi egy régi filmre, ami a Fülöp-szigeteken játszódik? Mi történt a Fülöp-szigeteken? És kit érdekel? – méltatlankodva meredt Rickre. A mutatók összevissza ugráltak.

A férfi kis szünet után megfontoltan folytatta:

– Kibérel egy hegyi házikót.

– Ja – bólintott a lány. – Folytassa, várok.

– Egy még zöldellő térségben.

– Elnézést, ezt a szót még nem hallottam – tette a füléhez a kezét.

– Még vannak fák és bokrok. A házikó vidékies, fenyőfából készült, van benne egy hatalmas kandalló. A falon régi fényképek, Currier-és Ives-nyomatok, a kandalló fölé pedig egy szarvasfejet akasztottak. Egy felnőtt állat, kifejlett aganccsal. Az embereknek tetszik a házikó dekorációja, és…

– Nem értem, mi az a „Currier”, „Ives” és „dekoráció” – küszködött a szavakkal Luba Luft. – Várjon csak – emelte fel a kezét. – A rizshez van köze. Mint az előbb a kutya. A curriertől lesz a rizs currys?

Rick egyszerűen képtelen volt eldönteni, Luft szemantikai homálya szándékos-e. Rövid tanakodás után úgy döntött, másik kérdéssel próbálkozik. Végül is mi mást tehet?

– Randevúzik egy férfival, aki felhívja a lakására. Ott…

– O, nein – vágott közbe Luba. – Erre könnyű válaszolni. Nem mennék fel.

– Nem ez a kérdés!

– Rosszul tette fel a kérdést? De ezt értem. Miért az a kérdés a rossz, amit megértek? Talán nem szabadna értenem? – Idegesen remegő kézzel megdörgölte az arcát, és levette a tapadókorongot. A padlóra dobta, ahol az begurult az öltözőasztal alá. – Ach, Gott – hajolt le érte. Ruha reccsenése. A díszes kosztüm.

– Majd én – tolta félre Rick. Letérdelt, és addig tapogatott az asztal alatt, míg ujjai meg nem találták a korongot.

Amikor felállt, egy lézercsővel nézett farkasszemet.

– A kérdései kezdtek a szexre terelődni – mondta neki Luba Luft szigorú hangon. – Gondoltam, hogy ez lesz. Maga nem rendőr, maga egy szexmániás.

– Megmutatom az igazolványom – nyúlt a kabátzsebe felé. Látta, hogy a keze remeg, mint Polokov esetében.

– Ha belenyúl, megölöm.

– Úgyis megöl – felelte Rick. Arra gondolt, másképp alakult volna-e, ha megvárja Rachael Rosent. Hát most már mindegy.

– Hadd nézzem azokat a kérdéseket – nyújtotta a kezét a lány, mire a férfi vonakodva átadta a lapokat. – „Egy magazinban egy meztelen nő egész alakos képét találja.” Szép. „Teherbe ejti egy férfi, aki megígérte, hogy elveszi. Aztán a férfi lelép egy másik nővel, a maga legjobb barátnőjével. Maga elveteti a gyereket.” A kérdések iránya egyértelmű. Hívom a rendőrséget. – A lézercsövet le nem véve róla átment a szobán, felvette a vidkagylót, és hívta a központot. – Kapcsolja a San Franciscó-i rendőrséget.

– Nagyon jól teszi – mondta megkönnyebbülten Rick. Ugyanakkor furcsának találta, hogy Luba ezzel vesződik. Miért nem lövi le, és kész? Ha a járőr megérkezik, a lánynak esélye sem marad, minden úgy lesz, ahogy ő akarta.

Biztos embernek hiszi magát. Nem tudja.

Pár perccel később – ami alatt Luba mindvégig rászegezte a lézercsövet – egy nagydarab járőr érkezett, régimódi kék egyenruháján váll-lap, oldalán pisztoly.

– Na jó, azt tegye el – mondta egyből Lubának. A nő leeresztette a lézercsövet, a férfi pedig elvette, és megnézte, töltve van-e. – Mi folyik itt? – kérdezte, aztán választ sem várva Rickhez fordult. – Ki maga?

– Csak úgy bejött az öltözőmbe, még életemben nem láttam – felelte helyette Luba Luft. – Azt mondta, valami kutatást végez, és kérdéseket akar feltenni. Én meg mondtam, jól van, de aztán elkezdett obszcén dolgokat kérdezni.

– Igazolványt – nyújtotta kezét Rick felé a járőr.

– Fejvadász vagyok a rendőrségnél – vette elő az iratait Rick.

– Ismerem az összes fejvadászt – mondta Rick tárcáját vizsgálva a járőr. – A San Franciscó-i rendőrségnél?

– Harry Bryant felügyelő a főnököm. Dave Holden listáját vettem át, mert Dave kórházba került.

– Mondom, hogy ismerem az összes fejvadászt, de magáról még sose hallottam – adta vissza az igazolványt.

– Hívja fel Bryant felügyelőt.

– Nem ismerek semmiféle Bryant felügyelőt.

Ricknek végre leesett.

– Maga android. Mint Miss Luft. – A vidfonhoz ment, és felvette a kagylót. – Majd én hívom a rendőrséget.

Kíváncsi volt, mikor állítják meg.

– A szám… – kezdte a járőr.

– Tudom a számot – tárcsázott Rick. A központos azonnal jelentkezett. – Bryant felügyelőt kérem.

– Ki keresi?

– Rick Deckard.

Aztán csak várt. Közben a rendőr Luba Luft vallomását vette fel, rá se hederítettek. Kisvártatva Harry Bryant arca jelent meg a képernyőn.

– Mi van?

– Akadt egy kis gond – felelte Rick. – Az egyik Dave listájáról idehívott egy állítólagos rendőrt. Az meg nem hiszi el, ki vagyok, azt mondja, minden fejvadászt ismer az osztályon, de rólam sose hallott. – Még hozzátette: – És rólad se.

– Hadd beszéljek vele.

– Bryant felügyelő akar beszélni magával – nyújtotta a kagylót Rick. A rendőr otthagyta Miss Luftot, és odament.

– Crams közrendőr – szólt bele élénken. – Halló? – Fülelt, még párszor hallózott, majd Rickre nézett. – Nincs a vonalban senki. És a képernyőn se – mutatott a vidernyőre, ami tényleg üres volt.

Rick elvette tőle a kagylót.

– Bryant? – Várt. Semmi. – Hívom újra. – Letette, várt, majd megint tárcsázta az ismert számot. Kicsengett, de senki nem vette fel. Csak csengett és csengett.

– Majd én – vette el a kagylót Crams közrendőr. – Biztos félretárcsázott. A szám 842…

– Tudom a számot. – Crams közrendőr jelentkezik – szólt a kagylóba a rendőr. – Van az osztályon egy bizonyos Bryant felügyelő? – Kis szünet. – És egy Rick Deckard nevű fejvadász? – Újabb szünet. – Biztos? Nem lehet, hogy nemrég… Aha, értem. Jó, köszönöm. Nem, minden rendben.

Crams közrendőr letette és Rickre nézett.

– Vonalban volt – makacskodott Rick –, beszéltem vele. Biztos a vidfon, megszakadhatott az összeköttetés. Bryant arca ott volt a képernyőn, aztán eltűnt. Nem látta?

Meg volt zavarodva.

– Felvettem Miss Luft vallomását, Deckard. Menjünk, beviszem.

– Rendben. – Rick a lányra nézett. – Hamarosan visszajövök. Még nem végeztem a teszttel.

– Ez egy perverz – mondta Crams közrendőrnek Luba Luft. – Kiráz tőle a hideg.

– Melyik operát próbálják? – érdeklődött Crams közrendőr.

– A Varázsfuvolát – felelte Rick.

– Nem magát kérdeztem – nézett rá az megrovóan.

– Menjünk csak a rendőrségre – sürgette Rick. – Alig várom, hogy tisztázzuk ezt a dolgot. – Felkapta az aktatáskáját, és indult az ajtó felé.

– Előbb megmotozom. – Crams közrendőr ügyesen átkutatta, megtalálta Rick szolgálati pisztolyát és lézercsövét. Mindkettőt elvette. A pisztoly csövébe beleszagolt. – Ezt nemrég elsütötték.

– Az imént iktattam ki egy androidot – magyarázta Rick. – A maradványa még a kocsimban van, a tetőn.

– Jó, megnézzük.

Elindultak, Miss Luft pedig követte őket az ajtóig.

– Nem jön vissza, ugye, biztos úr? Félek tőle. Olyan fura.

– Ha tényleg van egy halott a kocsijában, biztos nem jön vissza – felelte a járőr, azzal kitessékelte Ricket. Lifttel felmentek az operaház tetejére.

Crams közrendőr kinyitotta Rick kocsijának ajtaját, és megnézte magának Polokov testét.

– Android – közölte Rick. – Utánaküldtek. Majdnem rászedett, mert orosz rendőrnek adta ki magát, de…

– Majd odabent vallomást tehet – szakította félbe Crams közrendőr. Ricket a saját járőrkocsijához vezette, és a rádión beszólt, hogy jöjjön valaki Polokovért.

– Rendben, Deckard – tette le. – Mehetünk.

Beszálltak, a járőrkocsi felröppent a tetőről, és elindult délnek. Valami nem volt rendjén. Crams közrendőr rossz irányba tartott.

– A rendőrség északnak van, a Lombard Streeten – mondta Rick.

– A régi igen. Az új a Missionön. A régi épület már csak egy rom. Évek óta senki nem használja. Olyan rég nem kapták el?

– Oda vigyen – erősködött Rick. – A Lombard Streetre.

Most már mindent értett. Rájött, hogy az androidok összedolgoznak. Nem éli túl ezt a fuvart, ez lesz a vég, mint kis híján Dave-nek.

– Dögös az a lány – társalgott Crams közrendőr. – Na persze, abban a maskarában nem lehet látni az alakját. De szerintem rendben van.

– Ismerje be, hogy maga android.

– Mi? Dehogy vagyok android. Maga járja a várost, embereket öldös, azt mondogatva magában: „Na, ez is android?” Már látom, miért ijedt meg Miss Luft. Szerencséje, hogy hívott minket.

– Akkor vigyen a Lombard Streetre.

– Már mondtam…

– Csak pár perc – győzködte Rick. – Látni akarom. Minden reggel oda megyek munkába. Látni akarom, hogy tényleg évek óta elhagyatott, ahogy maga állítja.

– Talán maga az android – vélte Crams. – Álemlékei vannak, mint azoknak. Erre gondolt már? – vigyorgott jegesen, ahogy hajtott tovább délnek.

Rick hátradőlt, tudta, hogy kudarcot vallott, vereséget szenvedett. Tehetetlenül várta, mi lesz, mit terveznek vele az androidok, most, hogy csapdába csalták.

De egyet azért elkaptam, mondta magában. Polokovot. És Dave is kettőt.

A Mission Street fölé érve Crams közrendőr járőrkocsija leszálláshoz készült.

TÍZ

A Mission Street-i rendőrség tetején, ahová a légkocsi leereszkedett, díszes, barokk tornyok meredtek az égnek. Rick Deckardnak tetszett a modern, összetett épület, egy dolgot kivéve: még életében nem látta.

A járőrkocsi leszállt, és pár percre rá Ricket őrizetbe vették.

– 304 – mondta Crams közrendőr az őrmesternek a pultnál. – Meg 612.4. És, lássuk csak, rendőrtisztnek adja ki magát. Az melyik?

– 406.7. – bólintott unottan az őrmester, és már töltötte is ki a nyomtatványokat. Rutineljárás, sugallta a teste és az arca. Semmi különös.

– Ide – vezette Crams közrendőr egy kis fehér asztalhoz Ricket, ahol egy technikus ismerős szerkezetet kezelt. – Agymintát veszünk. Azonosításhoz.

– Tudom – mondta nyersen Rick. Annak idején, amikor maga is járőr volt, épp elég gyanúsítottat ültetett le ilyen asztalhoz. Ilyenhez, de nem ehhez.

Miután az agymintát levették, átvitték egy másik, ugyancsak ismerős szobába. Ösztönösen számba vette értéktárgyait, amit le kell adnia. Ennek semmi értelme, gondolta. Kik ezek az emberek? Ha ez a hely mindig is létezett, hogyhogy mi nem tudtunk róla? És ők hogyhogy nem tudnak rólunk? Két rendőrség működik egymással párhuzamosan, az övék és a miénk, mégse kerültünk kapcsolatba sose – már amennyire tudom. Vagy talán mégis. Talán ez nem az első eset. Nehéz elhinni, hogy ez nem történt már meg korábban. Már ha ez itt tényleg rendőrség; ha tényleg az, aminek mutatja magát.

Egy civil ruhás férfi ment oda hozzájuk kimért, nyugodt léptekkel, és kíváncsian méregette Deckardot.

– Mit csinált? – kérdezte Crams közrendőrtől.

– Gyilkosság gyanúja. Találtunk egy tetemet a kocsijában, de ő állítja, hogy android. Megvizsgáljuk, már végzik a csontvelőelemzést a laborban. És rendőrnek, sőt fejvadásznak mondja magát. Bejutott egy nő öltözőjébe, ahol sugalmazó kérdéseket tett fel neki. A nő úgy vélte, nem az, akinek mondja magát, és hívott minket. – Crams hátralépett. – Átveszi, uram?

– Át. – A civil ruhás rendőrtiszt (széles orrlyuk, kifejezéstelen száj, savókék szem) jól megnézte magának Ricket, majd az aktatáskáért nyúlt. – Abban mi van, Mr. Deckard?

– A Voigt-Kampff-személyiségteszthez tartozó anyagok. Éppen egy gyanúsítottat teszteltem, amikor Crams közrendőr letartóztatott. – Figyelte, ahogy a rendőrtiszt átnézi a táska tartalmát, minden egyes tárgyat külön megvizsgál. – A kérdések, amiket Miss Luftnak feltettem, szabványos V-K kérdések, ott állnak a…

– Ismeri George Gleasont vagy Phil Rescht?

Egyik név sem mondott neki semmit. – Nem.

– Észak-kaliforniai fejvadászok. Mindketten nálunk dolgoznak. Talán össze is fut velük majd itt. Maga android, Mr. Deckard? Azért kérdezem, mert többször előfordult, hogy szökött androidok más állambeli fejvadásznak adták ki magukat, akik éppen egy gyanúsítottat üldöznek.

– Nem vagyok android. Elvégezheti rajtam a Voigt-Kampff-tesztet. Már csinálták, nem bánom. De tudni akarom az eredményt. Felhívhatom a feleségemet?

– Egy hívása van. Nem inkább ügyvédet hívna?

– A feleségemet. Ő majd hív ügyvédet.

A civil ruhás rendőr adott neki egy ötvencentest, és mutatta:

– Ott a vidfon. – Nézte, ahogy Rick odamegy, majd tovább vizsgálta a táskát.

Rick bedobta az érmét, és tárcsázta az otthoni számot. Egy örökkévalóságig várt. Végül egy nő arca jelent meg a képernyőn.

– Halló?

Nem Iran volt. Életében nem látta ezt a nőt. Letette és visszaballagott a rendőrtiszhez.

– Pech? – kérdezte az. – Telefonálhat még egyet. E tekintetben engedékenyek vagyunk. Azt nem mondhatom, hogy hívjon kezest, mert amivel jelen pillanatban vádoljuk, arra nem vonatkozik óvadék. Vádemelés után viszont…

– Igen – vágott közbe jegesen Rick –, ismerem az eljárást.

– Itt a táskája – adta vissza a rendőr. – Jöjjön az irodámba, beszélgessünk. – Elindult egy folyosón, Rick pedig követte. Aztán a férfi megtorpant és hátrafordult. – Garland vagyok. – Röviden kezet ráztak. Majd Garland kinyitotta az irodája ajtaját, és benyomakodott egy nagy, rendben tartott íróasztal mögé.

– Foglaljon helyet. Rick leült vele szemben.

– A Voigt-Kampff-teszt, amit említett és azok az anyagok – mutatott az aktatáskára Garland, közben megtömte a pipáját, rágyújtott, és nagyot szívott belőle. – Ezek az androidok kiszűrésére használt eszközök?

– Ez az alaptesztünk – felelte Rick. – Jelenleg csak ezt alkalmazzuk. Csak ez képes megkülönböztetni az új Nexus 6 agyi egységet. Nem hallott még erről a tesztről?

– Több profilelemzésről hallottam már. Erről még nem. – Továbbra is feszülten figyelte Ricket, akinek halvány sejtelme sem volt, mi járhat a férfi fejében. – Azok az elmosódott iratmásolatok, amik a táskájában vannak, Polokov, Miss Luft, azok a megbízásai. A következő én vagyok.

Rick csak nézett rá, majd felkapta a táskát.

Egy pillanat alatt kiterítette maga elé a lapokat. Garland igazat mondott. Egy ideig egyik férfi – pontosabban se ő, se Garland – sem szólt, majd a rendőr megköszörülte a torkát, és idegesen köhintett.

– Kínos, ha az ember hirtelen egy fejvadász listáján találja magát. Vagy micsoda maga, Deckard. – Megnyomta az interkom gombját. – Küldjék ide az egyik fejvadászt, mindegy, melyiket. Jó, köszönöm. – Rickre nézett. – Phil Resch mindjárt jön. Szeretném, ha látná az ő listáját, mielőtt folytatjuk.

– Gondolja, hogy azon meg én szerepelek?

– Lehetséges. Hamarosan megtudjuk. Jobb tisztán látni ilyen kérdésekben. Nem hagyni semmit a véletlenre. Ez a lap rólam szól – bökött az iratra. – Nem rendőrnek tüntet fel, pontatlanul részvényjegyzőnek titulál. Amúgy pontos, a személyleírás, a kor, a szokások, a lakcím. Igen, én vagyok, nézze meg maga is – tolta a lapot Ricknek, aki felvette és átfutotta.

Nyílt az iroda ajtaja, és egy magas, szikár férfi lépett be. Kemény vonásai voltak, szarukeretes szemüveget viselt, és rövid, hegyes szakállat. Garland felállt.

– Phil Resch, Rick Deckard. Mindketten fejvadászok, legfőbb ideje, hogy megismerjék egymást.

– Melyik városban dolgozik? – kérdezte Phil Resch, ahogy kezet ráztak.

Rick helyett Garland válaszolt.

– San Franciscóban. Itt a listája, nézd csak meg. Ez a következő megbízás – adta Phil Reschnek a lapot, amit Rick is megnézett, és amin Garland leírása szerepelt.

– Hé, Gar, ez te vagy – nézett rá Phil Resch.

– Ez még nem minden – folytatta Garland. – Ki akarta iktatni Luba Luftot, az opera-énekesnőt. És ott van Polokov. Emlékszel rá? Halott, ez a fejvadász vagy android, vagy micsoda, elkapta. Most csinálják a csontvelőelemzést, hogy volt-e jogi alapja…

– Polokovot ismertem – vágott közbe Phil Resch. – Az a nagy télapó a szovjet rendőrségtől, ugye? – tűnődve morzsolta zilált szakállát. – Szerintem jó ötlet csontvelővizsgálatot végezni rajta.

– Miért mondod ezt? – hördült fel Garland bosszúsan. – Csak azért csináljuk, hogy ez a Deckard ne állíthassa, nem ölt meg senkit, csak kiiktatott egy androidot.

– Polokov olyan hideg volt. Rendkívül okos és számító. Kívülálló.

– A szovjet rendőrök ilyenek – legyintett ingerülten Garland.

– Luba Lufttal sosem találkoztam – mondta Phil Resch. – Habár a lemezeit hallottam. – Rickhez fordult. – Letesztelte?

– Elkezdtem – felelte Rick –, de nem kaptam értékelhető adatot. Aztán a nő hívta a járőrt.

– És Polokovot?

– Arra se jutott időm.

– És gondolom, még Garland felügyelőt se tudta megvizsgálni – mondta mintegy magának Phil Resch.

– Még szép! – morogta Garland, méltatlankodó arccal. Szavai keserűen kicsorbultak.

– Milyen tesztet használ? – érdeklődött tovább Phil Resch.

– A Voigt-Kampff-tesztet.

– Azt nem ismerem. – Ő és Garland is a gondolataikba mélyedtek. – Mindig is mondtam – szólalt meg aztán a másik fejvadász –, hogy egy androidnak a legjobb búvóhely egy nagy rendőrség, mint a WPO. Polokovot az első találkozás óta le akartam tesztelni, de sose adott rá ürügyet. És ezután se adott volna, ezért is előnyös egy ilyen hely a vállalkozó kedvű androidnak.

Garland felügyelő lassan felállt, és Phil Resch felé fordult.

– Engem is le akartál tesztelni?

Diszkrét mosoly suhant át Phil Resch arcán, szóra nyílt a szája, aztán csak vállat vont, és nem mondott semmit. Garland tapintható dühe ellenére nem félt a főnökétől.

– Szerintem te nem látod át a helyzetet – mondta Garland. – Ez az ember vagy android, szóval ez a Rick Deckard egy nem létező, képzelt, fantomrendőrségtől van, ami állítólag a régi központban működik a Lombard Streeten. Sosem hallott rólunk, és mi sem róla, habár mindketten ugyanazon a területen működünk. Olyan tesztet használ, amiről sosem hallottunk. A listáján nem androidok szerepelnek, hanem emberek. Egyet már megölt, minimum egyet. És ha Miss Luftnak nem sikerül telefonálni, őt is megölte volna. Aztán jött volna utánam.

– Hm – hümmögött Phil Resch.

– Hm – utánozta a tajtékzó Garland. A gutaütés határán volt. – Ennyit tudsz mondani?

Az interkomon megszólalt egy női hang:

– Garland felügyelő, elkészült Mr. Polokov holttestének vizsgálata.

– Akkor halljuk – javasolta Phil Resch.

Garland füstölögve nézett rá. Majd lenyomta a megfelelő gombot.

– Halljuk, Miss French.

– A csontvelővizsgálat szerint Mr. Polokov humanoid robot volt. Kéri a részletes…?

– Nem, ennyi elég. Garland hátradőlt a székben, komoran meredt a túlsó falra, nem szólt a két férfihoz.

– Mi a Voigt-Kampff-teszt alapja, Mr. Deckard? – érdeklődött Phil Resch.

– Empátiareakció mérése különböző szituációkban. Főleg állatokkal kapcsolatos helyzetekben.

– Akkor a miénk egyszerűbb. A gerincoszlop felső részén a reflexív a robot esetében jó pár mikroszekundummal hosszabb, mint az emberi idegrendszerben. – A másik fejvadász magához húzott egy noteszt Garland asztalán, és egy golyóstollal elkezdett rajzolni. – Hangot vagy fényt használunk. Az alany megnyomja a gombot, és mérjük az eltelt időt. Na persze többször megismételjük. Az eltelt idő változik az androidnál és az embernél is, de a tizedik reakciónál már van egy megbízható alapunk. Aztán, mint Polokov esetében, a csontvelővizsgálat igazol.

Rick kis szünet után azt mondta:

– Letesztelhet. Megengedem. De akkor én is magát. Ha engedi.

– Természetesen – felelte Resch, aki azonban Garland felügyelőt nézte. – Évek óta hajtogatom, hogy a Boneli-féle Reflexívtesztet rutinszerűen alkalmazni kéne a rendőrökön is. Minél magasabb pozícióban van valaki, annál inkább. Nem így van, felügyelő?

– Igen, mindig ezt mondta. És én mindig elleneztem. Azon az alapon, hogy aláásná a morált.

– Azt hiszem – vélte Rick –, a Polokov-eset fényében most kénytelen lesz végigülni.

TIZENEGY

– Igen, én is azt hiszem. – Garland a fejvadász Phil Reschre bökött. – De előre figyelmeztetlek, nem fog tetszeni az eredmény.

– Miért, tudod, mi lesz az? – kérdezte Resch láthatóan meglepődve. Nem örült túlságosan.

– Hajszálpontosan.

– Jó – bólintott Resch. – Megyek, hozom a Boneli-tesztelőt. – Az ajtóhoz ment, kinyitotta. – Három-négy perc és jövök – mondta Ricknek, majd becsukta az ajtót.

Garland felügyelő kihúzta íróasztala jobb felső fiókját, kicsit matatott, majd egy lézercsövet vett elő, nagy ívet írt vele, míg végül a fegyver Ricken állapodott meg.

– Semmi értelme – mondta neki Rick. – Resch majd megvizsgáltatja a holttestemet, ahogy maga Polokovét, és akkor is ragaszkodni fog hozzá, hogy elvégezze magán a… hogyishívják… Boneli Reflexívtesztet. És saját magán is.

A lézercső nem mozdult.

– Ez az egész nap egy rémálom – dünnyögte Garland. – Főleg azóta, hogy Crams közrendőr behozta magát. Azonnal megéreztem, ezért is léptem közbe.

Lassan leengedte a lézercsövet, egy darabig csak ült és szorongatta, majd vállat vont, visszatette a fiókba, azt becsukta, a kulcsot pedig zsebre vágta.

– Mit fognak mutatni a tesztek hármunkról? – kérdezte Rick.

– Az az idióta Phil Resch – csóválta fejét Garland.

– Ő nem is tudja?

– Nem tudja, nem is sejti, halvány fogalma sincs. Különben nem tudna fejvadász lenni, ami eleve embermunka, nem androidmunka. – Garland az aktatáska felé intett. – Azokon a lapokon ott az összes gyanúsított, akit meg kell vizsgálnia és kiiktatnia. Ismerem mindet. – Kis szünet után folytatta: – Ugyanazon a hajón jöttünk a Marsról. Csak Resch nem, ő egy héttel később, mert még a szintetikus memóriájára várt.

Aztán a férfi elhallgatott.

Illetve az android elhallgatott.

– Mit csinál majd, ha megtudja?

– Gőzöm sincs – felelte Garland szórakozottan. – Elméleti szempontból érdekes kérdés. Talán megöl engem meg önmagát. Lehet, hogy magát is. Talán mindenkit, aki a szeme elé kerül, embert és androidot egyaránt. Szintetikus memóriánál már hallottam ilyenről. Olyan esetében, aki embernek hitte magát.

– Szóval akkor kockázatos olyat beépíttetni?

– Mindenképpen kockázatos elszökni és idejönni a Földre, ahol még annyit se érünk, mint az állatok. Ahol bármelyik féreg, még a szú is kívánatosabb, mint mi együtt. – Garland bosszúsan beharapta az alsó ajkát. – Magának jobban jönne, ha Phil Resch átmenne a Boneli-teszten, ha csak rólam volna szó. Akkor megjósolható lenne a vége, mert Resch számára csak egy android lennék, akit minél előbb ki kell iktatni. De maga sincs fényes helyzetben, Deckard. Sőt ugyanolyan pocsékul áll, mint én. Tudja, hol tévedtem? Nem tudtam Polokovról. Előttünk jöhetett, biztos korábban ért ide. Egy másik csoporttal, és nem volt kapcsolata velünk. Már beépült a WPO-ba, mire én megérkeztem. Kockáztattam a laborvizsgálattal, amit nem kellett volna. Na persze Crams is ugyanúgy kockáztatott.

– Polokov majdnem engem is kicsinált – emlékeztette Rick.

– Igen, volt benne valami. Nem hinném, hogy ugyanolyan agymodulunk volt, az övét biztos feltuningolták, megbuherálták. Egy átalakított struktúra, amit még mi sem ismerünk. És jó. Már-már elég jó.

– Amikor a lakásomat hívtam, miért nem a feleségem vette fel?

– Minden vidfon-vonalunkat visszavezetik az épületbe, egy másik irodába. Ez egy homeosztatikus rendszer, Deckard. Zárt hurok, elvágva San Francisco többi részétől. Mi tudunk róluk, ők nem tudnak rólunk. Néha megesik, hogy betéved ide egy-egy kíváncsi alak, vagy éppen saját védelmünk érdekében hozzák be, mint magát. – Görcsösen az ajtó felé intett. – Itt jön buzgómócsing Phil Resch az ő kis hordozható tesztjével. Hát nem okos pasas? Véget fog vetni a saját életének, az enyémnek, és valószínűleg a magáénak.

– Maguk, androidok nem nagyon fedezik egymást éles helyzetben – jegyezte meg Rick.

– Igaza van, a jelek szerint hiányzik belőlünk az a valami, ami az emberekben megvan. Azt hiszem, empátiának nevezik.

Nyílt az iroda ajtaja, Phil Resch körvonala jelent meg, kezében egy szerkezetet tartott, amiből drótok meredtek ki.

– Megjöttem – csukta be maga után az ajtót. Leült, a szerkezetet csatlakoztatta a konnektorba.

Garland felemelte eddig rejtett jobb kezét, és Phil Reschre szegezte. Resch – és Deckard is – a székről azonnal a padlóra hasaltak, és Resch még esés közben Garlandra lőtt lézercsövével.

Az évek gyakorlata megtette a magáét, a sugár kettészelte Garland felügyelő fejét. Teste előrehanyatlott, kezéből az asztalra gurult a miniatűr lézervető. A holttest megingott a széken, majd oldalvást a padlóra csúszott, akár egy zsák.

– Elfelejtette, hogy ez a munkám – tápászkodott fel Phil Resch. – Szinte előre meg tudom mondani, mit fog tenni az android. Gondolom, maga is. – Eltette a fegyverét, lehajolt, és kíváncsian megvizsgálta néhai főnöke testét. – Mit mondott, amíg nem voltam itt?

– Elárulta, hogy android. És hogy maga… – Rick elhallgatott, agya zümmögve kalkulált, szelektált, átfogalmazta, ami mondani akart – rájön. Percek alatt.

– És még?

– Hogy ez az épület tele van androidokkal.

– Ez megnehezíti, hogy kijussunk – tűnődött Resch. – Normális esetben persze simán jöhetek-mehetek. Foglyot is vihetek magammal. – Fülelt, de kintről nem hallatszott semmi. – Remélem, nem hallották. Itt nyilván nincs poloska, ami elvileg kéne hogy legyen. – Lábujjával óvatosan megbökte az android testét. – Elképesztő, ebben a szakmában milyen pszionikus képességei fejlődnek ki az embernek. Már mielőtt benyitottam, tudtam, hogy rám fog lőni. Őszintén szólva, meglep, hogy nem ölte meg magát, amíg fent voltam.

– Majdnem megtette. Rám szegezett egy nagy, rendőrségi lézert. Erősen fontolgatta, hogy megöl. De maga jobban aggasztotta.

– Az android oda menekül, ahová a fejvadász üldözi – szellemeskedett humortalanul Resch. – Ugye tudja, hogy vissza kell osonnia az operába, és elkapni Luba Luftot, mielőtt valakitől megtudja, mi történt itt? Tényleg, maga egyébként tárgyként gondol rájuk?

– Annak idején így volt – válaszolt Rick. – Amikor a lelkiismeretem még nem vergődött zöld ágra a munkámmal. Akkor úgy védekeztem, hogy tárgyként gondoltam rájuk, de már nincs erre szükségem. – Fújt egyet. – Jó, akkor megyek vissza az operába. Már ha ki tud vinni innét.

– Ültessük vissza Garlandot – javasolta Resch. Visszahúzta az android tetemét a székbe, s úgy rendezte el a végtagjait, hogy az természetes póznak tűnt. Már ha valaki nem nézi meg közelebbről. Ha senki nem lép be az irodába. Aztán Phil Resch lenyomta a belső telefon gombját. – Garland felügyelő azt kéri, a következő fél órában ne kapcsoljanak be hozzá hívást. Olyan munka jött közbe, amiben nem szabad megzavarni.

– Igen, Mr. Phil Resch.

Aztán azt mondta Ricknek:

– Meg kell bilincselnem, míg az épületben vagyunk. A kocsiban persze elengedem. – Elővett egy bilincset, az egyik karikát Rick csuklójára kattintottá, a másikat a sajátjára. – Na, essünk túl rajta. – Kihúzta magát, nagy levegőt vett, és kinyitotta az iroda ajtaját.

Egyenruhás rendőrök ültek-álltak mindenfelé, a napi rutinügyeket rendezték, egyikük sem nézett fel, rá se hederítettek Reschre, aki átvezette Ricket a halion a lifthez.

– Attól félek – dörmögte Resch, míg a liftre vártak –, hogy Garlandba beépítették a halottállapot-jelzést. Az viszont mostanra megszólalt volna, különben, ugye, mit sem ér.

Megérkezett a lift, több rendőrkinézetű, jellegtelen férfi és nő szállt ki, és indult el a dolga után. Mit sem törődtek a két fejvadásszal.

– Mit gondol, felvennének engem is magukhoz? – kérdezte Resch, ahogy becsukódott a liftajtó, magába zárva kettejüket. Megnyomta a „tető” feliratú gombot, mire a lift hangtalanul emelkedni kezdett. – Hiszen most már nincs állásom. És ezzel még nem is mondtam semmit. – Hát nem látom, miért ne – felelte óvatosan Rick. – Bár már van két fejvadászunk.

Meg kell neki mondanom, tépelődött magában. Etikátlan, mi több, kegyetlenség elhallgatni. Mr. Phil Resch, maga android. Kihozott innen, hát tessék, a jutalma: maga testesít meg mindent, amit mindketten utálunk. Aminek az elpusztítására elszegőd-tünk.

– Egyszerűen nem fér a fejembe – mondta a magáét Phil Resch. – Képtelenség. Három évig dolgoztam androidok irányítása alatt. Hogyhogy nem is gyanítottam? Legalább annyira, hogy tegyek valamit?

– Talán nincsenek itt olyan rég. Talán csak nemrég férkőztek be.

– Mindvégig itt voltak. Garland volt a főnököm az egész három év alatt.

– Nekem azt mondta, többen jöttek a Földre – mondta Rick. – És az nem három éve volt, csak pár hónapja.

– Akkor pedig létezett egy hús-vér Garland – vélte Resch. – Akit valamikor lecseréltek. – Cápaszerű, szikár arca eltorzult, annyira próbálta megérteni a helyzetet. – Vagy lehet, hogy hamis emlékeket plántáltak belém. Talán csak úgy emlékszem, hogy végig Garland volt itt. Viszont – az arca tovább rángott az egyre növekvő kíntól – csak az androidoknak vannak álemlékeik. Embereknél nem vált be.

A lift megállt, az ajtó félresiklott, és ott terült el előttük a rendőrségi tetőparkoló. Az üres járművektől eltekintve kihalt volt.

– Ez a kocsim – nyitotta ki egy közeli légkocsi ajtaját Phil Resch, és intett Ricknek, hogy gyorsan szálljon be. Ő maga beült a kormány mögé, és indított. A következő pillanatban már fel is emelkedtek az égbe, majd északnak fordultak, a Háborús Emlékmű Operaház irányába. Phil Resch szórakozottan vezetett, figyelmét lekötötték egyre komorabb gondolatai.

– Figyeljen, Deckard – szólalt meg hirtelen –, miután kiiktattuk Luba Luftot, szeretném, ha… – rekedt, megkínzott hangja elfulladt. – Érti. Elvégezné rajtam a Boneli-tesztet vagy a magáét. Hogy megbizonyosodjunk.

– Emiatt ráérünk később aggódni – válaszolta Rick kitérően. – Ugye, engem nem akar letesztelni?

Phil Resch figyelmesen nézett rá.

– Gondolom, már tudja, mi lesz az eredmény. Garland biztos mondott valamit. Olyasmit, amit én nem tudok.

– Kettőnknek se lesz egyszerű elkapni Luba Luftot, egyedül pedig biztos képtelen lennék rá. Egyelőre koncentráljunk arra.

– Nem csak a hamis emlékek – védte magát Phil Resch. – Van egy állatom is. Nem mesterséges, igazi. Egy mókus. Imádom azt a mókust, Deckard, minden átkozott reggel megetetem, lecserélem a papírt, mármint kitakarítom a ketrecét, érti, aztán amikor este hazaérek, kiengedem, hadd futkározzon a lakásban. A ketrecbe tettem neki egy mókuskereket is. Látott már mókust abban szaladni? Csak fut és fut, a kerék meg pörög veszettül, de a mókus egy helyben marad. Pufi szereti.

– Hát a mókus nem túl okos állat.

Aztán csendben repültek tovább.

TIZENKETTŐ

Az operaházban Phil Resch és Rick Deckard megtudták, hogy a próbának már vége, Miss Luft távozott.

– Nem mondta, hová szándékozik menni? – mutatta meg rendőrigazolványát a díszletmunkásnak Phil Resch.

– Ide át, a múzeumba – felelte az igazolványra meredve a férfi. – Azt mondta, meg akarja nézni az Edvard Munch-kiállítást, ami már csak holnapig tart.

És Luba Luft is csak holnapig tart, tette hozzá magában Rick. Gyalog indultak a közeli múzeumba.

– Maga szerint mennyi az esélyünk? – kérdezte Phil Resch. – Talán elrepült, és a múzeum közelébe se ment.

– Meglehet.

Odaértek a múzeumhoz, megnézték, melyik emeleten található a Munch-kiállítás, és hamarosan festmények és fametszetek között ballagtak. Sokan eljöttek, egy egész általános iskolás osztály is, a tanárnő éles hangját minden teremben hallani lehetett, Rick meg azt gondolta magában: hangra és kinézetre ilyen kéne legyen egy android. Nem Rachael Rosen vagy Luba Luft. Vagy ez a férfi itt, mellette. Illetve az izé itt, mellette.

– Hallott már olyanról, hogy egy androidnak állata lett volna? – kérdezett rá Resch.

Valami homályos oknál fogva Rick úgy érezte, muszáj brutálisan őszintének lennie. Talán már kezdte felkészíteni magát arra, ami vár rá.

– Két olyan esetről tudok, amikor egy androidnak volt állata és gondozta is. De ritka. Tapasztalataim szerint általában rossz vége lesz, mert az android képtelen életben tartani az állatot. Egy állatnak melegségre van szüksége. Kivéve persze a hüllőket és a rovarokat.

– Egy mókusnak is az kell? Szeretetteli légkör? Mert Pufi remekül van, gömbölyödik, akár egy duda. Minden másnap meg is fésülöm. Phil Resch megállt egy olajfestménynél, és feszülten meredt rá. Szőrtelen, nyomott lényt ábrázolt, a feje akár egy fordított körte, kezét iszonyodva szorította a fülére, szája hatalmas, néma sikolyra tátva. A lény kínjának, sikolyának visszhangja ott fodrozott körülötte a levegőben; a férfit vagy nőt bezárta saját üvöltése. Saját hangja ellen fogta be a fülét. A lény egy hídon állt. Senki nem volt a közelben, egymagában sikoltott. A sikoly ellenére – vagy éppen azért – el volt vágva a világtól.

– Ebből fametszetet is csinált – olvasta Rick a festmény alatti táblán.

– Így érezhet egy android – követte ujjával Phil Resch a levegőben a lény sikolyának látható hullámait. – Én nem így érzek, úgyhogy talán nem vagyok… – elhallgatott, mert többen is melléjük léptek.

– Ott van Luba Luft – súgta Rick, Phil Resch pedig abbahagyta a komor tűnődést és védekezést. Kimért léptekkel arra indultak, nyugodtan, mintha semmi különösről nem lenne szó. Ilyenkor létfontosságú fenntartani a hétköznapi látszatot. Az embereket, akiknek fogalmuk sincs arról, hogy androidok járnak köztük, mindenáron meg kell védeni; még akkor is, ha elvesztik a prédát.

Luba Luft fényes csőnadrágot és aranyszínben világító mellényszerű felsőt viselt, kezében pedig katalógust tartott. Teljesen belemerült a képbe: egy fiatal lány rajza, aki kezét összefonva ül az ágy szélén, arcán értetlen csodálkozás és lassú áhítat.

– Megvegyem magának? – fogta meg a nő karját hanyagul Rick, enyhe szorítással jelezve, hogy a hatalmában van. A másik oldalt Phil Resch a nő vállára tette a kezét, és Rick látta kezében a lézercsövet. Phil Resch nem szándékozott kockáztatni, Garland felügyelő esete után nem.

– Nem eladó – nézett Rickre Luba Luft először nyugodtan, majd amikor felismerte, rémülten. Szeme csillogása kihunyt, arcából kiszaladt a szín, olyan lett, akár egy oszlásnak indult hulla. Mintha az élet egyetlen pillanat alatt visszavonult volna mélyen a bensőjébe, a testet hátrahagyva az elkerülhetetlen pusztulásnak. – Azt hittem, letartóztatták. Azt akarja mondani, hogy elengedték?

– Miss Luft, ez itt Mr. Resch. Phil Resch, ez az ismert operaénekesnő, Luba Luft. – A nőhöz fordult. – A járőr, aki letartóztatott, android. Mint kiderült, a főnöke is. Ismeri… ismerte Garland felügyelőt? Ő azt mondta, maguk egy hajón jöttek.

– A rendőrség, amit hívott – vette át a szót Phil Resch –, amelyik a Mission Streeten van, az a maguk központja, azon keresztül tartják a kapcsolatot. Annyira magabiztosak, hogy még egy valódi ember fejvadászt is felvettek…

– Csak nem magát? – kérdezte Luba Luft. – Maga nem ember. Ugyanaz, mint én. Maga is android.

Phil Resch kis szünet után halk, de nyugodt hangon mondta:

– Hát majd erre is sor kerül. – Rickre nézett. – Vigyük a kocsimhoz. Közrefogva a múzeum liftje felé noszogatták a nőt. Luba Luft nem volt túl készséges, bár nem is ellenkezett nagyon, láthatóan elfogadta a helyzetet. Rick már látott androidoknál ilyet kritikus helyzetben. Az őket feltöltő mesterséges életerő csődöt mond, ha túlerőltetik… legalábbis néhánynál. Nem mindnél.

És bármikor dühödten újra fellángolhat.

Amennyire meg tudta állapítani, az androidokban valami benső vágy létezett, hogy észrevétlenek maradjanak. A múzeumban a sok ember között Luba Luft inkább nem tett semmit. Az igazi pillanat – számára valószínűleg az utolsó – majd a kocsiban érkezik el, ahol senki nem látja. Egyedül maradva megdöbbentő hirtelenséggel képesek levetni a gátlásaikat. Rick fel is készült, és egyelőre nem gondolt Phil Reschre. Mint Resch mondta, majd arra is sor kerül.

A folyosó végén, a liftek közelében egy kis butikszerűség állt, amely nyomatokat és művészeti könyveket árult. Luba habozva megállt.

– Vegyen nekem egy reprodukciót arról a képről, amit néztem, amikor megtalált – kérte Ricket. – Az ágyon ülő lányról.

Rick az eladóra nézett. Széles állú, szürke hajú, középkorú nő volt.

– Van másolata Munch Pubertásából?

– Csak ebben a könyvben, az összegyűjtött művei között – emelt fel a nő egy súlyos albumot. – Huszonöt dollár.

– Megveszem – nyúlt a tárcájáért a férfi.

Resch nagyot nézett.

– Az én főnököm soha az életben nem… – Saját zsebből – mondta neki Rick, ahogy átadta a pénzt a nőnek, Luba pedig elvette a könyvet. – Na, menjünk.

– Nagyon kedves magától – mondta Luba, amint beléptek a liftbe. – Van az emberekben valami igen különös és megható. Egy android sosem tett volna ilyet – pillantott jegesen Phil Reschre. – Eszébe nem jutott volna. Pont, ahogy mondta: soha az életben. – Egyre csak nézte Rescht, fokozódó ellenségességgel és utálattal. – Ki nem állhatom az androidokat. Amióta ideértem a Marsról, abból áll az életem, hogy az embereket utánozom, teszem, amit ők, mintha olyan gondolataim és ösztöneim lennének, mint nekik. Ami engem illet, az utánzás maga már egy felsőbbrendű létforma. – Aztán nekiszögezte a kérdést Phil Reschnek. – Maga is így volt vele, Resch? Próbált…

– Ebből elegem van – nyúlt a kabátjába Phil Resch.

– Nem! – kapott a karja után Rick. Resch elrántotta a kezét. – Előbb a Boneli-tesztet.

– Beismerte, hogy android. Nem kell várnunk.

– Nem iktathatja ki, csak mert gúnyolódott magával. Adja ide – próbálta elvenni a lézert Phil Reschtől, de nem tudta. Resch a falhoz lapult a szűk térben, és csak Luba Luftra koncentrált. – Jól van – mondta neki Rick. – Ölje meg most. Mutassa meg neki, hogy igaza van. – Aztán látta Resch szemét, hogy komolyan gondolja. – Hé, várjon…!

Phil Resch tüzelt, ám ugyanabban a pillanatban az üldözöttek görcsös félelmétől gyötörve Luba Luft lehajolt. A sugár célt tévesztett, ám Resch egyből lejjebb kapta, és keskeny lyukat égetett a nő gyomrába. A guggoló Luba felsikoltott, a lift falának dőlt. Akár a képen, futott át Rick fején, majd a saját lézerével megölte a nőt. Luba Luft teste eldőlt, arccal a padlóra zuhant. Még csak nem is remegett.

Rick módszeresen hamuvá égette az albumot, amit alig pár perce vett Lubának. Alapos munkát végzett, közben meg se szólalt. Resch nézte, de arcáról lerítt az értetlenség.

– Azt megtarthatta volna – szólalt meg, amikor Rick végzett. – Jó kis summába…

– Mit gondol, az androidoknak van lelkük?

Phil Resch fejét oldalra billentve, még zavartabban nézett rá. – A könyv belefér – mondta Rick. – Eddig háromezer dollárt kerestem ma, és még a felénél se tartok.

– Garlandot is magának akarja? De őt én öltem meg – méltatlankodott Resch. – Maga csak hasalt a földön. És Lubát is én öltem meg.

– Maga nem kaphat érte pénzt. Se a saját kapitányságától, se az enyémtől. A kocsiban majd elvégzem a Boneli-tesztet vagy a Voigt-Kampff-tesztet, és meglátjuk. Bár maga nincs a listámon. – Remegő kézzel kinyitotta az aktatáskát, és átfutotta a gyűrött lapokat. – Nem, nincs itt. Tehát a törvény szerint nincs jogom kiiktatni magát. Ha valami hasznot akarok húzni belőle, Luba Luftot és Garlandot kell kérnem.

– Biztos benne, hogy android vagyok? Garland tényleg ezt mondta?

– Ezt bizony.

– Talán hazudott. Hogy összeugrasszon minket – vélte Resch. – Ami sikerült is. Hülyék vagyunk, amiért hagyjuk. Luba Lufttal abszolút igaza volt, nem lett volna szabad engednem, hogy kihozzon a sodromból. Túlérzékeny vagyok. Ami természetes egy fejvadásznál, biztos maga is így van vele. De Luba Luftot amúgy is ki kellett volna iktatnunk, fél óra múlva, talán másfél óra múlva. Még az albumot se tudta volna átnézni. Amit szerintem akkor is kár volt elpocsékolni. Nem tudom követni magát, nem gondolkodik racionálisan.

– Kiszállok ebből a munkából – ingatta a fejét Rick.

– És mire vált?

– Bármire. Részvényjegyző leszek, mint ami elvileg Garland volt. Vagy emigrálok. Igen – bólintott –, elmegyek a Marsra.

– Valakinek ezt is kell csinálni – mutatott rá Phil Resch.

– Használhatnak androidokat. Sokkal jobb, ha azok csinálják. Én már nem bírom, elegem volt… Csodálatosan énekelt. Hasznára lehetett volna a bolygónak. Ez őrület.

– Ez szükséges. Ne felejtse el: ezek embereket öltek, hogy megszökjenek. És ha nem hozom ki a Mission Streetről, magát is megölik. Ezért hívott Garland, ezért kellett lemennem hozzá. És Polokov is majdnem megölte, nem? És Luba Luft? Mi csak védekezünk. Illegálisan idejönnek a bolygónkra ezek a gyilkos idegenek, kiadják magukat…

– Rendőrnek. Fejvadásznak.

– Jól van, csinálja meg rajtam a Boneli-tesztet. Talán Garland hazudott. Szerintem igen, az álemlékek nem lehetnek ennyire jók. Na és a mókusom?

– Igen, a mókusa. El is felejtettem.

– Ha android vagyok, és megöl, magáé lehet a mókusom. Ha kell, írásba is adom, hogy magára hagyom.

– Az androidok nem hagynak semmit senkire. Nincs tulajdonuk, amit átadhatnának.

– Akkor csak vegye el.

– Meglátjuk. – A lift leért, az ajtó kinyílt. – Maradjon itt Lubával, kérek egy járőrt, hogy vigye be a központba csontvelőelemzésre.

Látott egy telefonfülkét, belépett, bedobott egy érmét, és reszkető ujjal tárcsázott. Közben a liftre várók odagyűltek Phil Resch és Luba Luft teste köré.

Fantasztikus énekes volt, gondolta, amint a beszélgetés végeztével letette a kagylót. Nem értem, hogy lehet egy ilyen tehetség veszélyes a társadalomra. Na persze nem a tehetsége, ő maga volt az. Ahogy Phil Resch is, aki pontosan ugyanazon okból jelent fenyegetést. Ezért nem hagyhatom most abba.

Kilépett a fülkéből, odanyomakodott Phil Resch-hez és az ernyedt androidlányhoz. Valaki egy kabátot terített rá. Nem Resch.

Odament a fejvadászhoz, aki oldalt állt, és kis szürke szivart pöfékelt szorgosan.

– Nagyon remélem, hogy tényleg androidnak bizonyul.

– Maga aztán utál engem – ámult el Phil Resch. – De csak így, hirtelen. A Mission Streeten még semmi baja nem volt velem. Amikor megmentettem az életét.

– Már látom az összefüggéseket – magyarázta Rick. – Abban, ahogy megölte Garlandot és ahogy megölte Lubát. Maga nem úgy öl, mint én. Maga nem próbálja meg… A rohadt életbe, már értem. Maga szeret ölni. Csak ürügyre van szüksége. Ha lenne ürügye, itt helyben lelőne. Ezért csapott le arra, hogy Garland android lehet, mert így alkalma nyílt megölni. Kíváncsi vagyok, mit csinál, ha nem megy át a Boneli-teszten. Megöli magát? Néha megtörténik.

Bár ő is tudta, hogy ritkán.

– Igen, majd megoldom – vont vállat Resch. – Maga csak végezze el a tesztet, a többi az én gondom.

Megérkezett a járőrkocsi, két rendőr ugrott ki, észrevették a csődületet, és azonnal utat törtek maguknak. Egyikük megismerte Ricket, biccentett. Akkor mehetünk, gondolta Rick. Itt végeztünk. Végre.

Phil Resch-sel visszaindultak az operaházhoz, ahol a kocsit hagyták.

– Odaadom a lézercsövemet most – mondta neki Phil Resch. – Hogy ne aggódjon amiatt, hogyan reagálok a tesztre. A saját biztonsága érdekében – nyújtotta át a fegyvert.

Rick elvette.

– Akkor hogyan öli meg magát, ha nem megy át a teszten?

– Visszatartom a lélegzetem.

– Az isten szerelmére, az képtelenség.

– Az androidok bolygóidege különbözik az emberétől. Ezt nem tanulta a kiképzésen? Én igen.

– De így meghalni…

– Fájdalommentes. Mi a baja vele?

– Csak… – Rick nem találta a szavakat.

– De nem hinném, hogy szükség lenne rá – tette hozzá Phil Resch. Felmentek a Háborús Emlékmű Operaház tetejére Resch légkocsijához, A fejvadász beült a kormány mögé, és becsukta az ajtót.

– Jobb szeretném, ha a Bonelit használná.

– Nem ismerem, nem tudom kiértékelni. – Magára kéne hagyatkoznom, tette hozzá gondolatban Rick. Arról meg szó sem lehet.

– De elmondja az igazat, ugye? Ha android vagyok, megmondja?

– Meg.

– Mert tényleg tudni akarom. Muszáj tudnom. – Phil Resch újra meggyújtotta elaludt szivarját, és kicsit fészkelődött az ülésen, hogy kényelmesebben üljön, de sehogy se volt jó. – Magának tényleg tetszett az a Munch-kép, amit Luba Luft nézett? Mert nekem nem. A művészetben nem tud érdekelni a realizmus. Szeretem Picassót…

– A Pubertás 1894-ben készült – felelte Rick kurtán. – Akkor még csak realizmus létezett, ezt vegye számításba.

– Viszont az a másik, amelyiken a férfi fogta a fejét és üvöltött, az egyáltalán nem volt valóságszagú.

Rick kinyitotta az aktatáskáját, és előhalászta a tesztelőjét.

– Összetett cucc – jegyezte meg Phil Resch. – Hány kérdésből tudja eldönteni?

– Hat-hét. – Reschnek nyújtotta a tapadókorongot. – Helyezze az arcára. Ez a fénysugár pedig – állította be – a szemén marad. Ne mozogjon, lehetőleg ne mozgassa a szemét.

– Reflexhullámzás – értette meg Resch. – De nem fizikai stimulusra, mert tágulást például nem mér. A szóbeli kérdésekre adott reflex érdekli, más néven a rángóreakció.

– Talán tudja kontrollálni?

– Nem hiszem. A végén talán, de az elején nem, az még kívül esik a tudatos kontrollon. Ha nem lenne… – Elhallgatott. – Kezdjük. Bocs, ha túl sokat beszélek, feszült vagyok.

– Beszéljen csak – mondta Rick fennhangon, magában meg: Beszéljen a sírig, ha úgy gondolja. Nekem mindegy.

– Ha androidnak jövök ki – locsogott tovább Phil Resch –, maga visszanyeri hitét az emberi fajban. Mivel azonban nem így lesz, javaslom, kezdjen el kialakítani egy ideológiát, ami megmagyarázza, hogy…

– Első kérdés – szólalt meg Rick, amikor a berendezést beüzemelte, és a két mutató remegett. – A reakcióidő is számít, úgyhogy válaszoljon, amilyen gyorsan tud.

Emlékezetből kiválasztotta az első kérdést. A teszt megkezdődött.

Utána Rick jó ideig csöndben ült. Aztán összeszedte magát, nekiállt szétszedni a tesztelőt, és beletömni az aktatáskába.

– Látom az arcán – fújta ki a levegőt Phil Resch végtelen, súlytalan, szinte görcsös megkönnyebbüléssel. – Jól van, visszaadhatja a pisztolyomat – nyújtotta a tenyerét.

– Ezek szerint igaza volt Garland indítékáról – mondta Rick. Fizikailag és szellemileg is kimerült. – Össze akart minket ugrasztani. Ahogy mondta.

– Van ideológiája, ami megmagyarázza, miért vagyok az emberi faj része?

– Az empatikus szerepjátszó képessége hibás. Amit nem tesztelünk. Az androidok iránti érzései.

– Még jó, hogy nem teszteljük.

– Talán kéne.

Rick erre még sosem gondolt, a maga részéről sosem érzett empátiát az android iránt, amit megölt. Mindig úgy vélte, hogy a pszichéje pusztán ügyes gépnek tekinti az androidot – mint ahogy tudatosan is így vélekedett. Azonban Phil Resch-hez képest létezett némi különbség. És ösztönösen érezte, hogy igaza van. Empátia egy mesterséges szerkezet iránt? – kérdezte magától. Ami csak tetteti, hogy él? Luba Luft viszont igenis, elevennek látszott, nem volt benne semmi szimulált.

– Tudja, ez mit jelent? – kérdezte halkan Resch. – Ha az empatikus azonosulásba nemcsak az állatokat, hanem az androidokat is belevesszük?

– Hogy nem tudjuk megvédeni magunkat.

– Pontosan. Ezek a Nexus 6-osok kilapítanak minket. Maga meg én, mi, fejvadászok állunk a Nexus 6-osok és az emberiség között, mi vagyunk a korlát, ami elválasztja a kettőt. Ráadásul… – elhallgatott, mert Rick újra elővette a felszerelést. – Azt hittem, végeztünk.

– Magamnak akarok feltenni egy kérdést. Majd olvassa le, mit jelez a mutató. Csak az állást, a többit kiszámolom. – Feltapasztotta saját arcára a korongot, belenézett a fénysugárba. – Kész? Figyelje a mutatókat. Az időt most kizárjuk, csak az erősségre vagyok kíváncsi.

– Oké, Rick – bólintott engedelmesen Phil Resch.

– Liftben megyek lefelé egy androiddal, akit elfogtam – mondta hangosan Rick. – Hirtelen, figyelmeztetés nélkül valaki megöli.

– Semmi különös – mondta Resch.

– Mennyire tértek ki?

– A bal 2,8, a jobb 3,3.

– Női android volt – folytatta Rick.

– Most 4,0 és 6.

– Az elég magas. – Rick lehámozta arcáról a korongot, és kikapcsolta a fényt. – Ez egy hangsúlyos empatikus reakció, nagyjából így válaszol egy ember a legtöbb kérdésre. Kivéve az extrémeket, mondjuk emberbőr mint dekoráció… a patológiai eseteket.

– Azaz?

– Képes vagyok empátiára androidok, legalábbis bizonyos androidok esetében. Nem mindnél, de egy-kettőnél. – Például Luba Luftnál, mondta magában. Vagyis tévedtem. Nem Phil Resch reakciói természetellenesek vagy nem emberiek, hanem az enyémek.

Kíváncsi vagyok, más ember is érzett-e így valaha android iránt.

Na persze, ez lehet, hogy soha többé nem jön elő a munka során. Talán csak egy anomália, aminek esetleg a Varázsfuvola iránti érzéseimhez van köze. És Luba hangjához meg karrierjéhez. Az biztos, hogy még nem történt vele ilyesmi, legalábbis nem volt tudatában. Például Polokovnál nem. Garlandnál sem. És ha Phil Resch androidnak bizonyul, gondolta, megöltem volna úgy, hogy semmit nem érzek. Luba halála után pláne nem.

Hát ennyit ez élő ember és az emberszerű szerkezet közti különbségről. A múzeumi liftben két teremtménnyel utaztam, egy emberrel és egy androiddal… és az ellenkezőjét éreztem, mint kellett volna. Mint amit megszoktam. Mint amit szabad lenne.

– Kényes helyzetben van, Deckard. – Phil Resch a jelek szerint jól szórakozott.

– Mit… mit tegyek?

– Szex.

– Szex?

– Mert Luba fizikailag vonzó volt. Még sosem történt ilyesmi magával? – nevetett Resch. – Mi úgy tanultuk, ez fő probléma a fejvadászat során. Nem tudta, hogy a gyarmatokon ilyesmire is használják az androidokat?

– Ez illegális!

– Naná, hogy az. De a szexben a legtöbb dolog az. Az embereknek mégis kell.

– Na és a… nem a szex… hanem… a szerelem? Szeretet?

– A szerelem, szeretet csak a szex másik neve.

– De a hazaszeretet. A zene szeretete.

– Ha egy nő vagy android-imitáció iránt érzi, akkor az szex. Ébredjen fel, Deckard. Le akart feküdni egy női androiddal, se több, se kevesebb. Egyszer én is voltam így. Épp elkezdtem a szakmát. Ne hagyja, hogy ez lehangolja, túl lesz rajta. Egyszerűen felcserélte a sorrendet: ne először ölje meg, és aztán kezdjen vonzódni hozzá. Csinálja fordítva.

Rick rámeredt.

– Először bújjak ágyba vele…

– …aztán ölje meg – fejezte be Phil Resch. Darabos, kemény mosolya nem lohadt.

Ilyen egy jó fejvadász, döbbent rá Rick. A hozzáállása a bizonyíték. De én? Hirtelen, életében először elgondolkodott ezen.

TIZENHÁROM

A munkából hazafelé tartó John R. Isidore úgy süvített át a késő délutáni égbolton, akár egy tűzcsóva. Kíváncsi vagyok, ott van-e még a lány, mondta magának, abban a szuvatos régi lakásban, Baráti Bustert néz, és ijedten felsikkant, ahányszor azt hiszi, valaki közeleg a folyosón. Például én.

Útközben Isidore beugrott egy feketepiaci fűszereshez, így mellette az ülésen egy zacskó – benne olyan finomságok mint aludttej, érett barack, finom, puha büdössajt – ingott előre-hátra, ahogy lassított vagy gyorsított. Feszült volt, ezért elég szeszélyesen vezetett, állítólag megjavított kocsija pedig köhögött-küszködött, éppen mint a generálozás előtt hónapokon át. A patkányok, gondolta Isidore.

A barack és sajt szaga megtöltötte a kocsit, kellemesen csiklandozta az orrát. Mind csupa ritkaság, kétheti fizetésébe került, amit előre elkért Mr. Sloattól. Ráadásul az ülés alatt, ahol nem törhet el, egy üveg Chablis lapult, a legeslegnagyobb ritkaság. A Bank of America széfjében tartotta, nem adta el, bármennyit kínáltak érte, hátha egyszer, talán az utolsó pillanatban felbukkan egy lány. Ami most megtörtént.

Az épület szemetes, élettelen teteje szokás szerint rosszkedvvel töltötte el. A kocsitól a liftig igyekezett kikapcsolni periferikus látását, az értékes csomagra és a borosüvegre koncentrált, vigyázva, nehogy megbotoljon a szemétben, és szégyenszemre gazdasági katasztrófa legyen a vége. Amikor megérkezett a nyikorgó lift, beszállt, és lement, de nem a saját emeletére, hanem oda, ahová az új lakó, Pris Stratton beköltözött. Hamarosan ott állt az ajtó előtt, és bekopogott a borosüveg aljával. Szíve szinte szétszakadt a mellkasában.

– Ki az? – hallatszott a lány hangja tompán, de tisztán. Ijedt, pengeéles hang.

– J. R. Isidore – felelte élénken, azzal az eréllyel, ahogy nemrég Mr. Sloat vidfonjába beszélt. – Van nálam néhány kívánatos holmi, azt hiszem, egy igencsak finom vacsorát tudunk összeütni.

Icipicit kinyílt az ajtó, Pris kukucskált ki a félhomályos folyosóra. Mögötte sötét volt a lakásban.

– Olyan más a hangja. Érettebb.

– Pár rutinfeladat adódott napközben. A szokásos. Ha b-b-beenged…

– Akkor elmeséli. – Kinyitotta az ajtót, hogy a férfi beléphessen. Aztán amikor meglátta, mi van nála, pajkos, buja öröm gyúlt az arcán. Ám ezt szinte azonnal halálos keserűség törölte el, ami be is betonozódott vonásaiba. Az öröm tovatűnt.

– Mi a baj? – kérdezte Isidore. A konyhába vitte a zacskót meg az üveget, letette, és visszasietett az ajtóhoz.

– Csak elpocsékolja rám – felelte a lány színtelen hangon.

– Hogyhogy?

– Hát – vont vállat Pris, és ellépett, kezét nagy, régimódi szoknyája zsebébe dugva –, majd egyszer elmondom. – Aztán felnézett. – Azért szép magától. De szeretném, ha most elmenne. Szeretnék egyedül lenni. – Az ajtó felé lépett, de lábát szinte húzta, elcsigázottnak tűnt, mintha most fogyna el végleg az energiája.

– Tudom én, mi a baja – mondta Isidore.

– Igen? – A lány kinyitotta az ajtót, hangja belefúlt a hiábavalóságba, közönybe és sivárságba.

– Nincsenek barátai. Sokkal rosszabbul néz ki, mint reggel. Azért, mert…

– Vannak barátaim. – Hangja hirtelen megtelt tekintéllyel, láthatóan erőre kapott. – Vagyis voltak. Hét is. Eleinte, de aztán jöttek a fejvadászok. Egypáran meghaltak. Talán mind. – Az ablakhoz ballagott, nézte a sötétséget és azt az egy-két fényt. – Lehet, hogy csak én maradtam. Úgyhogy talán mégis igaza van.

– Mi az a „fejvadász”?

– Ja, persze. Maguk, emberek nem is tudják. A fejvadász profi gyilkos, aki kap egy listát, hogy kiket kell megölnie. Mindenkiért külön pénzt kap. Azt hiszem, most ezer dollár a tarifa. Általában szerződése van a várossal, és rendes fizetést is kap. De az nem túl sok, hogy legyen, ami ösztönözze.

– Biztos ez?

– Igen – bólintott Pris. – Vagy az ösztönzésre gondol? Naná, hogy van neki. Élvezi.

– Szerintem maga téved. – Isidore még életében nem hallott ilyesmit. Például Baráti Buster se említette sose. – Nincs összhangban Mercer etikájával – érvelt. – Minden élet összekapcsolódik. „Senki sem külön sziget”, ahogy Shakespeare írta annak idején.

– John Donne írta.

Isidore bosszúsan legyintett.

– Nem is hallottam ennél szörnyűbb dolgot. A rendőrséget nem hívhatja?

– Nem.

– És magára vadásznak? Ide is eljöhetnek, hogy megöljék? – Most már értette, miért titkolózik annyira a lány. – Nem csoda, hogy fél, és nem akar látni senkit. – De ez csak tévképzet lehet, vélte. Biztos elmebeteg. Üldözési mánia. Talán a por okozta agykárosodás. Talán ő is különleges. – Majd én elkapom őket.

– Mivel? – mosolygott halványan a lány, kivillantva apró, fehér fogait.

– Van engedélyem fegyvert viselni. Errefelé, ahol szinte senki sincs, könnyen adnak. Itt a rendőrök se járőröznek, az embernek magára kell vigyáznia.

– És a munkája?

– Szabadságot veszek ki.

– Nagyon kedves magától, J. R. Isidore. De ha fejvadászok kapták el a többieket, Max Polokovot, Garlandot, Lubát, Haskingot, Roy Batyt és… – elfúlt a hangja – Irmgardot. Ha ők halottak, akkor nem érdekes. A legjobb barátaim. Mi a francért nem hallok róluk?

A férfi bement a konyhába, poros, rég használt tálakat, tányérokat és poharakat szedett elő, s addig engedte a rozsdás vizet, míg ki nem tisztult. Pris követte, leült az asztalhoz. Isidore kinyitotta a bort, elosztotta a barackot, a sajtot és az aludttejet.

– Mi ez a fehér? Nem a sajt, a másik – mutatott rá a lány.

– Szójából készül. Bárcsak lenne mellé… – Isidore pirulva elhallgatott. – Annak idején marhahússal ették.

– Az android ejt ilyen hibát – mormolta Pris. – Ezzel árulja el magát. Odalépett, a férfi döbbenetére átölelte a derekát, és egy pillanatra hozzásimult.

– Megkóstolom a barackot – vett el a lány óvatosan egy síkos rózsaszín-narancs gerezdet. Aztán ahogy ette, sírva fakadt. Hideg könnyek peregtek le az arcán, csepegtek a ruhájára. A férfi nem tudta, mit tegyen, hát némán tovább osztotta az ételt.

– Mi a Marson éltünk – indult el a lány kimért léptekkel fel-alá a konyhában. A hangja remegett, de sikerült folytatnia; láthatóan sokat jelentett neki, hogy van kihez beszélnie. – Ezért ismerem az androidokat.

– És a Földön csak az exemigránstársait ismeri?

– Már az utazás előtt is ismertük egymást. Egy településen laktunk Új New York közelében. Roy Batynek és Irmgardnak vegyesboltja volt, Roy volt a gyógyszerész, Irmgard pedig a szépítőszerekkel, krémekkel és kenőcsökkel foglalkozott. A Marson sok bőrkondicionálót használnak. Én… – habozott – gyógyszert vettem Roytól… Eleinte nem bírtam anélkül, mert szörnyű hely. Ez semmi – mutatott körbe a lakáson vadul. – Azt hiszi, a magánytól szenvedek? Egy fenét, a Mars maga a magány. Sokkal, de sokkal rosszabb.

– Hát az androidok nem jelentenek társaságot? Hallottam egy reklámban, hogy… – azzal Isidore nekiült enni, mire a lány is fogta a pohár bort. Kifejezéstelen arccal ivott. – Úgy tudom, az androidok segítettek a helyzeten.

– Az androidok is magányosak.

– Ízlik a bor?

– Finom – tette le a poharat a lány.

– Ezenkívül három éve nem láttam ilyet.

– Azért jöttünk vissza – mesélte Pris –, mert senkinek se szabadna ott élni. Nem arra való, már vagy egymilliárd éve nem. Rettentő vén bolygó. Érezni a kövekben… Szóval eleinte gyógyszert kaptam Roytól, azért az új szintetikus fájdalom-csillapítóért éltem, a silenizinért. Aztán találkoztam Horst Hartmannal, akinek akkor volt egy üzlete, ahol ritka postabélyegeket árult. Ahol ennyi szabadideje van az embernek, muszáj valami hobbi, amivel elszöszmötölhet. És Horst segítségével találtam rá a gyarmatosítás előtti irodalomra.

– Úgy érti, régi könyvekre?

– Az űrutazásról szóló történetekre, amiket még az űrutazás előtt írtak.

– Hogy szólhattak az űrutazásról, ha egyszer…

– Az írók csak kitalálták – magyarázta türelmetlenül Pris.

– Hogyhogy?

– Fantáziával. Sokszor tévedtek. Például írtak olyasmiket, hogy a Vénusz egyetlen nagy dzsungel, ahol hatalmas szörnyek meg csillogó mellvértet viselő nők élnek. – A lány ránézett. – Ez érdekli magát, mi? Nagydarab nők, hosszú szőke hajuk összefonva, mellvértjük kidudorodik, mint a dinnye.

– Nem.

– Irmgard amúgy szőke, de kicsi – folytatta Pris. – Szóval vagyont lehet keresni azzal, ha az ember gyarmatosítás előtti irodalmat, régi magazinokat, könyveket meg filmeket csempész a Marsra. Nincs annál izgalmasabb, mint városokról, hatalmas ipari vállalkozásokról olvasni. Meg igazán sikeres kolonizációról. Elképzelni, milyen lehetett volna. Milyennek kéne lenni a Marsnak. A csatornákkal.

– Csatornák? – Ez rémlett Isidore-nak. Annak idején azt hitték, csatornák vannak a Marson.

– Keresztül-kasul az egész bolygón. És lények más bolygókról. Végtelen bölcsességgel. És mesék a Földről, a mi időnkből és későbbről. Ahol nincs radioaktív por.

– Azt hinném, ettől csak rosszabbul érzi magát az ember.

– Pedig nem.

– Hozott magával ilyen könyveket? – Arra gondolt, belenézne.

– Itt értéktelen, mert a Földön sosem terjedt el annyira ez a láz. Itt különben is rengeteg van a könyvtárakban. Mi is onnan szerezzük, kicsempészik a földi könyvtárakból, és autorakétával elküldik a Marsra. Éjjel éppen kint bóklászom a szabadban, egyszer csak meglátok egy villanást, ott egy rakéta széthasadt burokkal, és kifolyik belőle a sok régi könyv meg magazin. Egy vagyon. De persze mielőtt eladjuk, elolvassuk őket. – Kezdett belemelegedni. – Leginkább…

Kopogtak a lakás ajtaján.

– Én nem mehetek – suttogta hamuszín arccal Pris. – Ne csapjon zajt. – Feszülten fülelt. – Nem tudom, bezártam-e az ajtót – mondta szinte alig hallhatón. – Nagyon remélem. – Vad, erős tekintete könyörögve meredt Isidore-ra, mintha azt kérné tőle, változtassa igazzá a fohászát. A folyosóról egy távoli hang:

– Pris, ott vagy? – Férfihang. – Roy és Irmgard vagyunk. Megkaptuk a lapot.

Pris átment a hálószobába, egy tollal és papírlappal tért vissza. Leült, és gyorsan azt firkantotta:

MENJEN AZ AJTÓHOZ!

Isidore idegesen elvette tőle a tollat:

MIT MONDJAK?

Pris dühösen írta:

NÉZZE MEG, TÉNYLEG ŐK-E AZOK!

A férfi felállt, és komoran átment a nappaliba. Honnan tudjam, hogy ők-e azok, gondolta. Kinyitotta az ajtót.

Két ember állt a félhomályos folyosón: egy alacsony, Greta Garbo-szerűen aranyos nő, a szeme kék, a haja sárgásszőke; a férfi nagyobb termetű, a szeme intelligens, de fénytelen, mongolos arca brutális külsőt kölcsönzött neki. A nő divatos ruhát, magasszárú fényes csizmát és csőnadrágot viselt. A férfi gyűrött inget és foltos pantallót, ami szinte szándékos közönségességet sugárzott. Rámosolygott Isidore-ra, de fényes, kis szeme nem árult el semmit.

– Mi… – kezdte a szőke nő, de akkor elnézett Isidore mellett, arca felderült, és elnyomakodott a férfi mellett. – Pris! Hogy vagy? – A két nő összeölelkezett.

Isidore félreállt, beengedte a komor, nagydarab Roy Batyt csorba, színtelen mosolyával.

TIZENNÉGY

– Beszélhetünk? – kérdezte Roy Baty Isidore felé biccentve.

– Egy pontig semmi gond – felelte a gyönyörűségtől remegő Pris. – Elnézést – mondta Isidore-nak, félrevonta a két Batyt, sugdosott velük, majd mindhárman visszamentek J. R. Isidore-hoz, aki kényelmetlenül, nagyon nem idetartozónak érezte magát. – Ő Mr. Isidore – mutatta be Pris. – Ő vigyáz rám. – A szavakat szinte maró szarkazmus színezte, Isidore nagyot pislogott. – Természetes ennivalót is hozott, látjátok?

– Ennivalót – ismételte Irmgard Baty, és áttipegett a konyhába megnézni. – Barack.

Azonnal felkapott egy tányért meg kanalat, és apró, állati harapásokkal falni kezdett. Mosolya nem hasonlított Priséhez, egyszerű meleget sugárzott, nem volt benne álcázott felhang.

Isidore utánament. Valami vonzotta a nőben.

– A Marsról jöttek?

– Igen, feladtuk – bókolt a hangja, szeme madárszerűen csillogott. – Hogy maga micsoda rettenetes épületben él! Nincs itt más senki, ugye? Nem láttunk más fényt.

– Eggyel feljebb lakom.

– Ó. Azt hittem, maga meg Pris együtt élnek. – Irmgard Baty nem elítélően mondta, egyszerűen tényt állapított meg.

– Elkapták Polokovot – mondta zord hangon, továbbra is torz mosollyal az arcán Roy Baty.

A barátai láttán érzett öröm egyből elpárolgott Pris arcáról.

– És még kit?

– Garlandot. Meg Anderst és Gitchelt, és nem sokkal ezelőtt Lubát. – Úgy sorolta, mintha perverz örömet lelne benne. Mintha élvezné Pris megdöbbenését. – Azt azért nem hittem, hogy Lubát is elkapják. Folyton ezt mondogattam útközben, emlékeztek?

– Akkor… – kezdte Pris.

– Hárman maradtunk – fejezte be nyugtalanul Irmgard.

– Ezért vagyunk itt – dörrent Baty hangja váratlan melegséggel. Minél rosszabb volt a helyzet, mintha annál jobban élvezte volna. Isidore egyszerűen nem értette a férfit.

– Istenem – suttogta döbbenten Pris.

– Volt egy nyomozó, egy fejvadász, Dave Holden – mesélte dühösen Irmgard, szinte úgy köpve a nevet. – Aztán Polokov majdnem elkapta.

– Majdnem elkapta – visszhangozta immár hatalmas mosollyal Roy.

– Úgyhogy Holden kórházba került. A listáját a jelek szerint átadták egy másik fejvadásznak, és Polokov majdnem azt is elkapta, de végül az iktatta ki Polokovot. Aztán ez a fejvadász Luba után ment. Ezt onnan tudjuk, hogy Lubának sikerült elérnie Garlandot, aki bevitette magához a fejvadászt a Mission Streetre. Luba felhívott minket, amikor Garland embere elkapta a fejvadászt. Biztos volt benne, hogy minden rendben, hogy Garland majd elintézi. De ezek szerint valami rosszul sült el. Nem tudjuk, mi. Talán sosem fogjuk megtudni.

– Ez a fejvadász tudja a nevünket? – kérdezte Pris.

– Ó, igen, drágám, tudja ám. Azt viszont nem tudja, hogy hol vagyunk. Royjal többet nem megyünk vissza a lakásunkba, bepakoltuk a kocsiba, amit tudtunk, és úgy gondoltuk, beköltözünk egy elhagyott lakásba valamelyik ilyen lerobbant házban.

– Bölcs dolog ez? – szedte össze a bátorságát Isidore. – H-h-hogy mind egy helyen vannak?

– Hát mindenki mást elkaptak – szögezte le Irmgard. Enyhe bosszúsága mélyén a férjéhez hasonlóan ő is furcsamód rezignáltnak tűnt. Mind, gondolta Isidore, mind különösek. Nem tudta miért, csak érezte. Mintha a gondolataikat sajátos, rosszindulatú absztrakció határozná meg. Kivéve talán Prist, ő tényleg meg volt rémülve. Pris majdnem igazinak, természetesnek tűnt. De…

– Miért nem költözöl hozzá? – kérdezte Roy Pristől, és Isidore felé biccentett. – Ő legalább valamennyire megvédhetne.

– Egy tyúkeszűhöz? – Remegtek a lány orrcimpái. – Nem fogok egy féleszűvel élni!

– Szerintem ostobaság ilyenkor kényeskedni – erősködött Irmgard is.

– A fejvadász nem szórakozik, talán még ma be akarja fejezni. Talán pluszpénzt kap érte, ha…

– Azistenit, csukjuk be azt az ajtót! – Roy odament, egy suhintással becsapta. – Szerintem is be kéne költöznöd Isidore-hoz, Pris, és még azt is hiszem, hogy Irmnek meg nekem is ebbe az épületbe kéne költöznünk, így segíthetünk egymásnak. A kocsiban vannak elektronikus elemek, amiket még a hajóból szedtem ki, azokból összeszerelek egy adóvevőt, hogy hallj minket, és mi is téged, meg egy riasztót, amit bármelyikünk be tud kapcsolni. Nyilvánvaló, hogy a szintetikus személyiség nem vált be, még Garlandé sem. Na persze, ő maga dugta a fejét a hurokba, amikor bevitette a fejvadászt a Mission Streetre. Az hiba volt. Polokov meg ahelyett hogy elmenekült volna, maga kereste meg a fejvadászt. Mi nem csinálunk ilyet, mi meglapulunk. – Csöppet sem aggódott, a helyzet szinte mániákus energiával töltötte meg. – Azt hiszem… – szívta be a levegőt hangosan, mindenki figyelmét, még Isidore-ét is magára vonva – oka van, miért vagyunk még életben. Ha sejtené, hol vagyunk, már itt lenne. A fejvadász olyan gyorsan dolgozik, ahogy csak lehet. Különben nincs haszon.

– És ha vár, mi elsurranunk, mint korábban – értett egyet Irmgard. – Roynak igaza van. A fejvadász tudja a nevünket, de a címünket nem. Szegény Luba megragadt az operaházban, a nyílt színen. Nem volt nehéz megtalálni.

– Ő akarta így – felelte mereven Roy. – Azt hitte, az ismertség majd megóvja.

– Pedig te mondtad neki, hogy nem – emlékezett Irmgard.

– Igen, mondtam. És Polokovnak is mondtam, hogy ne adja ki magát szovjet rendőrnek – hintázott széles sarkán, arcán mély bölcsességgel. – És Garlandnak is, hogy majd a saját fejvadásza fogja elkapni, mint ahogy nagyon valószínű, hogy az is történt.

– M-m-mr. Batyt hallgatva, úgy g-g-gondolom, ő a vezetőjük – szólt közbe Isidore.

– Igen, Roy született vezető – bólintott Irmgard.

– Ő szervezte meg az utazást a Marsról – tette hozzá Pris.

– Akkor jobb, ha azt csinálják, amit mond – vélte Isidore, s hangját szinte szétfeszítette a remény. – Csodálatos lenne, ha velem lakna, Pris. Úgyis van szabadságom, itthon maradok pár napot, hogy vigyázzak magára.

És Milt, aki nagyon eszes, talán még valami fegyvert is összeüt neki. Valami ügyes szerkezetet, amivel lelőheti a fejvadászokat… akármik is azok. Határozatlan, sötét kép rémlett fel előtte egy könyörtelen valamiről, ami egyik kezében listát, a másikban fegyvert cipel, és gépiesen végzi az unalmas, bürokratikus mészárlást. Egy érzelmek, sőt arc nélküli dolog, amit, ha meghal, azonnal helyettesítenek egy ugyanolyannal, és ez addig folytatódik, amíg minden hús-vér, eleven ember meg nem hal.

Hihetetlen, hogy a rendőrség tehetetlen, gondolta. Nem tudom elhinni. Ezek itt biztos elkövettek valamit. Talán illegálisan jöttek vissza a Földre. Állandóan mondják – a tévében –, hogy azonnal jelentsük, ha egy űrhajó a megengedett leszállókon kívül ér földet. A rendőrség biztos figyel erre.

Ennek ellenére senkit nem lehet szándékosan megölni. Ellentmond a mercerizmusnak.

– A tyúkeszű bír engem – mondta Pris.

– Ne nevezd így, Pris – nézett Isidore-ra szánakozva Irmgard. – Gondolj arra, ő minek hívhatna téged.

A lány erre nem felelt, csak rejtélyes arcot vágott.

– Akkor nekiállok felszerelni a riasztót – mondta Roy. – Irmgarddal ebben a lakásban leszünk. Pris, te mész… Mr. Isidore-ral – azzal elindult az ajtó felé. Nagydarab termetéhez képest elképesztő gyorsan mozgott. Már kint is volt, az ajtó hangosan csapódott be utána. Isidore-nak egy pillanatra különös látomása támadt: a férfi helyén villanásnyi ideig egy fémszerkezetet látott, paneleket, áramköröket, elemeket, forgófejeket és fogaskerekeket… majd visszaúszott Roy Baty slampos alakja. Isidore majdnem elnevette magát, de gyorsan köhögésbe fojtotta. És nem tudta mire vélni.

– A tettek embere – morogta szórakozottan Pris. – Nagy kár, hogy nincs kézügyessége.

– Ha megmenekülünk, az csakis Roy miatt lesz – rótta meg Irmgard fagyosan.

– De megéri? – kérdezte magától Pris. Aztán vállat vont, és bólintott Isidore-nak. – Oké, J. R., beköltözöm hozzád, és megvédhetsz.

– Mindhármukat – vágta rá Isidore.

– Tudnia kell, Mr. Isidore, hogy nagyra értékeljük a segítségét – mondta neki ünnepélyesen Irmgard Baty. – Azt hiszem, maga az első barátunk itt a Földön. Nagyon kedves magától, talán egyszer viszonozhatjuk – siklott oda, és megpaskolta a férfi karját.

– Van maguknál kitelepítés előtti irodalom?

– Hogy? – nézett Prisre a nő.

– A régi magazinokra gondol – magyarázta Pris, aki már szedte is össze a dolgait, Isidore pedig elvette a kezéből a batyut. A férfi teste elégedetten izzott, mint mindig, amikor úgy érezte, elért valamit. – Nem, J. R., nem hoztunk magunkkal, éppen azért, amit már mondtam.

– Holnap elmegyek a könyvtárba – indult kifelé Isidore. – És h-hozok magunknak olvasnivalót, hogy ne unatkozzunk, amíg várunk.

Felvezette Prist a saját sötét, üres és langyos lakásába, bevitte a lány holmiját a hálóba, s azonnal felkapcsolta a fűtést és a világítást, no meg a tévét az egyetlen csatornával.

– Tetszik – mondta a lány, de ugyanolyan szórakozott, távoli hangon, mint korábban. Szoknyája zsebébe dugott kézzel körbejárt, arcán olyan savanyú, sőt bosszús kifejezés jelent meg, ami már-már felháborodásnak tűnt.

– Mi a baj? – kérdezte a férfi, ahogy letette a holmit a kanapéra.

– Semmi.

A lány odament a nagy ablakhoz, elhúzta a függönyt, és morózusan meredt kifelé.

– Ha azt hiszi, hogy keresik…

– Csak egy álom – mondta a lány. – A gyógyszerektől, amiket Roy adott.

– T-tessék?

– Komolyan elhitte, hogy léteznek fejvadászok?

– Mr. Baty azt mondta, megölték a barátaikat.

– Roy Baty ugyanolyan őrült, mint én. Egy elmegyógy-intézetből szöktünk a Keleti Partról. Mind skizofrének vagyunk, hibás az érzelmi világunk. Érzelmi sivárság a hivatalos neve. És csoportos hallucinációban szenvedünk.

– Igazából nem is tudtam elhinni – könnyebbült meg Isidore.

– Miért nem? – pördült meg a lány. Olyan erősen meredt rá, hogy a férfi elpirult.

– M-m-mert ilyesmi nem történik. A kormány már semmilyen bűnért nem öl embert. És a mercerizmus…

– De ha valaki nem ember, más ám a helyzet.

– Ez sem igaz. Még az állatok, például az angolna, hörcsög, kígyó és pók, még azok is szentek.

– Szóval nem lehetséges, mi? – meredt rá rendületlenül Pris. – Még az állatokat is törvény védi, mondja maga. Minden életet. Minden szerves létformát, ami vonaglik, tekereg, ás, repül, zsizseg, tojást rak… – elhallgatott, mert Roy Baty vágta ki az ajtót és robogott be, vezetéket húzva maga után.

– Legfőként a rovarok szentek és sérthetetlenek – fejezte be. Nem zavarta, hogy megtudják, kihallgatta őket. A nappali faláról levett egy képet, a szegre egy kis elektronikus szerkezetet akasztott, hátralépve megnézte, majd visszatette rá a képet. – Most pedig jöhet a riasztó. – Magához húzta a vezetéket, ami egy összetett szerkezethez csatlakozott. Disszonáns mosolyával mutatta Prisnek és John Isidore-nak. – Íme, a riasztó. A vezeték a szőnyeg alá megy, az lesz az antenna. Fogja a… a normális agyműködést. Vagyis mi négyünket nem.

– És ha csöng, mi lesz? – kérdezte Pris. – Fegyvere van. Ugorjunk rá, és harapjuk agyon?

– Ebbe a készülékbe beleépítettem egy Penfield egységet – magyarázta Roy. – Ha a riasztó bekapcsolja, pánikot sugároz a… támadóra. Hacsak nem nagyon gyors. Az is lehet. Egészen felcsavartam, úgyhogy rettenetes pánikot kelt. Pár másodpercnél egy ember se bírja tovább. Ez a pánik lényege: véletlenszerű mozdulatokra kényszerít, céltalan menekülésre, izomrángásra és ideggörcsre. Ami lehetőséget ad nekünk, hogy elkapjuk. Remélhetőleg. Attól függően, mennyire jó a fickó.

– És ránk nem hat? – kérdezte Isidore.

– Tényleg – nézett a lány Royra. – Isidore-ra is hat.

– Na és. – Roy folytatta a szerelést. – Legfeljebb mindketten világgá rohannak. Mi akkor is időt nyerünk. Isidore-t különben sem ölik meg, nincs a listán. Ezért is hasznos nekünk.

– Jobbat nem tudsz kitalálni, Roy? – kérdezte gorombán Pris.

– Nem, nem tudok.

– Holnap talán tudok fegyvert szerezni – szólt közbe Isidore.

– Biztos hogy Isidore-tól nem kapcsol be? – makacskodott Pris. – Végül is ő… tudod.

– Hozzáigazítottam az agyi kisugárzásához – magyarázta Roy. – Az nem elég, még egy ember kell. Személy – igazította ki magát, majd összehúzott szemöldökkel meredt Isidore-ra, tudva, hogy elszólta magát.

– Maguk androidok – értette meg Isidore. De nem érdekelte, neki mit sem számított. – Már értem, miért akarják megölni magukat. Mert maguk igazából nem is élnek. – Most már minden összeállt: a fejvadász, a barátok halála, az utazás a Földre, ez a nagy elővigyázatosság.

– Akkor hibáztam, amikor az „ember” szót használtam – magyarázta Roy Prisnek.

– Úgy van, Mr. Baty – mondta neki Isidore. – De mit érdekel engem? Én különleges vagyok, velem se bánnak valami jól. Például nem emigrálhatok. Maguk nem jöhetnek ide, én meg nem… – nagy nehezen megnyugodott.

– Nem élvezné a Marsot – nyugtatta meg kis szünet után lakonikusan Roy. – Semmit nem veszít.

– Már vártam, mikor jön rá – mondta a lány Isidore-nak. – Mások vagyunk, ugye?

– Valószínűleg pont ebbe bukott bele Garland meg Polokov – vélte Roy Baty. – Annyira biztosak voltak benne, hogy megfelelnek embernek. Meg Luba is.

– Maguk intelligensek – jelentette ki Isidore. Izgatott volt, hogy megértette. Izgatott és büszke. – Elvontan gondolkodnak, és nem… – szavai összegabalyodtak, tehetetlenül gesztikulált. – Bárcsak akkora IQ-m lenne, mint maguknak. Akkor átmennék a teszten, nem lennék tyúkeszű. Szerintem maguk felsőbbrendűek, sokat tanulhatnék maguktól.

Roy Baty hallgatott egy sort.

– Befejezem a riasztót – folytatta aztán a munkát.

– Még mindig nem érti, hogy jutottunk ki a Marsról – dörögte Pris éles, csípős, sztentori hangon Batynek. – Hogy mit tettünk.

– Nem tehettünk mást – morogta Roy.

A nyitott ajtóban egy ideje ott állt Irmgard Baty, de csak most vették észre, hogy megszólalt:

– Mr. Isidore miatt felesleges aggódnunk – mondta nyomatékosan. Határozott léptekkel odament a férfihoz, és felnézett az arcába. – Ahogy mondta, vele sem bánnak jól. És hogy a Marson mit tettünk, őt nem érdekli. Ismer és szeret minket, és egy ilyen érzelmi elfogadás neki mindent jelent. Nekünk ezt nehéz megérteni, de így van. – Megint egész közel lépett Isidore-hoz. – Sok pénzt kapna, ha feladna minket, ugye tudja? – Válla felett hátranézett a férjére. – Látod? Érti, mégse szól semmit.

– Maga nagyszerű ember, Isidore – mondta Pris. – A fajtája büszke lehet magára.

– Ha android lenne, holnap reggel első dolga lenne, hogy feladna minket – bólogatott Roy. – Elindulna munkába, és nekünk annyi. Le vagyok nyűgözve. – A hangszíne nem árult el semmit, legalábbis Isidore nem tudta megfejteni. – És mi még azt hittük, hogy ez egy zord világ, ahol mindenki ellenünk van – nevetett hidegen.

– Én nem aggódom – jelentette ki Irmgard.

– Kirakatban kéne mutogatni – dörmögte savanyúan Roy.

– Szavazzunk – javasolta Pris. – Mint a hajón, amikor nem értettünk egyet.

– Én többet nem mondok semmit – szögezte le Irmgard. – De ha őt elutasítjuk, nem hinném, hogy találunk még egy embert, aki befogad és segít. Mr. Isidore… – kereste a szót.

– Különleges ember – fejezte be Pris.

TIZENÖT

A szavazást ünnepélyesen megejtették.

– Maradunk – mondta ki határozottan Irmgard. – Ebben a lakásban, ebben az épületben.

– Én arra szavazok – mondta Roy Baty –, hogy öljük meg Mr. Isidore-t, és rejtsük el valahol.

Ő meg a felesége (és John Isidore) feszülten Prisre néztek.

– Én arra szavazok, hogy maradjunk. – A lány kicsit magabiztosabban hozzátette: – Szerintem J. R. többet segít, mint amekkora veszélyt jelent azzal, hogy tudja. Egyértelmű, hogy nem élhetünk az emberek között anélkül, hogy rá ne jöjjenek. Ez ölte meg Polokovot, Garlandot, Lubát és Anderst. Ez ölte meg őket mind.

– Vagy talán az, hogy pont azt csinálták, amire most készülünk – vetette ellen Roy. – Megbíztak egy emberben, akit másnak hittek. Különlegesnek.

– Ezt nem tudhatjuk, csak találgatsz – mondta Irmgard. – Szerintem ők túl nyíltan jártak-keltek. Luba színpadon énekelt. Megmondom én, mi az, amiben bízunk, és ami tönkretesz, Roy: a felsőbbrendű intelligenciánk! – meredt a férjére, kis hegyes melle gyorsan emelkedett-süllyedt.

– Annyira okosak vagyunk, Roy… és most is ezt csinálod, az istenit, ebben a pillanatban!

– Irmnek igaza van – helyeselt Pris.

– Szóval rábízzuk az életünket egy átlag alatti, üszkös agyú… – Roy itt feladta. – Fáradt vagyok. Hosszú volt az út, Isidore. Mégsem jutottunk elég messzire. Sajnos.

– Remélem, tudok segíteni, hogy a földi tartózkodásuk kellemes legyen – mondta vidáman Isidore. Biztosan érezte, hogy menni fog. Itt a lehetőség, egész élete csúcspontja, és azé az újonnan megtapasztalt tekintélyé, amivel napközben a vidfonon beszélt.

***

Amint véget ért a hivatalos munkaideje, Rick Deckard átrepült a város másik felére, az állatsorra a nagybani állatkereskedőkhöz, akiknek hatalmas kirakatai és csábító neonreklámjai több utcasarkon át terjeszkedtek. Az új és szörnyen furcsa depresszió, ami napközben rátelepedett, továbbra sem hagyta békén. Az, hogy itt van az állatokkal és a kereskedőkkel, ez tűnt az egyedüli gyenge pontnak, aminél fogva megragadhatja és elűzheti. Legalábbis a múltban az állatok látványa, a kézből kézbe vándorló hatalmas összegek illata mindig jót tett. Talán most is segít.

– Üljön le, uram, tessék – sietett oda buzgón egy elegáns állatkereskedő, ahogy üveges szemmel, alázatos vágyakozással meredt a kirakatra. – Lát valamit, ami tetszik?

– Rengeteg mindent. Inkább az árak zavarnak.

– Mondja el, milyen üzletet szeretne. Mit vinne haza, és hogyan kíván fizetni érte. Mi pedig odatesszük ajánlatát az üzletvezető elé, és megszerezzük a jóváhagyását.

– Háromezer készpénzem van. – A nap végén megkapta a vérdíjat. – Mennyibe kerül az a nyúlcsalád?

– Háromezer előleggel sokkal jobbat is kínálhatok egy nyúlcsaládnál, uram. Mit szólna egy kecskéhez?

– Nem igazán gondolkodtam még kecskén.

– Megkérdezhetem, új árkategóriába lépett?

– Hát általában nincs nálam háromezer – ismerte el Rick.

– Abból gondoltam, hogy a nyulakat nézte ki, uram. A nyúllal az a baj, uram, hogy mindenkinek van. Én szeretném, ha feljebb lépne a kecskeosztályba, ahová immár tartozik. Az én szememben maga inkább kecskés ember.

– Mik a kecske előnyei?

– Határozott előnye, hogy be lehet tanítani, hogy rúgja seggbe azt, aki el akarja lopni.

– Akkor nem, ha hipnotűvel lövi le egy alak, aki légkocsiból leeresztett kötéllétrán lóg.

– A kecske hűséges – folytatta a kereskedő nem zavartatva magát. – Szabad, természetes lelke van, amit nem ejthet rabságba semmilyen ketrec. És még egy jellemző, amiről talán nincs is tudomása. Gyakran megesik, hogy az ember befektet egy állatba, hazaviszi, aztán egy reggel arra ébred, hogy az megevett valami radioaktívat és meghalt. A kecskét nem zavarja a szennyezett kváziétel, eklektikusan eszik, olyasmit is, ami ledöntene akár egy tehenet vagy lovat, de macskát biztos. Véleményünk szerint hosszú távú befektetésként a kecske, főleg a nőstény, verhetetlen előnyöket kínál a komoly állattulajdonosnak.

– Ez nőstény? – kérdezte Rick, aki közben észrevett egy fekete kecskét, ami a ketrece közepén állt. Feléje indult, a kereskedő pedig ment vele. Rick gyönyörűnek találta az állatot.

– Igen, nőstény. Fekete núbiai kecske, s mint látja, igen nagy. Az idei piacon elsőrangú portéka, uram. És vonzó, szokatlanul alacsony áron kínáljuk.

Rick elővette a Sidney katalógust, és fellapozta. Kecske, fekete núbiai.

– Készpénz lesz vagy becserél egy használt állatot? – érdeklődött a kereskedő.

– Készpénz.

A kereskedő egy papírdarabra firkantotta az árat, majd szinte lopva, egy pillanatra megmutatta Ricknek.

– Túl sok. – Elvette a papírt, és ráírt egy szerényebb összeget.

– Ennyiért nem adhatunk kecskét – tiltakozott a kereskedő. Újabb számot kalkulált ki. – Ez a kecske nincs egyéves, nagyon hosszú a várható élettartama. – Megmutatta az árat.

– Rendben.

Aláírta a szerződést, kifizette a háromezer dollárt (az egész vérdíjat) előlegnek, aztán egyszer csak ott állt a légkocsi mellett, és kábán nézte, hogy az állatkereskedés alkalmazottai berakják a kecskeketrecet a járműbe. Van egy állatom, mondta magának. Egy igazi, nem elektronikus. Életemben másodszor.

A kiadás, a szerződésben rögzített adósság megrémisztette, szabályosan reszketett. De meg kellett lépnem, győzködte magát. Ez az egész Phil Resch-ügy… Vissza kell szereznem a magabiztosságomat, a hitemet magamban és a képességeimben, muszáj. Vagy elvesztem az állásom. Zsibbadt kézzel emelte fel a légkocsit az égbe, s indult el a lakása és felesége felé. Iran dühös lesz, gondolta. Mert aggasztani fogja a felelősség. És mivel egész nap otthon van, főleg neki kell majd gondoznia. Megint pocsékul érezte magát.

Amikor a házuk tetején leszállt, egy darabig csak ült, gondolatban próbált összecsomózni egy valószerűen hangzó történetet. A munkám megköveteli, érvelt kétségbeesetten. Presztízskérdés. Az elektronikus bárány már nem elég, kikezdte a morálomat. Igen, talán ezt mondom.

Kiszállt, a hátsó ülésről kiemelte a ketrecet, és zihálva letette. A kecske, ami útközben ide-oda csúszkált, éles tekintettel, okosan nézte, de hangot nem adott.

Rick lement az emeletükre, végig az ismerős folyosón az ismerős ajtóig.

– Szia – szólt ki a konyhából a vacsorával sürgölődő Iran. – Hogyhogy ilyen későn?

– Gyere fel a tetőre. Mutatni akarok valamit.

– Vettél egy állatot. – A nő lekapta a kötényét, ösztönösen lesimította a haját, majd követte. Nagy, sietős léptekkel haladtak a folyosón. – Nem lett volna szabad nélkülem megvenned – lihegte Iran. – Jogom van részt venni az ilyen döntésben, a legfontosabb döntésben, ami…

– Meg akartalak lepni.

– Kaptál vérdíjat – állapította meg vádlón a nő.

– Igen. Ma három androidot kiiktattam. – Beléptek a liftbe, és együtt emelkedtek felfelé, kicsit közelebb Istenhez. – Meg kellett vennem. Valami félresikerült ma a munka során. Nem bírtam volna folytatni, ha nem veszek egy állatot.

A lift felért, kivezette feleségét az esti félhomályba a ketrechez. Felkapcsolta a lámpákat (az összes lakó használhatta őket), és szó nélkül a kecskére mutatott. Várta az asszony reakcióját.

– Atyaúristen – suttogta Iran. Odament a ketrechez, bekukucskált, aztán körbejárta, minden oldalról megnézte az állatot. – Ez tényleg igazi? Nem mű?

– Hús-vér. Már ha át nem vertek. – Ám ilyesmi ritkán esett meg, óriási bírság várt a csalókra, az eredeti állat piaci értékének két és félszerese. – De nem, biztos nem vertek át.

– Egy kecske. Fekete núbiai kecske – állapította meg Iran.

– Nőstény – tette hozzá Rick. – Később talán pároztathatjuk. És tejet is ad, amiből csinálhatunk sajtot.

– Kiengedhetjük? A bárány mellé?

– Meg kell kötni. Legalábbis pár napig.

– „Az életem szerelem és gyönyör” – mondta Iran megszeppenten, halkan. – Egy régi-régi Strauss-dal. Emlékszel? Amikor megismerkedtünk. – Gyengéden a férfi vállára tette a kezét, odahajolt és megcsókolta. – Rengeteg szerelem. És még több gyönyör.

– Kösz – ölelte meg a férfi.

– Szaladjunk le hálát adni Mercernek. Aztán jöjjünk vissza, és nevezzük el. Kell neki egy név. Talán kötelet is találsz lent. – Azzal Iran indult is.

Bill Barbour szomszéd szólt oda nekik, aki éppen Judy lovát kefélgette:

– Hé, szép kecskéjük van, szomszéd. Gratulálok. Jó estét, Mrs. Deckard. Talán lesznek gidái. Elcserélnék egy csikót két gidára.

– Kösz – felelte Rick, és a felesége után indult a lifthez. – Na, ez kigyógyít a depresszióból? Engem kigyógyított.

– Engem is, ki bizony. Most már bevallhatjuk mindenkinek, hogy a bárány hamis.

– Arra semmi szükség – komorult el a férfi.

– De megtehetjük – erősködött a nő. – Már nincs rejtegetnivalónk. Valóra vált, amit mindig is akartunk. Az álmunk! – Azzal megint lábujjhegyre állt, és fürgén megcsókolta. Forró, mohó lehelete csiklandozta a férfi nyakát. Aztán Iran a lift gombja felé nyúlt.

Valami figyelmeztette Ricket. Valami arra késztette, hogy azt mondja:

– Még ne menjünk le a lakásba. Maradjunk itt a kecskével. Üljünk és nézzük. Esetleg etessük meg. Adtak hozzá egy zsák zabot. És elolvassuk a kézikönyvet, mert azt is adtak hozzá. Lehetne a neve Eufémia. – A lift megjött, Iran már be is ugrott. – Ne, várj.

– Erkölcstelen lenne, ha hálából nem egyesülnénk Mercerrel – jelentette ki a nő. – Ma megfogtam a doboz fogantyúját, és kicsit enyhítette a depressziómat. Kicsit, ennyire azért nem. De eltalált egy kő, nézd – tartotta fel a csuklóját, amin kis zúzódás sötétlett. – És emlékszem, arra gondoltam, mennyivel jobb nekünk, mennyivel jobban vagyunk, amikor Mercerrel vagyunk. A fájdalom dacára is. A fizikai fájdalom ellenére spirituálisan egyek vagyunk, mindenkit éreztem, az egész világon, mindenkit, aki akkor éppen jelen volt. – Fogta a liftajtót, be ne csukódjon. – Gyere, Rick. Pár perc az egész. Alig egyesülsz mostanában. Szeretném, ha a mostani hangulatodat átadnád másoknak is, tartozol nekik ennyivel. Erkölcstelen lenne megtartani magunknak.

Természetesen igaza volt. Így a férfi belépett a liftbe, és megint lementek. A nappaliban Iran gyorsan felkattintotta az empátiadoboz kapcsolóját. Arcát úgy világlotta be a növekvő boldogság, akár a felkelő újhold.

– Azt akarom, hogy mindenki tudja – duruzsolta. – Egyszer ez történt velem. Éppen egyesültem, amikor jött valaki, aki éppen vett egy állatot. Aztán egyik nap… – vonásai egy pillanatra elsötétedtek, az öröm elbújt a redőkbe. – Egyik nap olyasvalakit találtam, akié meghalt. De a többiek megosztották vele az örömüket, nekem nem volt mit, mint azt tudod, és ő is felvidult. Talán még egy potenciális öngyilkosjelöltet is elérünk. Amink most van, ez az érzés talán…

– Ők megkapják az örömünket, mi viszont elveszítjük – mondta Rick.

– Elcseréljük a mi érzésünket az övékre. Elveszítjük az örömöt.

Az empátiadoboz képernyőjén alaktalan, éles fénycsíkok futottak. Iran nagy levegőt vett, és megmarkolta a két fogantyút.

– Nem veszítjük el, amit érzünk, de tisztán nem is lesz a fejünkben. Te sosem értetted igazán az egyesülés lényegét, ugye, Rick?

– Gondolom, nem.

Azonban most először kezdte sejteni, hogy az Iranhez hasonló emberek mennyi mindent kapnak a mercerizmustól. Talán a Phil Resch fejvadásszal való találkozás megváltoztatott valamit az agyában, lezárt egy idegutat és kinyitott egy másikat. Ami talán láncreakcióhoz vezetett.

– Iran – húzta el az empátiadoboztól a feleségét –, figyelj, beszélni akarok veled arról, ami ma történt. – Odavezette a kanapéhoz, és leült vele szemben. – Találkoztam egy másik fejvadásszal. Még sosem láttam. Ragadozófajta, aki élvezettel pusztítja őket. Miután vele voltam, most először másként néztem rájuk. Úgy értem, a magam módján eddig én is úgy láttam őket, mint ő.

– Nem várhat ez? – Elvégeztem magamon a tesztet, egyetlen kérdést, ami igazolta: elkezdtem empatizálni az androidokkal, és nézd, hová vezet. Reggel te magad mondtad. „Azok a szegény androidok.” Vagyis tudod, miről beszélek. Ezért vettem a kecskét. Még soha nem éreztem ezt. Már értem, mennyire szenvedsz, amikor elér a depresszió. Mindig azt hittem, hogy élvezed, hogy bármikor kikapcsolhatnád, vagy ha te nem is, hát a hangulatorgona. De ha elkap a depresszió, semmi nem érdekel. Apátiába kerülsz, elveszted az értékrendet. Nem számít, jobban érzed-e magad, mert ha nincs értéke…

– És a munkád? – horkant fel a nő. Rick pislogott. – A munkád! A kecske havi részlete? – a tenyerét nyújtotta, a férfi pedig automatikusan átadta a szerződést.

– Ilyen sok? – nyögte halkan Iran. – A kamat, te jó isten… csak maga a kamat! És pusztán mert le voltál hangolva. Nem akkora meglepetés, mint aminek szántad. – Visszaadta a szerződést. – Mindegy, nem számít. Örülök a kecskének, szeretem a kecskét. Csak anyagilag nagy teher. – Egészen elszürkült.

– Átmehetek másik helyre. Az osztályon van tíz-tizenegy különböző állás. Átkérhetem magam az állatlopáshoz.

– De a vérdíj a pluszpénz. Ha az nincs, visszaveszik a kecskét!

– Meghosszabbítom a szerződést harminchatról negyvennyolc hónapra. – Előkapott egy golyóstollat, és elkezdett firkálni a szerződés hátuljára. – Akkor ötvenkettő ötvennel kevesebb lesz havonta.

Csöngött a vidfon.

– Ha nem jövünk le – mondta Rick –, ha fent maradunk a tetőn a kecskével, nincs ez a hívás.

– Mitől félsz? – ment a vidifonhoz Iran. – Még biztos nem a kecskéért jönnek. – Emelte a kagylót.

– Az osztályról keresnek – jelentette ki Rick. Tudta. – Mondd, hogy nem vagyok – indult el a hálószoba felé.

– Halló? – szólt a kagylóba Iran.

Még három androidot kellett volna elintéznem ma ahelyett, hogy hazajöttem. A vidernyőn Harry Bryant arca jelent meg, úgyhogy már elkésett. Merev lábbal odament.

– Igen, itt van – mondta éppen Iran. – Vettünk egy kecskét. Jöjjön el és nézze meg, Mr. Bryant. – Hallgatta a választ, majd Ricknek nyújtotta a kagylót. – Veled akar beszélni.

Azzal odament az empátiadobozhoz, leült, és újra megragadta a fogantyúkat. Szinte azonnal átlényegült. Rick csak állt, fogta a kagylót, és tudatában volt annak, ahogy a felesége szellemileg elillan mellőle. Saját magányának.

– Halló – szólt bele.

– Van egy nyomunk két megmaradt androidhoz. – Harry Bryant az irodából hívta, Rick látta az ismerős íróasztalt az iratokkal-papírokkal, a szuvattal. – Nyilván riasztották őket. Otthagyták a címet, amit Dave-től kaptál, és most… várj egy kicsit. – Bryant az asztalán kotorászott, míg végre megtalálta, amit keresett.

Rick ösztönösen elővette a tollat, térdére terítette a kecskeszerződést.

– 3967-C Komforttorony – olvasta Bryant felügyelő. – Menj oda, amilyen gyorsan csak tudsz. Feltételezzük, hogy tudnak azokról, akiket kiiktattál, Garlandról, Lubáról és Polokovról, ezért repültek el engedély nélkül.

– Engedély nélkül – ismételte Rick. Hogy mentsék az életüket.

– Iran azt mondja, vettetek kecskét. Ma? Munka után?

– Hazafelé.

– Megnézem a kecskéteket, ha kiiktatod a maradék androidokat. Apropó, most beszéltem Dave-vel. Meséltem neki, mit műveltek veled. Gratulál, és int, hogy vigyázz jobban. Azt mondja, a Nexus 6 okosabb, mint gondolta. Sőt el se akarta hinni, hogy hármat elkaptál egy nap alatt.

– Három elég volt. Nem bírok többet. Pihennem kell.

– Holnapra felszívódnak – jelentette ki Bryant felügyelő. – A hatáskörünkön kívülre.

– Olyan gyorsan nem. Itt lesznek még egy darabig.

– Ma este odamész. Mielőtt beássák magukat. Nem számítanak rád ilyen gyorsan.

– Dehogyisnem. Várnak majd rám.

– Beijedtél? Miért? Polokov…?

– Nem ijedtem be.

– Akkor mi van?

– Semmi. Megyek. – Rick rakta volna le.

– Amint van eredmény, tudasd. Itt leszek bent.

– Ha elkapom őket, veszek egy bárányt.

– Van már bárányod. Amióta ismerlek, megvan.

– Az elektronikus.

Letette. Ezúttal igazi bárányt. Muszáj. Kompenzációnak.

Felesége a fekete empátiadoboznál guggolt, kifejezéstelen arccal. Rick egy darabig állt mellette, kezét az asszony mellére tette, érezte, ahogy emelkedik és süllyed, érezte az életet, az aktivitást. Iran nem vette észre, a Mercerrel való egyesülés szokás szerint maradéktalanul végbement.

A képernyőn Mercer halvány, öreg, köpenyes alakja vonszolta magát hegynek fel, majd hirtelen egy kő szállt el mellette. Istenem, gondolta Rick, én még pocsékabb helyzetben vagyok. Mercernek nem kell tenni olyat, ami idegen lenne tőle. Szenved, de legalább nem kényszerül semmi olyasmire, amivel erőszakot tenne saját személyiségén.

Lehajolt, szelíden lefejtette felesége ujjait a fogantyúról. Aztán ő vette át a helyét. Hetek óta először. Ösztönösen cselekedett, nem tervezte, csak megtörtént.

Gazos táj terült el előtte, elhagyatott puszta. A levegőben éles virágillat érződött; ez sivatag, ahol nincs eső.

Egy férfi állt előtte. Fáradt, fájdalom áztatta szemében bús fény derengett.

– Mercer – ismerte fel Rick.

– A barátod vagyok – mondta az öreg –, de úgy kell folytatnod, mintha nem is léteznék. Érted? – tárta szét üres kezét.

– Nem. Nem értem. Segítségre van szükségem.

– Hogyan menthetnélek meg, ha magamat sem tudom? – Elmosolyodott. – Hát nem érted? Nincs megváltás.

– Akkor minek ez az egész? Minek vagy te?

– Hogy megmutassam, nem vagy egyedül – felelte Wilbur Mercer. – Itt vagyok veled, mindig is itt leszek. Menj, és tedd, amit kell, még ha tudod is, hogy rossz.

– Miért? Miért csináljam? Kilépek és emigrálok.

– Bárhová mész, mindenhol rosszat kell majd csinálnod. Ez az élet alapvető feltétele: erőszakot tenni a személyiségeden. Előbb-utóbb minden teremtmény erre a sorsra jut. Ez a végső árnyék, a teremtés kudarca. Ez az átok, ami rajtunk ül, ami táplál minden életet. Mindenhol a világegyetemben.

– Ez minden, amit mondani tudsz?

Egy kő repült felé, elkapta a fejét, de eltalálta a fülét. Egyből elengedte a fogantyút, és ott állt a nappaliban a felesége és az empátiadoboz mellett. Az ütés pokolian sajgott, odanyúlt. Friss vér csöpögött hatalmas cseppekben az arcán.

Iran zsebkendővel törölgette:

– Örülök, hogy átvetted a helyem. Nem bírom, ha eltalálnak. Köszönöm.

– Megyek.

– Munka?

– Három munka.

Elvette a zsebkendőt a feleségétől, és az ajtó felé indult. Még kába volt, sőt már hányinger is környékezte.

– Sok szerencsét – szólt utána Iran.

– Nem kaptam semmit a doboztól. Mercer beszélt velem, de nem segített. Nem tud többet nálam. Csak egy öregember, aki addig mászik a hegyen, amíg belehal.

– És ez nem reveláció?

– Nekem már volt ilyen revelációm. – Kinyitotta az ajtót. – Majd jövök.

Kilépett a folyosóra és becsukta az ajtót maga mögött. 3967-C Komforttorony, olvasta a szerződés hátára firkantott címet. Az a külváros, szinte teljesen elhagyatott. Jó rejtekhely. Kivéve az esti fényeket. Azt keresem majd. A fényeket. Fototrópikus fényeket, mint amilyen a halálfejes lepkéé. És ezután nincs több. Másvalamit csinálok, másképp keresem a kenyerem. Ez a három az utolsó. Mercernek igaza van, ezen túl kell esnem. Csak nem hiszem, hogy képes vagyok rá. Két android együtt, ez nem erkölcsi kérdés, hanem gyakorlati.

Nem tudom őket kiiktatni, fogta fel. Még ha meg is próbálom. Túl fáradt vagyok, és túl sok minden történt ma. Talán Mercer ezt is tudja. Talán előre látott mindent.

Csakhogy tudom, honnan szerezzek segítséget. Egyszer már felajánlotta, de akkor visszautasítottam.

Felért a tetőre, a sötét kocsiban kicsit habozott, majd tárcsázott.

– Rosen Társaság.

– Rachael Rosen.

– Tessék, uram?

– Rachael Rosent kérem.

– Miss Rosen várja a…?

– Várja. – Aztán várt.

Tíz perc múlva Rachael Rosen apró, sötét arca jelent meg a vidernyőn.

– Jó estét, Mr. Deckard.

– Van rám ideje, vagy rosszkor hívom? Így kérdezte maga is tőlem korábban, ugye?

Mintha nem is aznap történt volna, mintha egy nemzedék jött és ment volna, amióta beszéltek, és most az egész súly, az egész fáradtság újra ránehezedett a testére, szabályosan érezte a fizikai fájdalmat. Talán a kő miatt. A zsebkendővel megtörölte még mindig vérző fülét.

– Megvágta a fülét – mondta Rachael. – Kár.

– Komolyan azt hitte, hogy nem hívom fel?

– Megmondtam, hogy nélkülem az egyik Nexus 6 elkapja magát.

– Tévedett.

– Mégis felhívott. Szóval menjek le San Franciscóba?

– Még ma.

– Túl késő van. Az egyórás út. Majd holnap.

– Parancsba adták, hogy még ma kapjam el őket. – Hallgatott kicsit. – A nyolcból három maradt.

– A hangjából úgy érzem, pocsék napja volt.

– Ha nem repül ide ma éjjel, egyedül megyek utánuk, márpedig magam nem tudom kiiktatni őket. – Hozzátette: – Most vettem egy kecskét. Abból a pénzből, amit a háromért kaptam.

– Maguk, emberek hihetetlenek – nevetett Rachael. – A kecske büdös állat.

– Csak a hím. Olvastam a kézikönyvben.

– Maga nagyon fáradt. És kába is, látom. Biztos, hogy tudja, mit csinál? Még három Nexus 6 egy nap? Még soha senki nem iktatott ki hat androidot egy nap.

– Franklin Powers egy éve Chicagóban hetet.

– Az mind elavult McMillan Y–4 modell volt. Ez teljesen más. – Eltűnődött. – Rick, nem mehetek. Még nem is ettem.

– Szükségem van magára.

Különben meghalok, mondta magában. Tudom, Mercer is tudja, és maga is tudja. Én meg pocsékolom itt az időt, hogy könyörgök magának. Egy androidot nem lehet könyörgéssel meggyőzni, nincs benne mit megérinteni.

– Sajnálom, Rick, de ma este nem lehet. Csak holnap.

– Androidbosszú – dörmögte Rick.

– Mi?

– Mert kiszúrtam a Voigt-Kampff-teszttel.

– Ezt hiszi? – nézett rá elkerekedett szemmel a lány. – Komolyan?

– Viszlát.

– Várjon! Maga nem gondolkodik! – hadarta a lány.

– Csak azért látja így, mert maguk, Nexus 6-osok okosabbak az embernél.

– Nem, én tényleg nem értem – sóhajtott Rachael. – Látom magán, hogy nem akarja ezt ma megcsinálni. Talán egyáltalán nem. Biztos, hogy azt akarja tőlem, tegyem lehetővé a három megmaradt android kiiktatását? Vagy azt akarja, hogy meggyőzzem, ne csinálja?

– Jöjjön. Kiveszünk egy hotelszobát.

– Minek?

– Hallottam ma valamit – felelte rekedten Rick. – Férfiakról és androidnőkről. Jöjjön le San Franciscóba ma éjjel, és lemondok az androidokról. Mást csinálunk.

A lány csak nézte.

– Jó, odarepülök – mondta hirtelen. – Hol találkozunk?

– A St. Francisban. Ez az egyetlen félig-meddig tisztességes hotel, ami még üzemel a térségben.

– És nem csinál semmit, amíg odaérek?

– Ülök a hotelszobában, és Baráti Bustert nézem a tévében. Az elmúlt három napban Amanda Werner volt a vendége. Őt bírom, életem végéig el tudnám nézni. Még a melle is mosolyog.

Aztán letette, és jó ideig csak ült, nem gondolt semmire. Végül a kocsi hidege térítette magához. Indított, és már szállt is San Francisco belvárosa felé. A St. Francis Hotelhez.

TIZENHAT

Rick Deckard a fényűző, hatalmas hotelszobában ült, és a két android, Roy és Irmgard Baty lapját olvasgatta. Esetükben távcsővel készített fényképet is mellékeltek, színes és zajos 3D nyomatokat, amiken nem látott semmit. A nő vonzó lehet. Roy Baty azonban más. Valami nagyon-nagyon rossz.

A Marson gyógyszerész volt, olvasta. Legalábbis ez volt az álca. Valójában mezőn dolgozott, és valami jobbra vágyott. Vajon álmodnak-e az androidok, tette fel magának a kérdést. Nyilván, ezért ölik meg néha a munkaadójukat és szöknek ide. Ahol nincs szolgaság. Egy jobb élet reményében. Mint Luba Luft, aki a Don Giovanniban és Figaro házasságában akart énekelni, nem pedig kietlen, sziklás pusztaságban robotolni. Egy alapvetően élhetetlen gyarmatvilágon.

Roy Baty – olvasta – agresszív, tekintélyt parancsoló egyéniség. Ez a miszticizmusra hajlamos android javasolta a csoportnak a szökést, amit ideológiailag is alátámasztott egy hatásvadász fantazmagóriával az „androidélet” szentségéről. Továbbá ez az android kísérletezett különböző lopott, tudattágító drogokkal, s amikor elkapták, azzal védekezett, hogy az androidokban a mercerizmushoz hasonló csoportélményt akart kelteni, ami amúgy nem elérhető a számukra.

A beszámoló szánalmat ébresztett. Egy durva, kemény android, ami olyan tapasztalatra törekszik, amelyből – a beépített defektus miatt – eleve ki van zárva. Rick mégsem bírta szánni Roy Batyt. Dave jegyzeteiből úgy érezte, valami különösen ellenszenves aura övezi ezt az androidot. Baty megpróbálta erővel reprodukálni az egyesülés élményét, s amikor nem ment, megszervezte több ember meggyilkolását, majd a szökést a Földre. És mostanra a nyolcból csak három maradt. És ők, az illegális csoport rendkívüli tagjai is halálra vannak ítélve, hiszen ha ő kudarcot is vall, elkapja őket más. Az idő. Az élet ciklikussága. Itt ér véget, ebben az utolsó alkonyatban. A halál csendje előtt. Mikrokozmosznak látta a dolgot, befejezett egésznek. Kivágódott a hotelszoba ajtaja.

– Micsoda út – lihegte Rachael Rosen. Hosszú halszálkás kabát volt rajta, hozzáillő melltartóval és sorttal. Nagy, díszes retikülje mellett egy papírzacskót is cipelt. – Szép szoba. – A karórájára pillantott. – Alig egy óra. Jó időt futottam. Tessék – nyújtotta a papírzacskót. – Hoztam egy üveg bourbont.

– A nyolcból a legrosszabb még él. Aki szervezte az egészet – adta Rick a lánynak Roy Baty lapját. Rachael letette a papírzacskót, és elvette a lapot.

– Megtaláltad? – kérdezte, miután elolvasta.

– Megvan a cím. A külvárosban, ahol talán pár különleges, hangyás meg tyúkész hörgi azt, amit ő életnek hisz.

– Hadd nézzem a többit is – nyújtotta tenyerét Rachael.

– Mind a kettő nő – adta oda a lapokat Rick, az egyiket Irmgard Baty-ről, a másikat Pris Strattonról.

– Ó – dobta le az átnézett iratokat Rachael. Odament az ablakhoz, és kinézett San Francisco belvárosára. – Az utolsó lehet, hogy kicsinál. Lehet, hogy nem. Lehet, hogy nem is érdekel. – Elsápadt, hangja megremegett. Egyik pillanatról a másikra rendkívül bizonytalan lett.

– Pontosan miről motyogsz? – Rick összeszedte a lapokat, és megnézte mind, nem értette, mi kavarhatta fel Rachaelt.

– Nyissuk ki a bourbont. – Rachael bevitte a papírzacskót a fürdőszobába, keresett két poharat, majd visszatért. Még mindig láthatóan zavart, bizonytalan és szórakozott volt. Rick érezte, titkos gondolatai hogyan repkednek, a változás kiült komor, feszült arcára. – Kinyitod? Tudod, egy vagyont ér. Nem szintetikus, háború előtti, igazi malátából.

A férfi elvette az üveget, kinyitotta, és töltött a két vizespohárba.

– Mondd el, mi a baj.

– A vidfonba azt mondtad, ha iderepülök ma éjjel, feladod a három android keresését. „Valami mást csinálunk”, ezt mondtad. És most itt vagyunk, és…

– Mondd el, mi zavar.

Rachael dacosan feléje fordult.

– Te mondd el, mit fogunk csinálni, amikor nem az utolsó három Nexus 6-ról elmélkedünk.

Kigombolta a kabátját, odavitte a szekrényhez, és felakasztotta. Rick most tudta igazán megnézni először. Rachael teste valóban aránytalan, figyelte meg újra; sötét hajzuhataga miatt a feje nagyobbnak látszott, kis melle pedig testét sovánnyá, szinte gyermekivé tette. Nagy szeme a tökéletes szempillával viszont csakis felnőtt nőé lehetett, a kamaszos hasonlóság itt véget ért. Rachael kicsit a talpa elején járt, lelógó karja könyöknél enyhén behajlítva. Egy óvatos vadász testtartása, tűnődött Rick, mondjuk, egy cro-magnonié. A magas vadászok fajáé. Semmi fölös hús, lapos has, kis far és még kisebb mell – Rachaelt az anakronisztikus és vonzó kelta típusról mintázták. Sortjából kilógó karcsú lába semleges, szexuális felhangtól mentes volt, érett domborulatok nélkül. Az összbenyomás azonban kellemes volt. Habár kétségtelenül lány, nem nő. A nyugtalan, ravasz szemet kivéve.

Rick belekortyolt a bourbonbe, a tekintélyes, erős íz és illat szinte ismeretlen volt a számára, alig tudta lenyelni. Rachaelnek ellenben láthatóan nem akadt ilyen gondja. Leült az ágyra, és szórakozottan simogatta a takarót, arca rosszkedvet tükrözött. Rick letette a poharat az ágy melletti asztalra, és leült Rachael mellé. Súlya alatt besüppedt az ágy, a lány kicsit odébb fészkelődött.

– Mi az? – fogta meg a kezét Rick. Hideg és csontos volt, kicsit nyirkos. – Mi zavar?

– Az utolsó rohadt Nexus 6 ugyanolyan típus, mint én – bökte ki nagy nehezen Rachael. A takaróra meredt, talált egy kilógó szálat, és elkezdte feltekerni. – Nem vetted észre? Az a leírás én vagyok. Talán másképp öltözködik, és másképp hordja a haját. Akár parókája is lehet. De ha meglátod, majd megérted. – Keserűen elnevette magát. – Szerencséd, hogy a társaság elismerte, hogy android vagyok, különben megőrültél volna, amikor meglátod Pris Strattont. Vagy azt hitted volna, én vagyok.

– Miért zavar ez ennyire?

– A fenébe, hát ott leszek, amikor kiiktatod.

– Talán nem. Talán meg se találom.

– Ismerem a Nexus 6 pszichológiát. Ezért vagyok itt, ezért segítek neked. Mind együtt bújnak meg, mind a hárman. A beteg elméjű körül gyülekeznek, aki Roy Batynek nevezi magát. Ő a végső, „mindent vagy semmit” védekezés irányítója. – Ajka lefittyedt. – Jesszusom.

– Semmi gond – fogta a lány éles, apró állát a tenyerébe Rick, és felemelte a fejét, hogy a szemébe nézzen. Milyen lehet megcsókolni egy androidot? Előrehajolt és megcsókolta a száraz ajkakat. Semmi reakció, Rachael passzív maradt. Mintha meg sem érezte volna. De Rick gyanította, hogy nem így van. Vagy talán csak szerette volna.

– Bárcsak tudtam volna, mielőtt jövök. Nem repültem volna ide. Túl sokat kérsz. Sejted te, mit érzek ez iránt a Pris android iránt?

– Empátiát.

– Olyasmit. Azonosulok vele: én haldoklom ott. Istenem, talán ez is fog történni. A zűrzavarban engem iktatsz ki, nem őt. Pris meg visszamegy helyettem Seattle-be, és éli az én életemet. Még sosem éreztem így. Tényleg gépek vagyunk, sorozatban gyártanak, mint az üveg kupakját. Csak illúzió, hogy én, én személyesen létezem. Csak egy típust képviselek – borzongott meg.

Rick önkéntelen elámult azon, Rachael milyen ömlengős és morózus lett.

– Még a hangyák sem éreznek így, pedig ők fizikailag is egyformák.

– Hangyák. Azok nem érzik a halált.

– Ott vannak az emberikrek. Ők sem…

– Azok azonosulnak egymással. Úgy tudom, különleges, empatikus kapcsolat van köztük. – Rachael felállt, kicsit bizonytalanul odament a bourbonos üveghez, megtöltötte a poharát és kiitta. Egy ideig összevont szemöldökkel ténfergett a szobában, majd mintha véletlen tévedne arra, leült a férfi mellé az ágyra, felhúzta a lábát, és elnyúlt a vastag párnákon. Sóhajtott. – Hagyjuk a három androidot. – Hangja megtelt fáradtsággal. – Annyira kivagyok. Gondolom, az utazástól. Meg attól, amit ma megtudtam. Aludni akarok. – Lehunyta a szemét. – Ha meghalok – mormolta –, talán újjászületek, amikor a Rosen Társaság kibocsátja a típusom következő, új egységét. – Kinyitotta a szemét, és tüzes tekintettel meredt a férfira. – Tudod, miért jöttem ide? Miért akarta Eldon és a többi Rosen, mármint az emberek, hogy együttműködjem veled?

– Hogy megfigyelj – bólintott a férfi. – Hogy pontosan meg tudd mondani, mi árulja el a Nexust a Voigt-Kampff-teszten.

– A teszten vagy máskülönben. Mindent, amitől kicsit más. Aztán jelentem nekik, és a társaság módosítja a zigóta DNS-faktorokat. És akkor meglesz a Nexus 7. És ha azt elkapják, újra módosítjuk, és előbb-utóbb a társaságnak lesz egy olyan androidtípusa, amit nem lehet megkülönböztetni az embertől.

– Hallottál már a Boneli Reflexívtesztről?

– A gerinc tökéletesítésén is dolgozunk. Egy nap a Boneli-teszt a spirituális felejtés deres múltjába veszik majd.

Szavaival ellentétben ártatlanul mosolygott. Rick már nem tudta megállapítani, mennyire beszél komolyan. Világrengető téma, amit mókásan kezel; tipikus android vonás. Semmi érzelmi súly, semmi érzete annak, hogy fel is fogja a fontosságát, amiről beszél. Csupán a különböző terminusok üres, formális, intellektuális definíciója.

Ráadásul Rachael elkezdte cukkolni. Eddig magát siratta, s észrevétlen átváltott, most őt gúnyolta.

– Te kis gonosz.

– Berúgtam – nevetett Rachael. – Nem mehetek veled. Ha felállok…– legyintett. – Maradok és alszom. Majd elmeséled, mi volt.

– Csakhogy nem lesz „majd”, mert Roy Baty kicsinál.

– Most semmiképp nem segíthetek. Berúgtam. Különben is, tudod az igazságot, a kőkemény, amorf, sikamlós igazságot. Csak megfigyelő vagyok, nem lépek közbe, hogy megmentselek. Nem érdekel, Roy Baty elkap-e vagy sem. Az érdekel, engem elkapnak-e. – Nagyra nyitotta a szemét. – Ejha, micsoda empátiát érzek magam iránt! És tudod, ha elmegyek abba a külvárosi, lerobbant épületbe… – a férfi ingének gombjával játszott, majd gyors, gyakorlott mozdulatokkal elkezdte kigombolni. – Nem mehetek, mert az androidok nem lojálisak egymáshoz, és tudom, hogy az a szemét Pris Stratton elpusztít és elfoglalja a helyemet. Érted? Vedd le a kabátod.

– Miért?

– Hogy ágyba bújhassunk.

– Vettem egy fekete núbiai kecskét – mesélte Rick. – Még három androidot kell visszavonnom. Be kell fejeznem a munkát, és hazamenni a feleségemhez.

Felállt, megkerülte az ágyat a bourbonhöz. Óvatosan töltött magának. Észrevette, hogy enyhén remeg a keze. A fáradtságtól lehet. Mindketten holtfáradtak vagyunk. Túl fáradtak, hogy három androidot hajkurásszunk, akik között ott a csapat agya.

Ott állva jött rá, hogy nyílt, legyőzhetetlen félelem alakult ki benne a vezérandroid iránt. Minden Roy Batyn múlt, már a kezdettől fogva. Egész eddig csak Baty egyre baljósabb változataival találkozott. Most jön maga Baty. Miközben ezen gondolkodott, tovább nőtt a félelem, s most, hogy a tudata közelébe engedte, az teljesen körbeölelte.

– Nélküled nem mehetek – mondta Rachaelnek. – Innen sem mehetek ki. Polokov megtalált. Tulajdonképpen Garland is.

– Úgy gondolod, Roy Baty megkeres? – A lány letette az üres poharat, előredőlt, és háta mögé nyúlva kikapcsolta a melltartóját. Kibújt belőle, aztán felállt. Kicsit imbolygott, de mosolygott rajta. – A retikülömben van egy mechanizmus, amit a marsbéli automatagyárunk készít, vész… vészbiztonsági hogyishívják. Akkor használják, amikor az új androidot először átvizsgálják. Vedd ki. Olyan, mint egy osztriga. Majd meglátod.

Rick kinyitotta a retikült. Akár egy igazi nő, Rachael minden elképzelhető tárggyal teletömte a retiküljét, alig győzte félretolni őket.

Közben Rachael lerúgta a csizmáját, és lehúzta sortja cipzárját, majd fél lábon egyensúlyozva a másikkal azt is messzire rúgta. Akkor elnyúlt az ágyon, odahengeredett a poharához, ám véletlenül a szőnyegre lökte.

– A francba.

Megint felállt, ingatagon és bugyiban nézte, ahogy a férfi matat a retikülben, majd lassan elhúzta a paplant, és bebújt alá.

– Ez az? – emelt fel egy fémgömböt Rick, amiből egy gomb állt ki.

– Katalepsziába taszítja az androidot – magyarázta lehunyt szemmel Rachael. – Pár másodpercre. Felfüggeszti a légzését. Az emberét is, de az ember kibírja pár percig légzés nélkül, viszont az android bolygóidege…

– Igen, tudom. – A férfi felegyenesedett. – Az android automata idegrendszere nem olyan rugalmas a ki-és bekapcsolásra, mint a miénk. De ahogy mondtad, ez csak öt-hat másodpercet ad.

– Az elég, hogy mentsd az életed – morogta Rachael. – Tudod – ült fel kábán –, ha Roy Baty megjelenik itt, csak megfogod és megnyomod a gombot. És amíg Roy Baty dermedten áll, mert a vére nem kap oxigént és az agysejtjei károsodnak, megölheted a lézereddel.

– A retikülödben van egy lézercső – jegyezte meg Rick.

– Nem igazi – ásított megint lehunyt szemmel. – Androidok nem hordhatnak lézert.

Rick odament az ágyhoz.

Rachael addig fészkelődött, míg a hasára fordult, arcát belenyomta a fehér lepedőbe.

– Ez tiszta, erkölcsös, szűzies ágy. Csak tiszta, erkölcsös, szűzies lányoknak, akik… – elgondolkodott. – Az androidoknak nem lehet gyerekük. Ez baj?

A férfi lehúzta a lány bugyiját, felfedte világos, hideg ágyékát.

– Baj? – ismételte Rachael. – Én nem tudom, honnan tudnám. Milyen az, ha van gyereked? Például milyen érzés egyáltalán megszületni? Mi nem születünk, nem növünk. Nem betegségben vagy öregségben halunk meg, hanem elhasználódunk, mint a hangyák. Tessék, megint a hangyák. Azok vagyunk. Mármint nem te, csak én. Egy kitines reflexcsomó, ami nem is él igazán. – Oldalt fordította a fejét: – Nem élek! Nem egy nővel bújsz ágyba. Ne légy csalódott, jó? Szeretkeztél már androiddal?

– Nem – vette le a nyakkendőjét és az ingét Rick.

– Úgy tudom… azt mondták, meggyőző, ha nem gondolsz bele. De ha belegondolsz, ha eltöprengsz, mit is csinálsz, nem tudod csinálni. Hm, pszichológiai okokból.

A férfi lehajolt, és megcsókolta a csupasz vállát.

– Kösz, Rick – suttogta Rachael. – Ne feledd: ne gondolkozz, csak csináld. Ne filozofálj, mert filozófiai szempontból ez üres aktus. Mindkettőnknek.

– Utána akkor is meg kell keresnem Roy Batyt. És még mindig kellesz hozzá. Tudom, hogy az a lézercső a retikülödben…

– Azt hiszed, visszavonnám az egyik androidunkat érted?

– Azt hiszem, annak ellenére, amit mondtál, segítenél nekem, ahogy csak tudsz. Különben nem feküdél itt az ágyon.

– Szeretlek – mondta Rachael. – Ha belépnék egy szobába, ahol a szófa a te bőröddel lenne letakarva, a mutató kiverné a Voigt-Kampff-skálát.

Még ma éjjel, gondolta a férfi, miközben lekattintotta az éjjeli lámpát, kiiktatok egy Nexus 6-ot, ami pontosan úgy néz ki, mint ez a meztelen lány. Te jó ég, pontosan ott kötöttem ki, amit Phil Resch megjósolt. Először bújj ágyba vele, aztán öld meg.

– Nem tudom megtenni – lépett el az ágytól.

– Én akarom – mondta remegő hangon Rachael.

– Nem miattad. Pris Stratton miatt. Amiatt, amit vele kell tennem.

– Nem vagyunk egyek. Engem nem érdekel Pris Stratton. Figyelj – ült fel nagy nehezen Rachael. A félhomályban Rick épphogy ki tudta venni vékony, szinte mell nélküli alakját. – Feküdj le velem, és majd én elintézem Strattont. Oké? Nem bírom ki, hogy ilyen közel kerültünk, aztán…

– Köszönöm.

Rick bensőjében – biztos a bourbontől – hála emelkedett, szorította el a torkát. Kettő. Már csak kettőt kell visszavonnom. Csak a két Batyt. Rachael tényleg megteszi? Nyilván. Az androidok így gondolkodnak és működnek. Bár ilyennel még sosem találkozott.

– Az istenit, bújj már be mellém – mondta Rachael.

És ő bebújt mellé.

TIZENHÉT

Utána istenesen kirúgtak a hámból: Rick a szobaszervizzel kávét hozatott fel. Jó ideig ült a zöld, fekete és aranyszínű fotel ölében, kortyolta a kávét, és a következő pár órán töprengett. A fürdőszobában Rachael kéjesen nyögött, dúdolt és csapdosott a forró zuhany alatt.

– Jó vásárt csináltál – szólt ki, amikor a vizet elzárta. Megjelent a fürdőszobaajtóban; haját hátrakötötte, csupasz teste égőrózsaszín volt. – Mi, androidok nem tudunk parancsolni a fizikai, érzéki vágyainknak. De ezt biztos tudod. Szerintem kihasználtál. – Mégsem tűnt igazán mérgesnek. Sőt inkább vidámnak, és olyan emberinek, mint ilyenkor bármelyik lány. – Muszáj még ma éjjel utánuk erednünk?

– Muszáj.

Nekem kettő, neked egy, gondolta Rick. Ahogy mondtad, az üzlet az üzlet. Rachael maga köré tekert egy hatalmas fehér fürdőlepedőt.

– Élvezted?

– Igen.

– Ágyba bújnál még egyszer androiddal?

– Csak lánnyal. És csak ha hasonlítana rád.

– Tudod, mekkora egy magamfajta emberrobot élettartama? Két éve üzemelek. Szerinted mennyi van még hátra?

Rick kicsit habozott, majd mégis válaszolt:

– Még úgy két év.

– Ezt a problémát nem tudták megoldani. Mármint a sejtcserét. A folyamatos vagy majdnem folyamatos megújulást. Hát ez van. – Élénken törölközött, de arca kifejezéstelenné ürült.

– Sajnálom – mondta neki Rick.

– A francba, kár volt szóba hoznom. De hát ezért is van, hogy az emberek nem szöknek el androidokkal. – Ez igaz rátok, Nexus 6-osokra is?

– A metabolizmus az oka, nem az agyi egység. – Felkapta a bugyiját, és nekiállt öltözni.

Rick is felöltözött, majd szinte szó nélkül felmentek a tetőre, ahol a légkocsit ideérkezésekor leparkolta az udvarias, fehér ruhás inas. Elindultak San Francisco külvárosa felé.

– Kellemes az éjszaka – jegyezte meg Rachael.

– A kecském már biztos alszik. De lehet, hogy a kecske éjszakai állat. Van olyan állat, amelyik sose alszik. A bárányok például nem, már amennyire meg tudtam állapítani. Amikor ránézel, mindig visszanéz. Várja, hogy etesd.

– Milyen a feleséged?

Rick nem felelt.

– Ha mondjuk…

– Ha nem volnál android – mondta ki helyette Rick –, ha törvényesen elvehetnélek, megtenném.

– Vagy akár élhetnénk bűnben is. Na persze én most sem élek.

– A törvény szerint nem. De amúgy igen. Biológiailag. Te nem tranzisztoros áramkörökből állsz, mint egy másállat, te szerves lény vagy.

És két éven belül kimerülsz és meghalsz. Mert nem tudtuk megoldani a sejtcsere problémáját, ahogy mondod. Szóval, gondolom, mindegy.

Nekem pedig, mint fejvadásznak, ez a vég. Baty után nincs tovább. A ma éjjel után kizárt.

– Olyan szomorúnak látszol – szólalt meg Rachael.

Válaszul Rick megsimogatta az arcát.

– Többé nem tudsz majd androidra vadászni – öntötte szavakba gondolatát a lány. – Úgyhogy ne légy szomorú. Kérlek.

A férfi rámeredt.

– Egyetlen fejvadász se tudta még folytatni – magyarázta Rachael –, miután velem volt. Egyet kivéve. Borzasztóan cinikus ember. Phil Resch. De ő bolond, egyedül dolgozik.

– Aha. – Rick elzsibbadt. Az egész teste, minden porcikája, tetőtől talpig.

– De ez az út nem lesz hiába, mert találkozol egy csodálatos, spirituális emberrel.

– Roy Batyvel – bólintott nagy nehezen Rick. – Ismered mindet?

– Ismertem mind, amikor még léteztek. Most csak hármat ismerek. Próbáltunk megállítani reggel, mielőtt elindultál Dave Holden listájával. Aztán én megint megpróbáltam, mielőtt Polokov megkeresett. De utána kénytelen voltam várni.

– Amíg annyira el nem csüggedtem, hogy felhívtalak.

– Luba Lufttal közeli, nagyon közeli barátok voltunk majdnem két évig. Mit gondoltál róla? Tetszett?

– Tetszett.

– De megölted.

– Phil Resch ölte meg.

– Á, szóval Phil visszakísért az operához. Ezt nem tudtuk, addigra megszakadt köztünk a kommunikáció. Csak annyit tudtunk, hogy Lubát megölték, és természetesen rád gyanakodtunk.

– Dave jegyzetei alapján azt hiszem, ki tudom iktatni Roy Batyt. De Irmgardot nem biztos.

És Pris Strattont biztosan nem, tette hozzá gondolatban. Még most sem, hogy ezt tudom.

– Szóval, ami a hotelban történt – kérdezte –, az…

– A társaság megpróbálta elérni a fejvadászokat itt és a Szovjetunióban – ismerte be Rachael. – Be is vált… bár hogy miért, azt nem értjük. Gondolom, a korlátaink miatt.

– Azért kétlem, hogy olyan gyakran és olyan jól bejön, mint mondod – jegyezte meg.

– Veled igen.

– Meglátjuk.

– Én már tudom – jelentette ki határozottan Rachael. – Amikor megláttam az arcodon azt a gyászos kifejezést. Arra vártam.

– Hányszor csináltad már ezt?

– Nem emlékszem. Hétszer-nyolcszor. Nem, inkább kilencszer – bólogatott a lány. – Igen, kilencszer.

– Nem új ötlet.

– Hogy? – rezzent össze Rachael.

A kormányt előretolva Rick lefelé siklott a kocsival. – Legalábbis nekem úgy tűnik. Meg foglak ölni. Aztán egyedül megyek a többi után.

– Ezért szállsz le? – kérdezte nyugtalanul a lány. – Meg fognak büntetni. Én a társaság jogos tulajdona vagyok. Nem a Marsról szökött android, én nem tartozom hozzájuk.

– De ha téged meg tudlak ölni, őket is.

A lány keze ekkor belemélyedt duzzadó-dudorodó, szuvattal teli retiküljébe, egy darabig eszeveszetten kutatott, majd feladta.

– A fenébe ezzel a retiküllel – zihált. – Sosem találom benne, amit keresek. Megtennéd, hogy úgy ölsz meg, hogy ne fájjon? Kíméletesen? Nem ellenkezem, jó? Megígérem. Benne vagy?

– Már értem, Phil Resch miért mondta, amit mondott. Nem cinikus megjegyzés volt, csak túl sokat látott már. Ezen végigmenni… nem is hibáztatom. Belenyomorodott.

– Alaposan.

A lány kívülről most összeszedettebbnek tűnt, ám belül még ijedt és feszült volt. A sötét tűz azonban kihunyt, elszivárgott belőle az életerő. Rick ennek már sokszor tanúja volt androidoknál. A klasszikus rezignáltság. Mechanikus, intellektuális elfogadása annak, amivel egy igazi érző lény – akit az evolúció kétmillió éve ösztönöz-kínoz, hogy éljen és fejlődjön – sosem tudna kibékülni.

– Ki nem állhatom, ahogy ti, androidok feladjátok! – fakadt ki.

A légkocsi szinte a földig zuhant, maga felé rántotta a kormányt, nehogy becsapódjanak. Rátaposott a fékre, mire a jármű imbolyogva-farolva megállt. Kikapcsolta a motort, és elővette a lézercsövet.

– A nyakszirtcsontra, a koponyám hátuljára, kérlek. – A lány úgy fordult, hogy ne kelljen látnia a lézercsövet, a sugár váratlanul hatolhasson be hátul.

Rick eltette a fegyvert.

– Nem tudom megcsinálni, amit Phil Resch mondott. Bekapcsolta a motort, s a következő pillanatban már a levegőben is voltak.

– Ha meg akarod tenni, most tedd meg – mondta Rachael. – Ne hagyj kínlódni.

– Nem öllek meg. – Újra San Francisco belvárosa felé hajtott. – A kocsid a hotelnél van, ugye? Ott kiteszlek, visszamehetsz Seattle-be.

Nem volt több mondanivalója, csendben vezetett tovább.

– Kösz, hogy nem ölsz meg – szólalt meg kisvártatva a lány.

– Amúgy is csak két éved maradt. Nekem meg ötven. Huszonötször tovább élek, mint te.

– Lenézel azért, amit tettem. – Rachael önbizalma visszatért, hangja erőre kapott. – Ugyanazt csinálod, amit a többiek. A fejvadászok előtted. Először mindegyik dühöngeni kezdett, fenyegetőzött, hogy megöl, de amikor arra került a sor, nem tudták megtenni. Mint te most. – Cigarettára gyújtott, élvezettel szippantott belőle. – Ugye tudod, ez mit jelent? Hogy igazam volt, és nem leszel képes több androidot megölni. Nem csak engem nem, a két Batyt és Strattont se. Menj haza a kecskédhez. Pihenj. – Hirtelen vadul elkezdte csapdosni a kabátját. – Jujj! Parázs a cigarettáról… jó, megvan – dőlt hátra megnyugodva.

A férfi nem szólt semmit.

– Az a kecske – folytatta a hangos gondolkodást Rachael. – Talán jobban szereted, mint a feleségedet. Előbb a kecske, aztán a feleséged, és legvégül… – Boldogan felnevetett. – Lehet ezen nem nevetni?

Rick nem felelt. Egy darabig csendben repültek, majd Rachael megtalálta és bekapcsolta a rádiót.

– Kapcsold ki – szólt rá Rick.

– Kikapcsolni Baráti Bustert és Barátságos Barátait? Amanda Wernert és Oscar Scruggsot? Végre közeleg Buster nagy expozéjának ideje. – Előredőlt, és a rádió fényénél leolvasta az időt a karórájáról. – Nemsokára. Hallottál róla? Erről beszél, állandóan ezt harangozza…

Megreccsent a rádió:

– …éhn csak ászt akarom mondani, embehek, hoty itt ülök Busztöh bahátommal, natyon hemekül éhezzük magunkat, tühelmesen váhunk a natyon fontos bejelentésre, ami az óha minden ütésével…

Rick kikapcsolta.

– Oscar Scruggs. Egy intelligens ember.

Rachael azonnal visszakapcsolta. – Én hallgatni akarom. Hallgatni is fogom. Fontos, hogy Buster mit mond ma éjjel.

Az idióta hang tovább gagyogott a hangszóróból, s Rick mellett Rachael Rosen kényelmesen befészkelte magát az ülésbe. A sötétben cigaretta világlott, akár egy önelégült szentjánosbogár fara, állhatatos izzása a lány sikerét hirdette. A férfi fölött aratott diadalát.

TIZENNYOLC

– Hozza ide a többi holmimat is – parancsolta Pris J. R. Isidore-nak. – Először is a tévét, hogy halljuk Buster bejelentését.

– Igen – értett egyet csillogó szemmel Irmgard Baty, akár egy nyughatatlan, borzas fecske. – A tévé az kell, régóta várjuk ezt az estét. Nemsokára kezdődik.

– Az én tévém csak a kormányzati adót fogja.

A nappali sarkában egy mély fotelban, mintha huzamosabb időre akarna maradni, mintha beköltözött volna a bútordarabba, Roy Baty böffentett egyet, és türelmesen magyarázta:

– Mi Baráti Bustert és Barátságos Barátait akarjuk nézni, Iz. Vagy hívjam J.R.-nak? Egyáltalán érti, amit mondok? Szóval felhozza a tévét?

Isidore egyedül ment végig a visszhangos, kietlen folyosón a lépcsőhöz. Bensőjét feszítette a boldogság potens, erős illata, az, hogy unalmas életében először hasznára van valakinek. Most tőlem függnek mások, merengett, ahogy leügetett a porszőnyeges lépcsőkön.

Jó lesz Baráti Bustert megint a tévében látni, nem csak az állatkórház furgonjának rádióján hallgatni. Tényleg, Baráti Buster ma fedi fel alaposan beharangozott, szenzációs expozéját. Pris, Roy és Irmgard jóvoltából láthatom, ahogy bejelenti a sok éve legfontosabb hírt. Nem semmi.

J. R. Isidore élete határozottan felfelé ível.

Belépett Pris előző lakásába, kihúzta a tévét a konnektorból, és leszerelte az antennát. A csend azonnal rárontott, még a karja is belezsibbadt. A két Baty és Pris távollétében Isidore azonnal elkezdett kifakulni, olyan lett, mint a karjában tartott, kikapcsolt tévé. Másokkal kell lennem, hogy egyáltalán éljek. Mielőtt idejöttek, kibírtam, hogy egyedül vagyok. De ez megváltozott. Nincs visszaút. Nincs visszaút az emberektől a nem emberekhez. Függök tőlük, gondolta ijedten. Hála isten, hogy maradtak. Pris cuccait két körben lehetett felvinni. Úgy döntött, először a tévét viszi, aztán a bőröndöket a ruhákkal.

Pár perc múlva fent is volt a tévével, ujjai sajogtak, ahogy letette a nappaliban a kisasztalra. A két Baty és Pris szenvtelen figyelték.

– Az épületben jó a vétel – lihegte. Bedugta a készüléket a konnektorba, és csatlakoztatta az antennát. – Amikor régebben néztem Baráti Bustert…

– Csak kapcsolja be – szólt rá Roy Baty. – És ne beszéljen.

Engedelmeskedett, majd sietett kifelé.

– Még egy menet – mondta. Kicsit várt, melegedett jelenlétük tűzhelyénél.

– Jó – felelte oda sem figyelve Pris.

Isidore újra lement. Azt hiszem, kihasználnak, töprengett. De nem érdekelte. Akkor is jó barátok.

Lent összeszedte a lány ruháit, beletömte a bőröndökbe, és megint felfelé indult.

A lépcsőn apró valami moccant előtte a porban.

Azonnal ledobta a bőröndöket, és előkapott egy műanyag orvosságot üveget, amit direkt ezért hordott magánál, mint mindenki. Egy pók, közönséges, de élő pók. Remegve beterelte az üvegbe, majd rácsavarta a kupakot, amibe előre tűvel lyukat szúrt.

Fent a lakása ajtaja előtt megállt egyet szusszanni.

– …igen, emberek, elérkezett az idő. Itt baráti Buster, aki reméli, ugyanannyira várják a felfedezést, mint ahogy én meg akarom osztani, amely felfedezést egyébként legképzettebb kutatóinknak az elmúlt hetekben sok-sok pluszóra alatt sikerült igazolniuk. Hohó, emberek, itt jön!

– Találtam egy pókot – jelentette be Isidore.

A három android felpillantott, figyelmüket a tévéképernyőről egy pillanatra őrá irányítva.

– Lássuk – nyújtotta a tenyerét Pris.

– Nincs pofázás, amikor Buster van – szólt rájuk Roy.

– Sosem láttam pókot – vette az orvosságosüveget a tenyerébe Pris és megnézte benne az állatot. – Mennyi láb! Miért kell neki ennyi láb, J.R.?

– A pókok ilyenek – felelte Isidore. A szíve dübörgött, alig kapott levegőt. – Nyolc lábuk van.

Pris felállt.

– Tudja, mit gondolok, J. R? Azt gondolom, hogy nem is kell neki ennyi láb.

– Nyolc? – kérdezte Irmgard. – Miért nem elég neki négy? Vágjuk le, és meglátjuk!

Már nyitotta is a retiküljét, amiből tiszta, éles körömollót vett elő. Prisnek adta.

Különös rémület fogta el Isidore-t.

Pris átvitte az orvosságosüveget a konyhába, és leült Isidore asztalához. Levette a kupakot, és kirázta a pókot.

– Biztos nem tud majd olyan gyorsan szaladni – vélte –, de már amúgy sincs mit elkapjon. Mindenképp meghal.

Nyúlt az ollóért.

– Kérem – nyögte Isidore.

– Ér valamit? – nézett fel rá Pris.

– Ne nyomorítsa meg – zihálta esdeklőn a férfi.

Pris lenyisszantotta a pók egyik lábát.

A nappaliban Baráti Buster azt mondta a tévében:

– Nézzük meg a háttérnek ezt a kinagyított részletét. Az eget látjuk. Várjanak, itt van Earl Paraméter, a kutatócsapatom vezetője, ő majd elmagyarázza ezt a lényegében világrengető felfedezést.

Pris tenyere élével tartotta fogva a pókot, és lenyisszantotta még egy lábát. Mosolygott.

– A videoképeket felnagyítva – zengte a tévében egy másik hang – és aprólékos laboratóriumi elemzésnek alávetve kiderül, hogy a szürke égbolt és a nappal is látható hold, amely előtt Mercer mászik, nemcsak hogy nem földi eredetű, de mesterséges.

– Lemaradsz! – szólt ki Irmgard izgatottan, és a konyhaajtóba szaladt, hogy lássa, mit művel Pris. – Arra ráérsz utána. Ez nagyon fontos, bizonyítja, hogy minden, amit hittünk…

– Kuss! – förmedt rá Roy.

– …igaz.

A tévé mondta tovább:

– A „hold” festett. A nagyításokon – egy ilyet látnak a képernyőn most – ki lehet venni az ecsetvonásokat. Arra is van bizonyíték, hogy a csenevész növények és a förtelmes, terméketlen talaj is hamis. Sőt talán még a kő is, amivel a láthatatlan, állítólagos „ellenség” Mercert dobálja. Nagyon valószínű, hogy a „kövek” tulajdonképpen puha műanyagból vannak, és nem okoznak igazi sebet.

– Más szóval – vágott közbe Baráti Buster – Wilbur Mercer egyáltalán nem szenved.

– Nagy nehezen sikerült előkerítenünk egy bizonyos Mr. Wade Cortotot – válaszolt a kutatásvezető –, aki annak idején Hollywoodban különleges effektekért volt felelős, s aki sokéves tapasztalatai alapján határozottan állította, hogy „Mercer” egyszerűen epizodista színész egy stúdióban. Cortot odáig ment, hogy kijelentette, felismeri a színpadot is: egy kisebb, mára bezárt filmstúdióé, akiknek Cortot évtizedekkel ezelőtt sokat dolgozott.

– Tehát Cortot szerint nincs kétség?

Pris közben már a pók három lábát levágta. Az állat szánalmasan mászott az asztalon, kereste a kiutat a szabadságba. Nem találta.

– Őszintén megmondom, mi hittünk Cortotnak – folytatta a kutatásvezető száraz, pedáns hangon –, és sok időt öltünk abba, hogy átnézzük azon epizodisták nyilvános fényképeit, akik a mostanra megszűnt hollywoodi moziiparban dolgoztak.

– És találtak…?

– Ezt hallgassátok! – csettintett Roy. Irmgard le nem vette szemét a képernyőről, és Pris is abbahagyta az állat csonkolását.

– Több ezer fénykép átnézése után ráakadtunk egy már nagyon öreg férfira. A neve Al Jarry, háború előtti filmekben játszott kisebb szerepeket. A laborból kiküldtünk egy csapatot Jarry otthonába, az Indiana állambeli East Harmonyba. Hadd mondja el a csapat egyik tagja, mit találtak.

Kis csend után megint új, de ugyanolyan lapos hang szólalt meg:

– A ház, amely East Harmony kisváros szélén, a Lark Streeten áll, már rozoga, düledező. A környéken nem lakik más, csak Al Jarry. Barátságosan beinvitált bennünket az állott levegőjű, penészes-szuvatos nappaliba, s ahogy ült velünk szemben, én telepatikusan átvizsgáltam Al Jarry homályos, ködös elméjét.

– Hallgassátok. – Roy úgy ült a szék szélén, mint aki ugrani készül.

– Azt találtam – folytatta a technikus –, hogy az öregember valóban készített egy sorozatnyi tizenöt perces videofilmet egy olyan megbízónak, akivel sosem találkozott. És ahogy sejtettük, a „kövek” valóban gumiszerű műanyagból készültek. A „vér” ketchup volt, s az egyetlen igazi szenvedést – kuncogott a technikus – Mr. Jarry élte át, mert egy egész napot ki kellett bírnia egyetlen korty whisky nélkül.

– Al Jarry – jelent meg újra Baráti Buster arca a képernyőn. – Nahát, nahát. Egy öregember, aki karrierje csúcsán sem volt annyi, hogy mi tisztelhetnénk érte. Sem pedig ő saját magát. Al Jarry egyforma, unalmas kisfilmekben játszott, egy rakásban, ő sem tudta, kinek… Sőt nem tudja a mai napig. A mercerizmus hívei gyakorta hangoztatják, hogy Wilbur Mercer nem ember, hanem egy archetipikus, felsőbbrendű lény, talán egy másik bolygóról. Bizonyos értelemben ez az állítás igaz. Wilbur Mercer annyira nem ember, hogy nem is létezik. A világ, amiben mászik, egy olcsó hollywoodi díszlet, amelyet évekkel ezelőtt bekebelezett a szuvat. Akkor viszont ki verte át az egész Sol-rendszert? Gondolkodjunk el ezen, emberek.

– Talán sosem fogjuk megtudni – dörmögte Irmgard.

– Talán sosem fogjuk megtudni – folytatta Baráti Buster. – És nem deríthetjük ki, mi célja lehetett ezzel a szélhámossággal. Igen, emberek, szélhámosság. A mercerizmus szélhámosság!

– Szerintem pedig tudjuk – mondta Roy. – Nyilvánvaló. A mercerizmus azért jött létre…

– De nézzük másképp – dörögte Buster. – Tegyük fel magunknak a kérdést, mi is a mercerizmus lényege. Ha hihetünk a számtalan hívőnek, az egyesülés élménye…

– Az emberek empátiája – mondta Irmgard.

– …az egész Sol-rendszerben egyetlen entitássá kapcsolja össze a férfiakat és nőket. De ez olyan entitás, melyet „Mercer” úgynevezett telepatikus hangja irányít. Ez fontos. Egy ambiciózus, politikai gondolkodású, leendő Hitler…

– Nem, az empátia a lényeg – ellenkezett élénken Irmgard. Ökölbe szorított kézzel átrobogott a konyhába, és Isidore elé állt. – Nem azt bizonyítja, hogy az emberek tudnak valamit, amit mi nem? Mert Mercer-élmény nélkül csak állítják, hogy érzik ezt az empátiát, ezt a közösséget. Mi van a pókkal? – hajolt át Pris válla fölött.

Pris lenyisszantott még egy lábat az ollóval.

– Négy. – Megbökdöste a pókot. – Nem akar menni. Pedig tudna.

Roy Baty jelent meg az ajtóban, és elégedett arccal nagy levegőt vett.

– Kész. Buster kimondta, és a naprendszerben szinte minden élő ember hallotta. „A mercerizmus szélhámosság.” Az egész empátiaélmény egy szélhámosság.

Odalépett hozzájuk, és kíváncsian nézte a pókot.

– Nem akar menni – mondta Irmgard.

– Majd én megfuttatom.

Roy Baty elővett egy doboz gyufát, és meggyújtott egy szálat. Odatartotta a pókhoz, közelebb és közelebb, míg végül az ernyedten odébb mászott.

– Igazam volt! – jelentette ki diadalmasan Irmgard. – Nem megmondtam, hogy négy lábon is tud menni? – Felnézett Isidore-ra. – Mi a baj? – Megérintette a karját. – Nem vesztett semmit. Kifizetjük az árát, ami a… hogy is hívják… Sidney katalógusban áll. Ne legyen olyan komor. Hát nem nagy dolog ez a Mercer-felfedezés? Ez a sok kutatás? Hé, mondjon már valamit – noszogatta izgatottan.

– Felkavarta a dolog – látta a férfin Pris. – Neki is van empátiadoboza. A másik szobában. Használod is, J. R?

– Persze, hogy használja – mondta Roy. – Mind használják. Azaz csak használták. Most talán majd elgondolkodnak.

– Nem hiszem, hogy ettől vége lesz a Mercer-kultusznak – vélte Pris.

– Bár most éppen sok-sok ember boldogtalan. – Isidore-ra nézett. – Hónapok óta erre várunk. Mind tudtuk, hogy ez lesz, hogy Buster kirukkol vele. – Kis habozás után hozzátette: – Végül is Buster közénk való.

– Android – magyarázta Irmgard Isidore-nak. – És nem tudja senki. Mármint az emberek.

Pris levágta a pók még egy lábát. John Isidore hirtelen ellökte a lányt, és felkapta a megcsonkított állatot. Odavitte a mosogatóhoz, és beledobta a vízbe. Képzeletében a reményei is vízbe fúltak. Éppolyan gyorsan, ahogy a pók.

– Ezt nagyon felkavarta a dolog – mondta idegesen Irmgard. – Ne nézzed így, J. R. Miért nem mond valamit? – Társaihoz fordult. – Nagyon zavar, hogy csak áll ott, és nem szól egy szót se. Azóta nem szólalt meg, hogy bekapcsoltuk a tévét.

– Nem a tévé az oka. – Pris átlátott Isidore-on. – A pók. Nem igaz, John R. Isidore? Majd túlteszi magát rajta – mondta Irmgardnak, aki közben átment a nappaliba, és kikapcsolta a tévét.

– Mindennek vége, Iz – mondta Roy Baty, aki derülten figyelte Isidore-t. – Mármint a mercerizmusnak. – Körmével sikerült kikaparnia a pók tetemét a mosogatóból. – Talán éppen ez volt az utolsó pók. Az utolsó élő pók a Földön – merengett. – Ha így van, akkor a pókoknak is végük.

– Rosszul v-vagyok – szólalt meg Isidore. A konyhaszekrényből kivett egy poharat, majd egy darabig csak fogta, maga sem tudta, meddig. Aztán Roy Batyre nézett: – Az ég Mercer mögött… festett? Nem igazi?

– Látta a nagyítást a tévében. Az ecsetvonásokat.

– A mercerizmusnak nincs vége – jelentette ki Isidore. Valami kínozta az androidokat, valami rettenetes. A pók, gondolta. Talán tényleg az utolsó pók volt a Földön, ahogy Roy Baty mondta. És a pók odalett. Mercer odalett. Látta a lakásban terjeszkedő port és romlást, hallotta a szuvat közelgését, minden dolgok végső káoszát, a hiányt, ami végül mindent bekebelez. Ott gyapjasodott körülötte, ahogy fogta az üres kerámiapoharat; a szekrény nyikorgott; megrepedt, lába alatt engedett a padló.

Megérintette a falat. Keze átszakította a felszínt, szürke részecskék peregtek le, a külső radioaktív porra emlékeztető vakolatszemcsék. Leült az asztalhoz, s a szék lábai meghajoltak, akár az elkorhadt, üreges csövek. Gyorsan felállt, letette a csészét, megpróbálta helyrehozni a széket, visszanyomni eredeti alakjába. A szék azonban szétesett a kezében, a részeit összetartó csavarok elengedtek. Látta, hogy a kerámiacsésze az asztalon megreped, finom vonalak hálója, akár egy szőlőlugas árnyéka, futja be, majd a széléről letörik egy darab, kivillantva durva, zománcozatlan belsejét.

– Mit csinál? – hallotta messziről Irmgard Baty hangját. – Összetör mindent! Isidore, elég…

– Nem én vagyok – nyögte.

Bizonytalan léptekkel átment a nappaliba, hogy maga maradjon. Megállt a rojtos kanapénál, és nézte a megsárgult falat a foltokkal, amiket rég döglött bogarak hagytak, és megint eszébe jutott a pók a megmaradt négy lábbal. Itt minden elöregedett. Réges-rég elkezdett bomlani, és ez nem fog megállni. A pók teteme csak sietteti az oszlást.

A megroggyant padló mélyedésében állatok darabjai jelentek meg: egy varjúfej és mumifikált kezek, amik valaha egy majomé lehettek. Kicsivel odébb egy szamár állt, meg se moccant, pedig láthatóan élt. Legalább még nem kezdett el bomlani, gondolta. Elindult felé, és érezte, hogy a talpa alatt kórószáraz csontok ropognak. Mielőtt azonban odaért volna a szamárhoz – ezt az állatot szerette a legjobban –, a magasból egy fényes, kék varjú röppent a szamár orrára. Ne, rimánkodott magában Isidore, de a varjú máris kivájta a szamár szemét. Megint. Megtörténik megint. Sokáig maradok itt lenn. Mint korábban. Mindig sokáig tart, mert itt lenn soha semmi nem változik, elérkezik egy pont, amikor már nem is bomlik tovább.

Száraz szél lebbent, a csontok megreccsentek. Még a szél is árt nekik ebben a fázisban. Mielőtt megszűnik az idő. Bárcsak emlékeznék, hogyan másszak fel innét. Felnézve nem látott kapaszkodót.

Mercer, mondta fennhangon, hol vagy most? Ez a sírvilág, megint belezuhantam, de most nem vagy velem.

Valami átmászott a lábfején. Letérdelt megkeresni, és meg is találta, mert olyan lassan mozgott. A megcsonkított pók araszolt meg-megállva maradék négy lábán. Felvette a tenyerébe. A csontok bomlása megfordult, a pók is feléledt. Mercer a közelben lehet.

Fújt a szél, zörgette-morzsolta a maradék csontokat, ő mégis érezte Mercer jelenlétét. Gyere, hívta Mercert. Mássz át a lábamon, vagy bármilyen alakban, csak érj el, jó? Mercer. Majd fennhangon: – Mercer!

A gaztenger feléje nyomult. Gaz fúrta magát a falba, teljesen ellepte-befutotta, míg végül a gaz a saját spórájává lett. Aztán a spórák kidudorodtak, szétpukkantak, belezáporoztak a megcsavarodott fémcsonkok és betonelemek közé, ami korábban a fal volt. A kietlenség azonban a falak eltűnése után is megmaradt. A kietlenség maradt csak minden után. No meg Mercer törékeny, homályos alakja; az öreg ott állt vele szemben, nyugodt arccal.

– Festett az ég? – szegezte neki a kérdést Isidore. – Tényleg ecsetvonásokat látni a nagyításon?

– Igen – felelte Mercer.

– Én nem látom.

– Túl közel vagy. Messze kell menni, ahol az androidok vannak. Nekik jobb a perspektívájuk.

– Ezért állítják, hogy csaló vagy?

– Csaló vagyok – válaszolta Mercer. – Ők őszinték, a kutatásuk is őszinte. Az ő szempontjukból én egy öregedő, visszavonult színész vagyok. Al Jarry. A felfedezésük igaz. Meglátogattak az otthonomban, ahogy állítják, én pedig elmondtam nekik, amit tudni akartak. Azaz mindent.

– Beleértve azt a dolgot a whiskyvel?

– Így történt – mosolygott Mercer. – Jó munkát végeztek, és az ő szemszögükből Baráti Buster leleplezése meggyőző. Nehezen fogják megérteni, miért nem változik majd semmi. Hiszen te is itt vagy még, és én is – mutatott szét a kietlen hegyoldalon, az ismerős tájon. – Most emeltelek ki a sírvilágból, és addig viszlek felfelé, amíg meg nem unod. De abba kell hagynod a keresésemet, mert én nem hagyom abba, hogy keresselek téged.

– Nem tetszett az a whiskys dolog. Olyan megalázó.

– Mert te igen erkölcsös vagy, én meg nem. Én nem ítélek meg senkit, magamat sem. – Mercer előrenyújtotta összecsukott öklét. – Mielőtt elfelejtem, van itt neked valami. – Széttárta az ujjait. Tenyerén a megcsonkított pók pihent, de levágott lábai visszaforrtak.

– Köszönöm – fogadta el Isidore. Még akart mondani valamit…

Sziréna üvöltött fel.

Roy Baty felhördült:

– Fejvadász az épületben! Lekapcsolni minden fényt. Húzzátok el az empátiadoboztól, az ajtónál kell állnia. Gyerünk már, hozzátok!

TIZENKILENC

John Isidore lenézett két kezére: az empátiadoboz fogantyúját fogta. Ahogy bámulta, a nappaliban kialudt a fény. Látta, hogy a konyhában Pris az asztali lámpához siet.

– Figyeljen, J. R. – suttogta Irmgard a fülébe, és megragadta a férfi vállát, ujjai belevájtak a húsába. A nő láthatóan nem is volt tudatában; a kívülről jövő esti fényben Irmgard arca eltorzult, elhomályosodott. Kivájt tállá változott, rémült, apró, szemhéj nélküli szemmel. – Menjen az ajtóhoz. Ha kopog, megmutatja neki az igazolványát, megmondja, hogy ez a maga lakása, és nincs itt más. És kérdezze meg, van-e házkutatási parancsa.

Pris a másik oldalán állt, ívbe feszült testtel.

– Be ne engedje, J. R. – suttogta. – Mondjon bármit, csináljon bármit, csak tartsa távol. Tudja, mit csinál egy fejvadász, ha beszabadul ide? Felfogja, mit tenne velünk?

Isidore otthagyta a két androidnőt, és a sötétben az ajtó felé tapogatózott. Ujjai rátaláltak a kilincsre. Megállt és fülelt. Érezte a folyosót, olyannak, amilyennek mindig is érezte: üresnek, visszhangosnak és élettelennek.

– Hall valamit? – hajolt oda Roy Baty. Isidore érezte az áporodott, reszkető testet, beszívta a félelmet, mely úgy szivárgott belőle, akár a köd. – Menjen ki, nézzen körül.

Isidore kinyitotta az ajtót, és elindult a homályos folyosón. A levegő itt még a por súlya ellenére is tisztábbnak tűnt. Még mindig nála volt a Mercertől kapott pók. Ez tényleg ugyanaz a pók, amit Pris szétszabdalt Irmgard Baty körömollójával? Nem valószínű. Sose fogja megtudni. Mindenesetre élt, a tenyerét kaparta, de nem csípett; mint a legtöbb kis póknak, a csáprágója nem hatolt át az emberi bőrön.

Elérte a folyosó végét, lement a lépcsőn, és kilépett a néhai belső kert lépcsős útjára. A kert a háborúban pusztult el, az ösvény ezer helyen felrepedezett. Isidore azonban tudta a járást, talpának jólesett az ismerős ösvény, követte, végig az épület hosszabb oldala mellett, az egyetlen zöld helyhez a környéken: egy egyetlen négyzetméteres, poros, kókadt gazcsíkhoz. Ott letette a pókot. A sötétben is érezte, ahogy az állat ijedten mászik le a tenyeréről. Ez megvolt. Felegyenesedett.

Elemlámpa sugara csapott le a gazra, fényében a félholt kórók csupasznak, fenyegetőnek tűntek. Isidore immár látta is a pókot, ott pihent egy csipkés levélen. Szóval sikerült.

– Mit csinál? – kérdezte a lámpás férfi.

– Elengedtem egy pókot. – Nem értette, a férfi miért nem látja. A sárga fényben a pók sokkal nagyobbnak tűnt. – Hogy elmenekülhessen.

– Miért nem viszi fel a lakásába? Tartsa egy üvegben. A januári Sidney szerint a legtöbb pók kiskereskedelmi ára tíz százalékkal megnőtt. Kaphatott volna érte százvalahány dollárt.

– Ha felviszem, ő megint szétvágja. Apránként. Csak hogy lássa, mi lesz vele.

– Az androidok csinálnak ilyet – jegyezte meg a férfi. Elővett valamit a kabátjából, szétnyitotta, és Isidore felé nyújtotta.

A remegő fényben a fejvadász középtermetű ember volt, semmi különös. Kerek, szőrtelen arc, sima vonások, akár egy hivatalnok. Módszeres, de hétköznapi. Alakra se félisten, Isidore egyáltalán nem ilyet várt.

– A San Franciscó-i rendőrség nyomozója vagyok. Deckard. Rick Deckard. – A férfi becsukta az igazolványát, és visszatette a kabátjába. – Fent vannak? Azok hárman?

– Tudja, én vigyázok rájuk. Kettő nő. Ők maradtak a csoportból, a többiek meghaltak. Felvittem Pris tévéjét a lakásából hozzám, hogy lássák Baráti Bustert. Buster minden kétséget kizáróan bebizonyította, hogy Mercer nem létezik.

Isidore izgatott volt, hogy ilyen fontos dolgot tud, amit ez a fejvadász még nyilván nem hallott.

– Menjünk fel – mondta Deckard. Hirtelen lézercsövet szegezett Isidore-ra, tétovázott, majd határozatlanul eltette. – Maga különleges, ugye? Tyúkeszű.

– De van állásom. Sofőr vagyok egy… – ijedten döbbent rá, hogy elfelejtette a nevet – állatkórháznál. Az Egy Más Állatkórháznál! A t-t-tulajdonos Hannibal Sloat.

– Felkísérne, és megmutatná, hol vannak? – A fejvadász hangjából csöpögött a kimerültség. – Van ott vagy ezer lakás, sok időt megspórolna.

– Ha megöli őket, többé nem tud egyesülni Mercerrel – figyelmeztette Isidore.

– Nem kísér fel? Nem mutatja meg, hol vannak? Akkor csak mondja meg, melyik emelet. A lakást majd megtalálom.

– Nem.

– A szövetségi és állami törvény értelmében… – kezdte a férfi, majd elhallgatott. Feladta. – Jó éjszakát – indult el az épület felé, lámpája fénye renyhe, sárga patakként csorgott előtte a sötétben.

Az épületben Rick Deckard kikapcsolta a lámpát, s a gyér fényű, süllyesztett égők nyomán indult el a folyosón. Az járt az eszében: a tyúkeszű tudja, hogy androidok, már azelőtt tudta, hogy elmondtam. Mégsem érti. Na persze, ki érti? Én értem? Értettem valaha? És az egyikük Rachael másolata lesz, emlékeztette magát. Talán a különleges éppen vele élt. Kíváncsi lennék, tetszik-e neki. Talán arról hitte, hogy bántotta a pókot. Visszamehetnék azért a pókért. Sose találtam még élő állatot. Fantasztikus érzés lehet lenézni, és látni, hogy egy élőlény fut ott lent. Talán egy nap majd velem is megtörténik.

A kocsiból magával hozta kémlelőjét; most felállította a forgó detektort a kis képernyővel. A hall csendjében a képernyő nem mutatott semmit. Nem ez az emelet, mondta magában. Függőlegesre kapcsolt. Az orr halvány jelet fogott. Szóval odafent. Összeszedte a felszerelést, fogta a táskát, és felment a következő szintre.

A sötétben egy alak várta.

– Ha megmozdul, lelövöm – figyelmeztette Rick. A férfi android az, várt rá. Rick kezében szorongatta a lézercsövet, de képtelen volt felemelni és célozni. Elkapták. Elég gyorsan.

– Nem vagyok android – szólalt meg az alak. – Mercer vagyok. – Kilépett egy fénycsíkba. – Mr. Isidore miatt vagyok az épületben. A különleges meg a pókja miatt. Nemrég beszélt vele odakint.

– Kívül kerültem a mercerizmuson? – kérdezte Rick. – Ahogy a tyúkeszű mondta? Amiatt, amit tenni fogok?

– Mr. Isidore a saját nevében beszélt, nem az enyémben – felelte Mercer. – Amit tenni fogsz, azt meg kell tenni, mint már korábban mondtam. – Kezét felemelte, és a lépcsőre mutatott Rick mögött. – Azért jöttem, hogy megmondjam, az egyik mögötted van, nem a lakásban. A három közül a legerősebb, őt kell először kiiktatnod. – A rozsdás, vén hang hirtelen felizzott: – Gyorsan, Deckard. A lépcsőn.

Lézercsövét felemelve Rick leguggolt, és a lépcső felé pördült. Egy nő siklott rajta felfelé. Megismerte, leeresztette a lézercsövet.

– Rachael! – döbbent meg. Követte a saját légkocsijában? Miért? – Menj vissza Seattle-be. Hagyj békén, Mercer mondta, hogy meg kell tennem.

És akkor látta, hogy mégsem Rachael az.

– A kedvemért. Azért, amit jelentettünk egymásnak – mondta az android, ahogy közeledett, széttárt karral, mintha át akarná ölelni. A ruhája más, döbbent rá a férfi. De a szeme ugyanaz. És még több ilyen lehet, egész légiónyi, mindnek más a neve, mégis mind Rachael Rosen – Rachael a prototípus, akit a gyártó a többiek védelmére használ fel. A nő esdeklőn sietett felé. Rálőtt. Az android szétrobbant, a darabjai csak úgy záporoztak; Rick eltakarta az arcát. Aztán felnézett. Az android lézercsöve gurult lefelé a lépcsőn, koc-koc-koccant a fém, a hang zengett, halkult, végül elhalt. A háromból a legerősebb, ezt mondta Mercer. Körülnézett Mercer után. Az öreg eltűnt. Küldhetnek utánam Rachael Roseneket, amíg bele nem halok, vagy amíg a típus el nem avul; amelyik először bekövetkezik. Na, akkor most a másik kettő! Mercer szerint az egyik nincs a lakásban. Mercer megvédett. Megjelent nekem, és felajánlotta a segítségét. A lány – az android – elkapott volna, ha Mercer nem figyelmeztet. A többi már nekem is menni fog. Ez volt a lehetetlen feladat, és ő tudta is, hogy képtelen vagyok rá. De vége. Egy pillanat alatt. Megtettem, amire képtelen voltam. A két Batyvel már a szokásos módszerrel is boldogulok; nehéz lesz, de nem ennyire. Egyedül állt az üres folyosón. Mercer elhagyta, mert elvégezte, amiért jött, Rachael – vagyis Pris Stratton – pedig megsemmisült. Magára maradt. Az épületben valahol várja a két Baty. Már tudják, mit tett. Most már valószínűleg félnek. Így reagáltak az ő jelenlétére. Így próbálkoztak. Mercer nélkül sikerrel is jártak volna. De most beköszöntött nekik a tél.

Akkor ezt most gyorsan elintézem. Sietve elindult a folyosón, míg a keresője hirtelen agyi tevékenységet nem jelzett. Megtalálta a lakást. A keresőre már nem volt szükség; letette és bekopogott.

– Ki az? – szólt ki egy férfihang.

– Mr. Isidore vagyok – mondta Rick. – Engedjen be, mert én gondoskodom magáról és a két nőről.

– Nem nyitjuk ki az ajtót – hallatszott egy női hang.

– Nézni akarom Baráti Bustert Pris tévéjén – próbálkozott tovább Rick. – Most, hogy bebizonyította, hogy Mercer nem létezik, nagyon fontos nézni. Az Egy Más Állatkórház sofőrje vagyok, ami Mr. Hannibal S-s-sloat tulajdona. – Direkt dadogott. – K-k-kinyitnák az ajtót? Ez az én lakásom.

Várt. Nyílt az ajtó. A lakásban sötét volt, csak két bizonytalan alakot látott. A kisebbik, a nő mondta:

– Tesztelnie kell bennünket.

– Késő – felelte Rick. A magasabb alak megpróbálta becsapni az ajtót, és mintha valamiféle elektronikus szerkezetet akart volna bekapcsolni. – Nem, be kell jönnöm. – Hagyta, hogy Roy Baty lőjön, és fürgén elhajolt a sugár útjából. – Azzal, hogy rám lőtt, elvesztette a törvényes jogi státusát. Kényszerítenie kellett volna, hogy végezzem el a Voigt-Kampff-tesztet. Most már nem érdekes.

Roy Baty megint rálőtt, megint mellé, majd ledobta a lézercsövet, és beljebb szaladt a lakásba, talán át egy másik szobába. Az elektronikus szerkezetet otthagyta.

– Hogyhogy Pris nem kapta el? – kérdezte Mrs. Baty.

– Nincs Pris – felelte Rick. – Csak Rachael Rosen újra és újra. – Észrevette a lézercső körvonalát az asszony kezében, Roy Baty biztos odacsúsztatta neki, és azért futott el, hogy beljebb csalja a lakásba, s így a felesége hátulról el tudja kapni. – Sajnálom, Mrs. Baty – mondta, és lelőtte a nőt. A másik szobában Roy Baty dühösen felkiáltott.

– Tudom, szerette – mondta Rick. – Én is szerettem Rachaelt. A különleges meg szerette a másik Rachaelt.

Azzal lelőtte Roy Batyt is. A nagy férfi teteme úgy borult fel, mintha különálló kis entitások halma lenne, nekizuhant a konyhaasztalnak, edényeket sodort magával. A tetem kicsit rángott még, de már meghalt, ezek csak a reflexáramkörök voltak. Rick rá se hederített, nem látta Roy Batyt, és nem látta Irmgard Batyt sem az ajtónál. Megvan az utolsó is, gondolta. Egy nap alatt hat, majdnem rekord. És vége, hazamehetek, vissza Iranhez és a kecskéhez. És végre egyszer lesz elég pénzünk.

Leült a kanapéra, de alig adta át magát a lakás csendjének és a tárgyak mozdulatlanságának, a különleges Mr. Isidore jelent meg az ajtóban.

– Jobb ha nem néz körül – tanácsolta neki Rick.

– Láttam a lépcsőn. – A különleges sírt. – Prist.

– Ne vegye úgy a szívére. – Nagy nehezen, kábán felállt. – Hol a telefon?

A különleges nem felelt, csak állt mozdulatlanul. Hát Rick nekiállt megkeresni a telefont, és amikor meglett, tárcsázta Harry Bryant irodáját.

HÚSZ

– Remek – mondta Harry Bryant a beszámoló után. – Menj haza pihenni. Küldök egy járőrt a három testért.

Rick Deckard letette.

– Az androidok hülyék – mondta ingerülten a különlegesnek. – Roy Baty nem tudott engem megkülönböztetni magától. Azt hitte, maga áll az ajtónál. A rendőrség majd összetakarít, menjen addig egy másik lakásba. Jobb, ha nem marad itt.

– Elmegyek az épületből. B-b-beljebb a városba, ahol t-t-több az ember.

– Az én házamban is van üres lakás.

– N-n-nem akarok a maga közelében lenni – felelte Isidore.

– Menjen ki. Az emeletre vagy le. Ne maradjon itt.

A különleges habozott, nem tudta, mit tegyen. Arcán tompa kifejezések cikáztak át, majd megfordult és kicsoszogott, magára hagyva Ricket.

Micsoda munka. Sorscsapás vagyok, akár az éhínség vagy a pestis. Ahová megyek, ősi átok követ.

Ahogy Mercer mondta: rosszat kell cselekednem. Minden, amit tettem, kezdettől fogva rossz volt. Na mindegy, ideje hazamenni. Talán ha otthon vagyok Irannel, majd lassan elfelejtem.

Amikor visszaért a saját épületéhez, Iran a tetőn várta. Különös, tébolyult kifejezéssel nézett rá; Rick ennyi év alatt sosem látta ilyennek.

– Most már vége – ölelte át az asszonyt. – És azon gondolkodtam, hogy Harry Bryant talán tud nekem adni…

– Rick, mondanom kell valamit. A kecske meghalt. Sajnálom.

Valahogy nem lepte meg, csak még pocsékabbul érezte magát tőle, újabb mennyiség adódott ahhoz a súlyhoz, mely már így is minden oldalról préselte össze.

– Azt hiszem, a szerződésben van garancia. Ha kilencven napon belül megbetegszik, a kereskedő…

– Nem betegség. Valaki… – Iran megköszörülte a torkát – valaki feljött ide, kivette a kecskét a ketrecből, és a tető széléhez rángatta.

– És lelökte?

– Igen.

– Láttad, ki volt?

– Tisztán láttam – felelte az asszony. – Barbour még itt fent vacakolt, ő jött le értem, aztán hívtuk a rendőrséget, de az állat addigra megdöglött, a nő meg elment. Egy alacsony, fiatal nő, sötét haja volt, és nagy fekete szeme. Nagyon vékony. Hosszú, halszálkás kabátot viselt. Egy nagy retikül is volt nála. Meg se próbált elbújni előlünk. Mintha nem érdekelné.

– Nem, tényleg nem érdekelte. Rachaelt hidegen hagyta, hogy láttad. Sőt akarta is, hogy lásd, hogy tudjam, ki tette. – Megcsókolta a feleségét. – Azóta itt vársz rám?

– Csak fél órája. Akkor történt, fél órája. – Iran gyengéden visszacsókolta. – Szörnyű. Annyira értelmetlen.

Rick visszament a kocsihoz, kinyitotta az ajtót és beszállt.

– Nem, nem értelmetlen. Volt rá oka. Android oka, tette hozzá magában.

– Hová mész? Nem jössz le? A tévében elképesztő dolgot mondtak: Baráti Buster állítja, hogy Mercer hamisítvány. Mit gondolsz erről, Rick? Szerinted igaz lehet?

– Minden igaz – mondta neki a férfi. – Minden, amit valaki valaha gondolt.

Beindította a motort.

– Jól vagy? – kérdezte Iran.

– Megvagyok – mondta, magában meg azt: Meghalok. És mindkettő igaz. Becsukta a kocsiajtót, intett Irannek, majd felsüvített az éjszakai égbe.

Annak idején láttam volna a csillagokat, gondolta. Évekkel ezelőtt. De most csak a por van, évek óta senki nem látta a csillagokat, legalábbis nem a Földről. Talán ahová megyek, ott majd látom, töprengett, ahogy a kocsi gyorsult és emelkedett. Kifelé tartott San Franciscóból, a lakatlan, kietlen térség felé északon. Ahová egyetlen élőlény sem megy. Hacsak nem érzi úgy, hogy elérkezett a vég.

HUSZONEGY

A kora hajnali fényben a szürke, hulladékkal teli táj a végtelenbe nyúlt. Ház nagyságú sziklák gördültek valaha egymás mellé. Akár egy raktér, ahonnan elvittek minden árut, csak a dobozok roncsai maradtak, a konténerek, amik magukban nem jelentenek semmit. Valaha növények nőttek itt, és állatok legeltek. Elképesztő gondolat, hogy itt fű nőhetett.

Különös egy hely a halálra.

Lejjebb vitte a légkocsit, egy darabig közvetlen a felszín fölött siklott. Most vajon mit mondana rólam Dave Holden? Bizonyos értelemben én vagyok minden idők legnagyobb fejvadásza, hiszen még soha senki nem iktatott ki hat Nexus 6-ost huszonnégy óra alatt. És valószínűleg nem is fog. Fel kell hívnom Dave-et.

Buckás hegyoldal szállt feléje, s ő úgy emelte a gépet, ahogy a világ közeledett. Kimerültem, nem kéne vezetnem. Kikapcsolta a motort, egy ideig csak siklott, majd letette a légkocsit. A gép bukdácsolt-ugrált a domboldalon, kavicsokat spriccelt szét, felfelé gurult, majd csikorogva, farolva megállt.

Felvette a vidfont, és hívta a San Franciscó-i központost.

– A Mount Zion Kórházat kérem.

Pár pillanat múlva egy másik központos jelent meg a képernyőn.

– Mount Zion Kórház.

– Van egy Dave Holden nevű betegük. Jól van? Beszélhetnék vele?

– Rögtön megnézem, uram. – A képernyő kiürült. Telt az idő. Rick vett egy csipet Dr. Johnson Tubákot. Megborzongott, fűtés híján a hőmérséklet gyorsan zuhant. – Dr. Costa utasítására Mr. Holden nem fogadhat hívást – tért vissza a központos.

– Ez rendőrségi ügy – mutatta fel az igazolványát.

– Pillanat. – A központos megint eltűnt. Rick megint vett egy csipet tubákot. A mentolnak szörnyű íze volt ilyen korán hajnalban. Lehúzta az ablakot, és kihajította a kis bádogdobozt. – Nem, uram – tért vissza a központos. – Dr. Costa úgy véli, Mr. Holden állapota nem enged meg semmilyen hívást, bármennyire sürgős, még legalább…

– Értem – tette le Rick.

A kinti levegő is büdös volt, felhúzta az ablakot. Dave jól pórul járt. Kíváncsi lennék, engem miért nem kaptak el. Biztos túl gyorsan léptem. Mindent egy nap alatt, erre nem számíthattak. Harry Bryantnek igaza volt.

A kocsi már annyira kihűlt, hogy inkább kinyitotta az ajtót és kiszállt. Mérges szél süvített át a ruháján. Kezeit dörzsölve elindult.

Olyan jó lett volna beszélni Dave-vel. Ő helyeselte volna, amit tettem. És megértette volna a másik részét is, amit szerintem még Mercer sem. Hiszen Mercernek minden könnyű, mert ő elfogad mindent. Neki semmi nem idegen. De amit én tettem, az nekem igenis idegen volt. Sőt körülöttem minden természetellenes lett. Én magam is természetellenes lettem.

Ment, ment fel a hegyre, minden lépéssel nőtt a rá nehezedő súly. Túl fáradt vagyok, hogy felérjek. Megállt, kitörölte szeméből az izzadságot, a sós könnyeket, amiket bőre, egész sajgó teste sírt. Hirtelen dühös lett magára, és kiköpött; önmaga iránti haraggal és lenézéssel, tiszta gyűlölettel köpött a csupasz földre. Aztán baktatott tovább az emelkedőn, a magányos és ismeretlen tájon, távol mindentől. Itt nem volt más élőlény rajta kívül.

Hőség. Közben igazi forróság lett, biztos sok idő eltelt. Megéhezett. Isten tudja, mióta nem evett. Az éhség és a hőség együtt a vereségre emlékeztető, mérgező ízt lopott a szájába. Igen, erről van szó, gondolta, valami homályos úton-módon vereséget szenvedtem. Mert megöltem az androidokat? Mert Rachael megölte a kecskémet? Nem tudta, de ahogy törtetett tovább, szétfolyó, gomolygó köd ereszkedett az elméjére. Egyszer csak, fogalma sem volt, hogyan, egy halálos szirt szélén találta magát, mely megalázón és tehetetlenül bukott a semmibe, csak zuhant és zuhant, és nem volt senki, aki lássa. Itt nem volt senki, hogy tanúja legyen a másik bomlásának, s ha végül lenne is itt bátorság vagy büszkeség, nyomtalan múlna el – a halott sziklák, a portól fuldokló, száraz növények nem észleltek semmit, nem rögzítettek semmit se róla, se önmagukról. Ekkor találta el lágyéktájon az első kő, nem gumi vagy puha műanyag, hanem igazi kő, mire a fájdalom, az abszolút elszigeteltség és szenvedés az igazi alakjában fakadt szét egész testében.

Megtorpant. Aztán az ösztönzés – láthatatlan, de valóságos és ellentmondást nem tűrő ösztönzés – nem hagyta nyugodni, hát folytatta a mászást. Gurulok, mint a kövek. Csinálom, amit a kövek, akaratomtól fosztottan. Anélkül, hogy érteném, vagy legalább tudnám, hogy jelent valamit.

– Mercer – lihegte. Megállt. Bizonytalan, mozdulatlan alakot vélt látni maga előtt. – Wilbur Mercer! Te vagy?

Istenem, ez csak az árnyékom. Ki kell jutnom innen, le erről a hegyről!

Megfordult. Egyszer elesett, porfelhő takart el mindent, s ő futott a por elől, amilyen gyorsan csak tudott, csúszkált-bukdácsolt a köveken. Meglátta a kocsiját. Leértem, lent vagyok a hegyről. Kinyitotta a kocsiajtót, féloldalasan lerogyott az ülésre. Ki dobott meg kővel? Senki. De miért zavar egyáltalán? Volt már ilyen az egyesülés során. Amikor az empátiadobozt használtam, mint mindenki. Ez nem új. És mégis az. Mert egyedül csináltam.

Reszketve új tubákos szelencét vett elő a kesztyűtartóból, lehúzta a védőszalagot, és jókora adagot szippantott, aztán csak ült félig a kocsiban, félig kint, a teste odabent, lába meg a szikkadt, poros földön. Ez a legvégső hely, nem kellett volna iderepülnöm. És most túl fáradt vagyok, hogy visszavezessek.

Ha beszélhetnék Dave-vel, minden rendben lenne, el tudnék menni innen, haza, lefeküdni. Megvan az elektronikus bárányom, megvan a munkám. Lesz még kiiktatni való android, a karrieremnek még nincs vége. Még nem iktattam ki az utolsó létező androidot. Talán pont erről van szó, talán attól félek, hogy nincs több.

Az órájára nézett. Fél tíz.

Felvette a vidfont, és tárcsázta a Lombard Streetet.

– Bryant felügyelőt kérem – mondta a központosnak, Miss Wildnak.

– Bryant felügyelő nincs az irodájában, Mr. Deckard. Elvileg a kocsijában van, de most éppen nem válaszol. Biztos kiszállt valamiért. – Nem mondta, hová megy?

– Valamit említett a tegnap éjjeli androidokról.

– Akkor kérem a titkárnőmet.

Egy pillanat múlva Ann Marsten narancsszín, háromszögletű arca jelent meg.

– Ó, Mr. Deckard. Bryant felügyelő már kereste. Azt hiszem, felterjeszti fővadász címre, mert kiiktatott hat…

– Tudom, mit csináltam.

– Ilyen még sosem történt. Ja igen, és a felesége is kereste, Mr. Deckard. Érdeklődött, hogy jól van-e. Tényleg, jól van?

A férfi nem felelt.

– Legjobb lenne, ha felhívná. Azt mondta, otthon lesz, várja a hívását.

– Hallott a kecskémről? – kérdezte Rick.

– Nem. Nem is tudtam, hogy kecskéje van.

– Elvették a kecskémet.

– Ki vette el, Mr. Deckard? Állattolvajok? Most kaptunk jelentést egy kiterjedt, új bandáról, valószínűleg tinédzserek…

– Élettolvajok.

– Nem értem, Mr. Deckard. – Miss Marsten most vizsgálta meg jobban. – Mr. Deckard, rémesen néz ki. Nagyon fáradtnak látszik. Istenem, vérzik az arca!

Megtapogatta, tényleg. Ezek szerint több kő is eltalálta.

– Úgy néz ki, mint Wilbur Mercer – mondta Miss Marsten.

– Az vagyok. Wilbur Mercer vagyok. Állandó egyesülésben vagyok vele, nem tudok szétválni. Azt várom itt, hogy szétváljak. Valahol az oregoni határ közelében vagyok.

– Küldjünk valakit? Elmenjen magáért egy járőr?

– Nem. Már nem dolgozom maguknak.

– Túlhajtotta magát tegnap, Mr. Deckard – mondta békítőleg a nő. – Pihenésre van szüksége, Mr. Deckard. Maga a legjobb fejvadászunk, aki valaha volt. Megmondom Bryant felügyelőnek, ha bejön, hogy jelentkezett. Menjen haza és feküdjön le. De előbb hívja fel a feleségét, Mr. Deckard, mert rettenetesen aggódott. Láttam rajta. Mindketten szörnyen néznek ki.

– Nem az androidok miatt, a kecském miatt. Rachael tévedett, gond nélkül kiiktattam őket. És a különleges is tévedett, hogy nem tudok többé egyesülni Mercerrel. Csak Mercernek volt igaza.

– Jöjjön vissza ide, Mr. Deckard, ahol emberek vannak. Oregon közelében már nem él semmi, nem igaz? Egyedül van, ugye?

– Különös – merengett fennhangon Rick. – Tökéletes illúzió volt, én lettem Mercer, emberek dobáltak kővel. De nem úgy, ahogy az ember tapasztalja, amikor az empátiadoboz fogantyúját markolja. Az empátiadoboznál úgy érzi, hogy Mercerrel van. A különbség, hogy én nem voltam senkivel, egyedül voltam.

– Azt mondják, Mercer hamisítvány.

– Mercer nem hamisítvány. Hacsak a valóság maga nem az. – Ez a domb. Ez a por és ezek a kövek, mindegyik más és más. – Félek, hogy már nem tudok nem Mercer lenni. Hogy késő visszakozni. – Megint fel kell mennem a hegyre? Mint Mercernek egy örökkévalóságon át? – Viszhall.

– Felhívja a feleségét?

– Fel. Köszönöm, Ann. – Letette a kagylót. Lefeküdni. Utoljára Rachaellel voltam ágyban. Szabályszegés. Közösülés androiddal; abszolút törvénytelen itt a Földön és a gyarmatokon is. Mostanra biztos visszaért Seattle-be. A többi Rosenhez, igaziakhoz és androidokhoz. Bárcsak én is azt tehetném veled, amit te velem! De egy androiddal nem lehet, mert azt nem érdekli. Ha múlt éjjel megöllek, a kecském élne. Akkor döntöttem rosszul. Igen, minden oda vezethető vissza, és arra, hogy ágyba bújtam veled. Bár egyvalamiben igazad volt: tényleg megváltoztatott. Csak éppen nem úgy, ahogy jósoltad.

Sokkal rosszabb módon.

Mégsem érdekel. Már nem. Azok után nem, ami ott fent a hegyen történt velem. Kíváncsi lennék, mi jött volna utána, ha továbbmászom és felérek a tetőre. Mert Mercer ott meghal. Mercer győzelme ott teljesedik ki, a nagy csillagászati ciklus végén.

De ha én vagyok Mercer, nem halok meg, tízezer év alatt se. Mercer halhatatlan.

Megint felvette a vidfont, hogy hívja a feleségét.

És megdermedt.

HUSZONKETTŐ

Visszatette a kagylót, s szemét le nem vette az odakint mozgó pontról. A dudorról a földön, a kövek között. Egy állat, mondta magában. Szíve küszködött a hatalmas súly, a felismerés sokkja alatt. Tudom, mi az, gondolta, pedig sosem láttam életben, csak régi természetfilmekben, amiket a Kormányzati Tévében adnak.

Ezek kihaltak! Előcibálta gyűrött Sidney katalógusát, s rángó ujjal lapozta fel a megfelelő oldalt.

VARANGYOS BÉKA (Bufonidae), minden változat………..K.

Évek óta kihalt. A Wilbur Mercer szívének legkedvesebb állat, akárcsak a szamár. Sőt talán még jobban.

Kell egy doboz. Hátrafordult, de a légkocsi hátsó ülésén nem látott semmit. Kiugrott, a csomagtartóhoz kocogott és kinyitotta. Ott volt egy kartondoboz, benne a tartalék üzemanyagpumpa. Kiborította, talált benne némi szőrös kendermadzagot is. Lassan elindult a béka felé. Le nem vette róla a szemét.

A béka tökéletesen beleolvadt a mindent beborító por textúrájába és árnyalatába. Talán így fejlődött, alkalmazkodott az új klímához, mint már annyiszor korábban. Ha nem mozdul meg, Rick észre sem veszi, pedig alig két méterre csücsült tőle. Mi van, ha valaki talál – már ha talál – egy kihaltnak hitt állatot? Próbált emlékezni ilyesmire. Nagyon ritkán esett meg. ENSZ becsületcsillag és valami járandóság. Több millió dolláros jutalom. És hogy éppen Mercer legszentebb állata legyen az! Atyaég, csóválta a fejét, ez nem lehet. Talán agykárosodást szenvedtem a sok radioaktivitástól. Különleges lettem. Valami történt velem. Mint azzal a tyúkeszű Isidore-ral meg a pókjával, az történik most velem is. Mercer szervezte meg? De hát én vagyok Mercer. Tehát én szerveztem meg, én találtam a békát. Megtaláltam, mert Mercer szemével látok.

Lekuporodott a béka mellé. Az állat kicsit széttúrta a homokot, hogy helyet csináljon magának, hogy elférjen a lyukban a fara, s csak lapos fejének teteje meg a szeme látszott ki a földből. Metabolizmusa annyira lelassult, szinte teljesen leállt, az állat transzba került. Szeme homályos volt, nem volt tudatában az embernek, és Rick fején átszaladt a szörnyű gondolat, hogy meghalt, talán szomjan halt. De nem, hiszen az előbb még mozgott.

Letette a kartondobozt, és óvatosan nekiállt lesöpörni a laza talajt a békáról. Az nem tiltakozott, de persze tudatában sem volt, hogy van ott valaki.

Amikor felemelte a békát, érezte sajátos hidegségét; teste száraz és ráncos volt – szinte petyhüdt –, s olyan hideg, mintha egy barlangban lakott volna mérföldekkel a föld alatt. A béka most megvonaglott, gyenge hátsó lábával megpróbált kievickélni a markából, ösztönösen elugrálni. Szép nagy darab, gondolta Rick, felnőtt és bölcs. Képes egymaga túlélni azt, amit még nekünk sem nagyon sikerül. Kíváncsi vagyok, hol talál vizet, hogy lerakja a petéit.

Hát ezt látja Mercer, morfondírozott, ahogy gondosan átkötötte a kartondobozt, újra és újra. Életet, amit mi már nem veszünk észre; életet, feje búbjáig eltemetve a halott világ tetemébe. Mercer valószínűleg a világegyetem minden salakjában meglátja az élet bujkáló szikráját. Most már tudom. És most, hogy egyszer Mercer szemén keresztül láttam, már örökké így fogok.

És ennek aztán nem vágja le a lábát egy android sem, ahogy a tyúkeszű pókjával tették.

A bekötött dobozt óvatosan a kocsi hátsó ülésére helyezte, majd beült a kormány mögé. Mintha újra gyerekké változott volna. Legördült róla az összes súly, a hihetetlen, nyomasztó fáradtság. Na, majd ha Iran meghallja a hírt! Felemelte a vidfon kagylóját, tárcsázni kezdett, de aztán nem fejezte be. Legyen meglepetés. Fél óra alatt ott vagyok.

Buzgón beindította a motort, és már fel is röppent az égbe, San Francisco irányába, hétszáz mérföldre délnek.

Iran Deckard a hangulatorgonánál ült, jobb mutatóujja érintette a számozott tárcsát, mégsem tárcsázott, túl közönyös és beteg volt, hogy bármit is akarjon, s ez a teher elzárta előle a jövőt, és minden lehetőséget, melyet a jövő valaha kínált. Ha Rick itt volna, merengett, tárcsáztatná velem a 3-ast, amitől aztán valami fontosat szeretnék tárcsázni, túlcsorduló örömöt, vagy ha azt nem, akkor a 888-at, a tévézés vágyát, bármi is megy éppen. Megint eltöprengett, hová mehetett Rick. Talán visszajön, talán nem. Érezte, ahogy csontjait aszalja a kor.

Ekkor kopogtak a lakásajtón.

Letette a Penfield kézikönyvet és felugrott. Nem is kell tárcsáznom, gondolta, máris megvan… már ha Rick az. Az ajtóhoz szaladt és kitárta.

– Szia.

Bizony, ott állt, az arcán egy vágás, ruhája gyűrött és szürke a portól. A keze, az arca, még a haja is… mindene csupa por, csak a szeme nem. Szeme áhítattól elkerekedve ragyogott, akár egy kisfiúé; mint aki eddig kint játszott, gondolta az asszony, de ideje volt befejezni és hazajönni. Megmosakodni, pihenni, aztán elmesélni a nap csodáit.

– De jó, hogy itt vagy – mondta Iran.

– Hoztam valamit. – Egy kartondobozt fogott két kézzel, s a lakásba belépve sem tette le. Mintha egy túl törékeny vagy túl értékes valami lenne benne; nem akarta elengedni, a kezében akarta szorongatni.

– Csinálok egy csésze kávét.

A tűzhelyen az asszony megnyomta a kávégombot, s egy pillanat múlva letette a hasas bögrét a férfi helyére az asztalra. Rick leült, a dobozt nem engedte el, és arcán is maradt a csodálkozás. Az asszony ennyi év alatt még sosem látta ilyennek. Valami történt vele, amióta utoljára látta; amikor múlt éjjel elhajtott a kocsival. Visszajött és hozta a dobozt; abban a dobozban volt minden, ami történt vele.

– Aludni fogok – közölte a férfi. – Egész nap. Vidfonon beszóltam Bryantnek. Azt mondta, vegyem ki ezt a napot, és pihenjek. És pontosan azt is fogom tenni.

Óvatosan lehelyezte a dobozt az asztalra, felvette a bögrét, és kötelességtudóan, hiszen a felesége ezt akarta, itta a kávét.

– Mi van a dobozban, Rick? – ült le Iran.

– Egy béka.

– Megnézhetem? – Figyelte, ahogy a férfi kiköti a dobozt, és leemeli a fedelet. A béka valamiért megijesztette. – Ó! Harap?

– Fogd csak meg. Nem harap, a békáknak nincs foguk. – Rick kiemelte a békát a dobozból, és neki nyújtotta. A nő ellenszenvét leküzdve elvette.

– Azt hittem, a békák kihaltak – fordította meg az állatot Iran. A lába érdekes volt, erőtlen, szinte használhatatlan. – A varangy nem úgy ugrik, mint a többi béka? Nem ugrik ki a kezemből?

– A varangynak gyenge a lába – magyarázta Rick. – Ez a fő különbség a többi békához képest. Ez, meg a víz. A békák víz közelében maradnak, de a varangy megél a sivatagban is. Ezt is a sivatagban találtam, az oregoni határ közelében. Ahol minden rég kihalt.

Nyúlt, hogy elvegye az asszonytól, ám az felfedezett valamit. Még mindig a hátára fordítva, megböködte a béka hasát a körmével, s egy parányi panelt talált. Felpattintotta.

– Ó – komorodott el fokozatosan Rick arca. – Igen, igazad volt. – Elcsüggedve, némán bámulta a másállatot. Elvette a feleségétől, a lábát babrálta értetlenül, nem bírta felfogni a dolgot. Aztán óvatosan visszatette a dobozba. – Kíváncsi vagyok, hogyan került Kalifornia egy olyan kietlen részébe. Valaki biztos odavitte. Ki tudja, miért.

– Talán nem kellett volna elárulnom, hogy elektronikus. – Iran megérintette férje karját. Bűntudat fogta el, látván, milyen hatást tett a férfira, mennyire megváltoztatta.

– Dehogy, örülök, hogy tudom. Vagyis… – szünetet tartott – jobb, hogy tudom.

– Bekapcsolod az orgonát? Hogy jobb kedvre derülj? Te mindig is jobban ki tudtad élvezni, mint én.

– Jól vagyok. – Rick megrázta a fejét, mintha ki akarná tisztítani a gondolatait. – A pók, amit Mercer adott Isidore-nak, biztos az is mesterséges volt. De nem érdekes. Az elektronikus dolgoknak is megvan a maguk élete. Akármilyen szánalmas élet is.

– Úgy nézel ki, mint aki ezer mérföldet gyalogolt.

– Hosszú nap volt – bólintott a férfi.

– Feküdj le és aludjál.

Rick értetlen arccal rámeredt.

– Vége van, ugye?

Bizakodón várta a nő válaszát, mintha annak tudni kéne. Mintha a saját szava nem érne semmit, kételkedett a saját szavaiban, nem voltak valóságosak, csak ha az asszony megerősíti.

– Vége – nyugtatta meg Iran.

– Istenem, micsoda maratoni megbízás. Miután elkezdtem, már nem tudtam megállni, sodort magával, egész a két Batyig, aztán hirtelen nem volt tennivalóm. És az… – habozott, láthatóan őt is megdöbbentette, amit mondani készült – az még rosszabb volt. Az, amikor befejeztem. Nem állhattam meg, mert ha megállok, semmi nem marad. Igazad volt reggel, durva zsaru vagyok durva zsarukézzel, semmi több.

– Már nem így gondolom. Nagyon örülök, hogy hazajöttél. Itt a helyed. – Megcsókolta, ami láthatóan tetszett a férfinak, arca felragyogott, mint az előbb, amikor még nem tudta, hogy a varangy elektronikus.

– Szerinted rosszat tettem? – kérdezte Rick. – Amit ma tettem, rossz volt?

– Nem.

– Mercer azt mondta, rossz, de akkor is meg kell tennem. Nagyon furcsa. Néha jobb rosszat tenni, mint jót.

– Ez a minket sújtó átok, amiről Mercer is beszél.

– A por?

– A Gyilkosok, akik megtalálták a tizenhat éves Mercert, és azt mondták neki, többé nem fordíthatja vissza az időt, nem hozhat vissza dolgokat az életbe. Így most sodródik az élettel, megy, ahová az tart, a halálba. A Gyilkosok dobálják kövekkel, ők állnak lesben. Még mindig üldözik. Pontosabban mindnyájunkat. Ők találtak el az arcodon, ahol vérzik?

– Igen – felelte erőtlenül.

– Lefekszel? Beállítsam az orgonát 670-re?

– Az melyik?

– Megérdemelt békesség.

Rick feltápászkodott, nagy nehezen megállt a lábán, az arca álmos és zavart volt, akárha az évek folyamán csaták tömege pusztított volna ott. Aztán lassan megindult a hálószoba felé.

– Jó. Megérdemelt békesség, az jó – nyúlt el az ágyon. Ruhájából és hajából por szóródott a fehér lepedőre.

Nem is kell az orgona, gondolta Iran. Megnyomta a gombot, amitől a hálószoba ablakai besötétedtek. A szürke nappali fény kint rekedt.

Rick már aludt is az ágyon.

A nő pár percig nézte, hátha felriad, hátha hirtelen felül, ahogy néha éjjel. Majd kiment a konyhába, és visszaült az asztalhoz.

Mellette a dobozban az elektronikus varangy neszezett. A nő eltöprengett, vajon mit „ehet”. Biztosan mesterséges legyet.

A telefonkönyvben megkereste az „állati kiegészítők, elektronikus” részt, majd tárcsázott, és amikor az eladónő beleszólt, azt mondta:

– Szeretnék rendelni egy kiló mesterséges legyet, ami tényleg repül és zümmög.

– Elektronikus teknősnek lesz, asszonyom?

– Varangynak.

– Akkor javasolhatom a mászó és repülő bogarakból álló csomagot, amiben…

– Elég a légy – vágott közbe Iran. – Házhoz is szállítják? Nem tudok most elmenni, a férjem alszik, itt akarok lenni mellette.

– A varangynak javasolnék még egy önmagát újratöltő pocsolyát, hacsak nem tüskés békagyík, mert annak külön csomag van homokkal, színes kövekkel és szerves törmelékdarabokkal. Ha rendszeresen szeretné etetni, javaslom, hogy a szervizünkkel végeztessen időről időre nyelvállítást. Egy varangynál ez létfontosságú.

– Jó, azt akarom, hogy tökéletesen működjön. A férjem imádja – mondta Iran, majd megadta a címet és letette.

Kicsit jobban érezte magát, s végre magának is csinált egy csésze forró kávét.

Bényei Tamás: Az utolsó krimi

„A legfontosabb azonban a következő: uralkodót és alattvalót azonos módon kell felfognunk, mindkettőt érző, akaró, gondolkodó lényként – és meg kell tanulnunk következtetni, hogy mindenütt szubjektív, láthatatlan élet tartozik minden testhez, amelyben mozgást látunk vagy sejtünk.” (Nietzsche, A hatalom akarása 221)

1.

Philip K. Dick regényét természetesen nem kronológiai tekintetben nevezem utolsó kriminek, hiszen a műfaj nem ért véget a regény megjelenésekor, vagyis 1968-ban. Leginkább filozófiai értelemben tekinthetjük az Álmodnak-e az androidokat a detektívműfaj utolsó – talán inkább végső, terminális – képviselőjének, és csakis akkor, ha úgy gondoljuk, hogy a műfaj Szophoklész tragédiájával, az Oidipusz királlyal vette kezdetét, mindvégig megőrizve annak alapképletét. Ez esetben ugyanis a detektívtörténet, a nyomozás tétje nem más, mint a személyes identitás mibenléte, az önismeret, a „ki vagyok én?” kérdése, s Dick regényét épp az kapcsolja össze mélyen mind az Oidipusz királlyal, mind a detektívműfaj filozófiai lényegével, hogy ez a kérdés összefonódik egy másik, többek közt filozófiai alapkérdéssel, a „micsoda az ember?” kérdésével. Ráadásul mind Oidipusz, mind – főként Ridley Scott filmváltozatában, a Szárnyas fejvadászban – az amerikai kemény krimik lepusztult nyomozóiról mintázott Rick Deckard azzal kénytelen szembesülni nyomozása végén, hogy ő maga is kezdettől fogva mélyen érintett volt abban a rejtélyben, amelynek afféle külső szakemberként való felderítésére vállalkozott.

A Szfinx feladványa (melyik lény jár először négy lábon, majd két lábon, végül pedig három lábon?), amelynek megfejtése révén Oidipusz Théba királya lesz, az ember meghatározására kérdez rá, és kapcsolatban áll a dráma alapkonfliktusával, vagyis azzal, hogy Oidipusz vérfertőzést követett el, áthágta a kultúra és a természet, az ember és a nem ember közötti határvonalat, s ekként alapjaiban rendült meg saját önmeghatározása mint emberként való önmeghatározás. Voltaképpen hasonló határáthágást követ el Deckard, amikor egy android nővel hál: ekkor – és végig a regény során – a saját identitásával kapcsolatban feltett kérdés saját maga ember-mivoltának válságával és megkérdőjeleződésével jár együtt.

Az Oidipusz-történet motívumai közül rengeteg megtalálható Deckard történetében, bár többnyire áthelyeződve, módosítva: a betegségtől, dögvésztől sújtott város például, ahol pusztulnak a növények és az állatok, az atomháború utáni San Francisco, genetikai mutánsaival és a kihalt állatok tömegével. Egy másik oidipuszi motívum a regény egyik alapkérdésével függ össze, nevezetesen azzal, hogy voltaképpen miért kell likvidálni az androidokat. A filmváltozatban rögtön kriminalizálódnak az androidok, már az elején megtudjuk, hogy lázadó, gyilkoló robotokról van szó, a regényben viszont csak jóval később esik szó az androidok konkrét bűnéről, miután már megkérdőjelezhetetlenül kiderült, hogy nincs helyük a Földön; vagyis sokáig úgy tűnik, hogy nem valamely tettükért kell pusztulniuk, hanem egyszerűen azért, mert vannak, illetve mert olyanok, amilyenek. Noha erre a kérdésre még vissza kell majd térnünk, ebben a kontextusban az androidok alakja úgy is értelmezhető, hogy – akárcsak az Oidipusz királyban – az átoktól sújtott város valakiben vagy valamiben törvényszerűen megtestesíti azt a „bűnt”, amelynek büntetéseképpen legalább értelmet nyer a pusztulás, és az ekképpen azonosított „bűnösöket” igyekszik kivetni önmagából.

Az oidipuszi keresés („tudnom kell, ki és mi vagyok”) dramatizálása a regényben többszörös áthelyeződésen, áttételen keresztül történik: először az android nő, Rachael Rosen kénytelen szembesülni a kérdéssel, majd Deckard egyik doppelgängere, a fejvadász Phil Resch, aki egy darabig – Deckarddal és az olvasóval együtt – androidnak hiszi magát. A főszereplő Oidipusz-Deckard csak az androidokkal való kapcsolat révén jut el odáig, hogy önmaga számára is feltegye a saját azonosságára vonatkozó kérdést, s hogy akut identitásválsága egyben embervoltának válságával is jár, az abból is kitűnik, hogy az oidipuszi motívumok a regény végén feltűnő módon körülötte csoportosulnak: „Sorscsapás vagyok (scourge) – kesereg Deckard –, akár az éhínség vagy a pestis (a plague jelent „dögvészt” is). Amerre járok, ősi átok követ.” Deckard száműzi magát, elvonul a pusztaságba, a halál földjére, kecskéjének pusztulása pedig ugyancsak saját számkivetettségére, bűnbak-mivoltára utal (a megvakítás motívuma a filmváltozatban válik hangsúlyossá mint az androidok „bosszúja” az embereken).

Deckard identitásválságának és önmegismerésének mélyebb logikája is az Oidipusz-mítoszét követi: „amit én tettem – tűnődik Deckard az androidok kiiktatása után –, az igenis nekem is idegen volt. Körülöttem minden természetellenes lett. Én magam is természetellenes lettem.” Az eredetiben: „I have become an unnatural self”, vagyis szó szerint „természetellenes én lettem”, akárcsak a vérfertőzés bűnébe esett thébai király. Vagyis mintha Deckard annyiban lenne Oidipuszhoz hasonlatos, hogy történetének tanúsága szerint épp az emberi norma áthágása, az embertelenné, a nem emberré válás során válhat valaki igazán emberré; az oidipuszi kérdés Michel de Certeau-féle átfogalmazásában: „Valóban csak akkor válok emberré, amikor már nem vagyok semmi?” Deckard azért lehet Oidipusz cyberpunk utódja, mert voltaképpen ugyanazt az utat járja be, önmagától idegenedve el azért, hogy rákérdezhessen önmagára, s hogy ebben a kérdésben valósítsa meg azt, amit a válaszban szeretne: az ember éppenséggel az a lény, aki nem tudja, kicsoda, aki felteszi a létre vonatkozó kérdést.

A kultúra és a természet közötti alapvető határt meghúzó incesztus-tabu áthágásának motívuma más szinten is jelen van az Álmodnak-e az androidokban: mint John T. Irwin írja, a vérfertőzés tabujának lényege nem más, mint hogy elválasztja egymástól azokat, akik épp azért tudják pontosan, hogy kik ők, mert felismerik a rokonaikat, és azokat, akik nem ismerik önmagukat, nem rendelkeznek öntudattal, mert nem ismerik fel saját rokonaikat. Az incesztus nemcsak az ember alattitól, de az emberfelettitől is megkülönbözteti az embert (hiszen a vérfertőzés az istenek között éppoly gyakori, mint az állatvilágban) – s ez az androidok „embertelenségének” egyik aspektusára irányítja a figyelmet. Az android egyrészt azért szörnyű, mert „csupa test”, mert „csak test”, olyan test, amely lélek nélkül imitálja az embert, s ezáltal a tökéletes imitáció annak szörnyű gyanúját ébreszti fel, hogy az ember is csak ugyanilyen, esetleg még tökéletesebb utánzat.

Ez nyilvánvalóan a Dick regényének világát és cselekményét meghatározó ellentéthez, helyesebben – mint Scott Bukatman írja – ellentétpárhoz vezet. Az Álmodnak-e az androidok felállít egy ellentétet az ember és az android között (ez filozófiai kérdésekhez vezet), és egy másikat az „emberi” és az „embertelen” között (ez morális kérdésekhez vezet), s a regény különös hatása nagyrészt épp abból adódik, hogy a két ellentét nem helyezhető rá egymásra, a két határvonal nem ugyanott van.

Az incesztus (ugyanannak ugyanazzal való keveredése) a mitológia szerint szörnyszülötteket eredményez, amilyen a Szfinx vagy a Minótaurosz – vagy ha úgy tetszik, mint amilyenek az androidok. Bizonyos tekintetben az androidok is incesztus eredményei – és itt kapcsolódik be az Oidipusz-mítoszba a Frankenstein-történet, amelyben az ember nárcisztikus módon, a teremtés aktusát utánozva kizárólag önmagából akar létrehozni valami mást, s az eredmény természetesen szörnyeteg. Dick regényének filmváltozata nyíltan rájátszik a Frankenstein-történetre: az alkotóját kereső mesterséges lény, Roy Baty és Tyrell „csókja” vérfertőző, nárcisztikus egyesülés. Az androidok szörnyetegek abban a nemcsak technikai értelemben, hogy megengedhetetlen keverékei az embernek és a gépnek, az élőnek és az élettelennek, de azáltal válnak talán még a klasszikus szörnyeknél is fenyegetőbbé, hogy az ő szörnyetegségük, keverékmivoltuk nem látható.

A regény szövege nem vált nyelvet, amikor androidok cselekszenek vagy beszélnek, s ők is ugyanúgy névvel ellátott szereplők, mint az emberek. A Szárnyas fejvadász nagyon érdekesen kezeli a problémát: láthatóvá teszi az androidok (a filmben replikánsok) másságát részben azáltal, hogy pupillájuk bizonyos fényben vörösen világít (a lélek tükre mögött nincs lélek), részben pedig úgy, hogy a három női android közül kettő szinte eljátssza, hogy bábu. Rachael mindvégig mereven mozog, bábszerűen viselkedik, Pris pedig olyan, mint egy bohóc vagy marionett-figura (haláltusája egyszerre szánalmasan emberi, ahogy az „élet” nem akar távozni belőle, és gépies, mint egy elektromos mechanizmus rángatózása, amely egy darabig még működik). Rachael alakja emellett nem áll messze attól, ahogyan a romantikus és posztromantikus művészet megjelenítette a nőiség titokzatos másságát (vagyis nemcsak Iokaszté, hanem a Szfinx alakját is magába sűríti).

2.

Az identitás, az önazonosság kérdése az Oidipusz-párhuzamok mellett más szempontból is megközelíthető a regényben. Ha az Álmodnak-e az androidok az önazonosság, az öntudat, az önismeret regénye, akkor Oidipusz mellett a kartéziánus hagyománnyal való szembesülés is benne rejtőzik valahol. Például mindjárt Deckard nevében, amely – ahogy erre Žižek is rámutatott – angolul ugyanúgy hangzik, mint a francia filozófus neve. A film a regénynél is jobban hangsúlyozza Descartes jelenlétét, azáltal, hogy ironikus módon az egyik android (Daryl Hannah, vagyis Pris) szájába adja a cogito-mondatot. „Gondolkodom, Sebastian, tehát vagyok” – mondja Pris a genetikai tervezőmérnöknek, önmaga egyik létrehozójának, ezáltal is elvitatva tőle a saját létezése fölötti autoritást: mondata ebben a kontextusban azt is jelenti, hogy létét, „valakiségét” nem Sebastiannak köszönheti, hanem saját gondolkodási képességének (annak a képességnek, amelynek révén Oidipusz képes volt megfejteni a feladványt). A mondat elhangzásának mikéntje arra utal, hogy Descartes szerepe, illetve az önazonosság descartes-i felfogásának a szerepe ellentmondásosan alakul a regényben és a filmben egyaránt.

Az ész, a racionalitás, a gondolkodási képesség ugyanis épp az a tulajdonság, amelynek az androidok bővében vannak, s amelynek tekintetében számos embert – például a „tyúkeszű” J. R. Isidore-t – messze megelőznek: Deckard épp ezt, a hideg, számító gondolkodás túltengését veti a szemükre. „Gépiességük” épp a gondolkodás emberi képességének felfokozott, koncentrált megjelenése, s így ironikus fényt vetnek a descartes-i önmeghatározásra. De nemcsak ebből a perspektívából adja a regény a kartéziánus én kritikáját. A descartes-i szubjektum időtlenül, a világ fölött lebegő entitás: nem férfi, nem francia, nem 17. századi, hanem a világ mint geometriai tér fölött lebegő létező, amelynek nincs teste.

A regényben az „ember” meghatározása nem kartéziánus utat követ. Talán azt mondhatjuk, az Álmodnak-e az androidok – amely Dick intenciója szerint egyértelműen különbséget lát az emberek és az androidok között – kétféle módon tesz kísérletet az embermivolt meghatározására, az android-létezéstől való igazi különbség megfogalmazására, vagy legalábbis dramatizálására. Az egyik az ember és tér viszonyának nagyjából egzisztencialista felfogásából indul ki, a másik az ember és ember kapcsolatából, az interszubjektivitásból. Közös bennük, hogy egyik sem vezet el az emberek és az androidok megnyugtató elkülönítéséhez, sőt, inkább a határvonalak elmosódásához járulnak hozzá.

Az egzisztencialista magány motívuma, a szubjektum és az ellenséges külvilág szembenállása a regényvilág egyik meghatározó mozzanata. Dick regényének érdekessége épp az, hogy a science fictionből ismerős entrópiamotívumot összekapcsolja a fenyegető fizikai világ sartre-i víziójával. Ennek a váltásnak a központi alakja a sugárzás során genetikailag kissé sérült, illetve a hivatalos nyelvhasználat eufémiájával élve „különlegessé” vált J. R. Isidore figurája: ő érzékeli legélesebben az entrópia folyamatát, a formák pusztulását, a rendezetlenség (a „szuvat” – kipple) megállíthatatlan térnyerését, s az ő esetében az entrópia folyamata épp az egzisztencialista és fenomenológiai értelemben vett térszerűség, világszerűség erodálását jelenti. Az entrópikus tér – a tárgyak, az anyag halott, szervetlen tere – az, amely nem világszerű, amelyet nem egy a világban lévő, annak perspektívát, világszerűséget adó test és szubjektum világbavetettsége mér ki belülről; az entrópikus tér nem a szubjektum és a világ állandó kölcsönhatása, alakulása, s a tárgyak egymáshoz való viszonya (távolsága stb.), sem valaki számára való voltuk, világszerűségük következménye, hanem jelentés nélküli egymásra dobáltság. Isidore személyes tere, amely entrópia-víziói során idegenné, szétmállóvá, világszerűtlenné válik, nem véletlenül a „nappali szoba”, amely angolul „living room”, vagyis élő tér, az élet tere/helye, s amelynek entrópikus átalakulása saját halálát – vagyis egy az ő világteremtő létezése nélküli világtalanság képét – vetíti előre Isidore számára. Ez a tér, ez a világszerűség szivárog el napról napra, s ettől menekül Isidore az empátiadoboz szimulált, de világszerű világába. Ebben az értelemben Deckard helyzete érdekesen alakul, hiszen ő maga is úgy gondol magára, mint formapusztító erőre: ha az entrópia a forma elpusztítása, a formátlan, élettelen anyagmassza fokozatos győzelme, akkor a tökéletesen megtervezett androidokat elpusztító fejvadász nem más, mint – ahogy ő maga is belátja – az entrópikus folyamat ügynöke, formaromboló erő: „A Rosen Társaság alkot, én pedig elpusztítom az alkotást.”

Az embermivolt egzisztenciális meghatározásának kulcsjelenete a múzeumban játszódik, ahol a gyönyörű hangú – és egyébként is gyönyörű – android operaénekesnő, Luba Luft, a fejvadász Rick Deckard, és az ebben a pillanatban Deckard és így az olvasó számára is androidnak tűnő másik fejvadász, Phil Resch éppen a Munch életmű-kiállítás képeit nézegetik. Vagyis a Munch-képek épp akkor jelennek meg, amikor minden összekeveredni látszik, amikor mintha elmosódnának a határvonalak: egy tanárnő gépiesen rikácsol a gyerekeknek, az „android” Resch arról beszél, mennyire szereti otthonában tartott mókusát. Miközben Resch és Deckard „A sikoly”-t nézik (amelynek központi alakjára az angol szöveg csak „creature”-ként és a semleges nemű névelővel utal), Resch megjegyzi: „Valahogy így érezhetik magukat az androidok.” A „lény” teljes magányban sikolt, saját sikolyának hullámaiba burkolva és tekeredve, esélye sincs arra, hogy egy másik lénnyel kapcsolatot létesítsen. Amikor Resch ezt a magányt határozza meg mint az androidlét legfőbb ismérvét – és úgy tűnik, ezt a szöveg is jóváhagyja –, akkor ezzel voltaképpen az androidokat teszi meg a huszadik századi emberi tapasztalat letéteményeseivé. Resch – aki eleve Deckard hasonmása – vonakodik önmagára ismerni a lény metafizikai magányában, és az androidokra helyezi át az elmaradt vagy elfojtott önfelismerés súlyát. Ezt erősíti meg az is, hogy Luba Luft mintha Munch „Pubertás” című képének lányalakjában ismerne magára, utolsó kívánságként ennek a képnek a reprodukcióját kéri (ő maga is reprodukció, másolat, akinek – ahogy ő maga mondja – az „egész élete nem állt másból, mint az ember utánzásából”), s amikor Resch végül hasba lövi, az android nő éppen úgy sikolt, mint a Munch-kép főalakja. A Munch-utalás egyértelműen az egzisztencializmus diskurzusát iktatja be a regénybe, s egyúttal azt a hagyományt is (a kemény krimi és film noir hagyományát), amely a magánnyomozó alakját – talán helyesebb volna magány-nyomozót mondani – afféle egzisztenciális hősként jeleníti meg. Azzal a különbséggel, hogy itt a magányos egzisztencialista hős prototípusa bizonyos értelemben épp az android, vagyis az az entitás, amelyet az ember önmaga meghatározásához mint abszolút ellentétet igénybe vesz. Az ember és az android különbsége ekként semmiképpen nem ugyanaz, mint az emberi és a nem emberi közötti különbség.

Az egzisztencialista vonal tehát mintha épp az androidot tekintené paradigmatikus embernek: a magányos ember, ha Munch ábrázolása hitelesnek tekinthető, nem különbözik az androidtól. A regény azonban épp ezt a belátást felhasználva másként is megpróbálja elválasztani az ellentét két oldalát, a különbséget ember és ember egymáshoz való viszonyában ragadva meg.

3.

„Egy tárgy nem tudja, hogy én létezem” – gondolja Deckard a saját elektromos bárányával kapcsolatban: az elektromos állat, akár az androidok, nem rendelkezik azzal a képességgel, hogy tudomást vegyen a másik létezéséről. Ugyanerre utal Deckard megjegyzése, miután az android Rachael elpusztítja a fejvadász újonnan vásárolt értékes kecskéjét: „Bárcsak azt tudnám tenni veled, amit te tettél velem.” Vagyis az ember és az android viszonya valamiképpen aszimmetrikus, ellentétben az emberek egymáshoz való viszonyával. Az ember és az android közötti különbség ezek szerint nem az egyes emberi és androidegyedek között van, hanem éppen köztük, a közösségben tekintett egyének egymáshoz való viszonylatában. Az android – mint Munch festményének alakja – önmagába zárt lény, amely képtelen empátiát érezni „fajtársaival” (ezáltal sajátos módon az androidok találtatnak vétkesnek Oidipusz bűnében, amennyiben nem képesek megkülönböztetni az androidokat az emberektől, ugyanúgy viszonyulva mindenkihez), s Resch megjegyzése („Valahogy így érezhetnek az androidok”) épp azért érdekes, mert ezek szerint az androidok szenvednek ettől az állapottól, egzisztenciális magánytól. „Másokkal kell lennem, hogy egyáltalán éljek” – gondolja Isidore, s a regény intenciója szerint alighanem ebben rejlik az emberek és androidok közti alapvető különbség. Ebben a mondatban azonban az interszubjek-tivitásnak kétféle eltérő logikája rejlik, helyesebben a másikhoz (a Másikhoz) való viszony által meghatározott szubjektum kétféle megközelítése.

Az egyik különbség a regény legnyilvánvalóbb „üzenete”: az együttérzés képessége az, ami megkülönbözteti az embert az androidtól: vagyis az ember nem attól ember, hogy önmagában „valamilyen”, hanem attól, hogy a hozzá hasonlókat felismeri, és képes belehelyezkedni helyzetükbe. Erre, az empátia-morál fontosságára még visszatérek, de előbb röviden meg kell említeni az interszubjektivitás fontosságának másik aspektusát.

Az interszubjektivitás mint az önazonosság forrása és feltétele ugyanis másfelől arra a (többek között Hegel, Marx, Lacan által képviselt) szubjektumfelfogásra utal, amely szerint az emberi identitás mindig csak a másikkal való viszonyban, a másikhoz képest, a másik ellenében jön létre: én csak akkor létezem, ha a másik ember „elismeri” létezésemet, máskülönben nem vagyok senki és semmi. Hegelnél ennek a viszonynak az allegorikus eredetnarratívája úr és szolga története – s talán nem véletlen, hogy az androidok voltaképpen rabszolgák, amelyeknek fő funkciója, hogy gazdáik, uraik valóban „úrnak” érezhessék magukat. Ugyanakkor viszont – ez Hegel példázatának is a lényege – a másik elismerése csak akkor ér valamit számomra, ha a másik ugyanolyan, mint én: ha egy szolga (android) ismeri el felsőbbségemet, azzal mit sem érek, hiszen ő csak egy szolga, vagyis egyfelől azt akarom, hogy a másik elismerje fensőbbségemet, másfelől viszont, ha elismeri, már nem érek semmit az elismerésével. Az emberek és androidok viszonyának aszimmetriája ebben a megközelítésben új, nemcsak filozófiai, hanem politikai értelmet is nyerhet. Az androidok szolgák, rabszolgák, szubjektivitásuktól megfosztott lények (talán nem véletlen, hogy Marx szubsztanciájuktól megfosztott szubjektumoknak nevezte a proletariátust), s nyilvánvaló utalás, hogy a regényben szereplő egyik hirdetés az amerikai polgárháború előtti Dél boldog napjainak visszatérésével kecsegtet. Sokan értelmezték a regényt és a filmet is a rasszizmusról vagy antiszemitizmusról szóló allegóriaként (közismert, hogy a regény írása idején Dick éppen náci tisztek feljegyzéseit olvasta): az androidok nyilvánvalóan a másság megtestesítői, másságuk azonban nem látható: csontvelővizsgálatra van szükség ahhoz, hogy minden kétséget kizáróan bebizonyosodjon (ami rendkívül ironikus, hiszen a Voigt-Kampff-teszt éppen azon alapul, hogy a fiziológiai és biológiai különbségek nem elegendőek az androidok másságának meghatározására: a kiiktatás után a teljes bizonyossághoz azonban mégis szükséges a test próbája). Kaja Silverman szerint például a regényből készült filmben a rabszolgaság kategóriája faji alapról politikai alapra helyeződik át, s ebben az értelemben a nagyon fehér bőrű, nagyon szőke, nagyon teuton Roy Baty (Rutger Hauer) alakja a „feketeség” (avagy a zsidóság) megtestesülésévé válik.

Ezen a ponton – Roy Baty, illetve az őt játszó színész alakján keresztül – az androidok mássága – és az együttérzés-morál – másfajta, az előzővel éppen ellentétes értelmet kaphat – s érdekes módon a regény ebbe az irányba is kínál támpontokat. Ebben a megközelítésben az androidok nem szolgák, alsóbbrendű lények, hanem éppen ellenkezőleg: a betegségekkel szemben ellenálló, szintetikus anyagból készült, az embernél „tökélesetebb” lények, s felsőbbrendűségüknek egyéb, nietzschei elemei is vannak. Dick szövege néha mintha szinte közvetlenül utalna Nietzschére, aki több helyen kárhoztatta a csordaszellem győzelmét, az együttérzés-morál uralmát, amely megbetegítette az európai kultúrát, ledöntve a trónról az igazi nagyságot: amit Dick a regényben az „empátia tehetségének vagy adományának” nevez (the empathic gift), az Nietzsche szerint az ember és az egyéb csordaállatok sajátossága, nekik javítja a túlélési esélyeiket, a ragadozók esetében azonban fordítva áll a dolog, hiszen az együttérzés adománya – írja Nietzsche A morál genealógiájában – „elmossa a határokat a vadász és az áldozat, a győztes és a legyőzött között.” Vagyis a humanoid robotoknak „evolúciós” okokból sincs szükségük az együttérzésre, hiszen az android nem más, mint „magányos ragadozó”. A film képileg is nyilvánvalóvá teszi, hogy Roy Baty (Rutger Hauer) – ugyancsak Nietzsche szavaival – „a ragadozó vadállat, a pompás, zsákmányra és győzelemre éhes szőke bestia, amelyet senkivel nem téveszthetünk össze.” Az android tehát egyrészt rabszolga, másrészt viszont egy életképesebb, aktívabb, ha úgy tetszik, „felsőbbrendű” ember prototípusa, részben épp azért, mert csupa életakarás, mert mindig teljesen a jelenben létezik, hiányzik belőle az együttérzés által okozott gyengeség.

Ebből a szempontból érdekes, hogy a végső leszámoláskor épp Mercer megidézett figurája az, aki segít Deckardnak az androidok likvidálásában: az ő segítsége teszi lehetővé, hogy Deckard kiiktassa Prist, és ne tévessze meg a Rachaelhez való megtévesztő hasonlóság – másfelől, ironikus módon, épp ebben a pillanatban bizonyosodik be, hogy az egyforma prototípushoz tartozó androidok sem ugyanolyanok, hiszen mindegyiknek saját élettörténete határozza meg a személyiségét. Mercer – nietzschei kifejezéssel – az együttérzés-morál képviselője, s ő az, aki ebben a pillanatban a leghatározottabban nemet mond az androidokra, a másságra (Nietzsche szerint az együttérzés-morál alapja egy hatalmas nem, mindenre, ami más, ami nem önmaga). Mercer maga az interszubjektivitás allegorikus alakja: Deckard és Pris/Rachael viszonyában materializálódik, illetve ez a viszony hívja őt elő, épp azért, mert ez már interszubjektív kapcsolat, ugyanakkor épp Mercer változtatja ismét aszimmetrikus ember-android kapcsolattá. Amikor Pris „meghal”, Mercer is eltűnik, mert „nem maradt ott semmi, csak ő Deckard maga.”

Ezen a ponton újra fel kell tennünk a kérdést: miért olyan nyugtalanítóak az androidok már puszta létezésük által? Miért kell őket azon nyomban likvidálni megjelenésük után? A válasz egyik része talán épp az interszubjektivitásban rejlik. Az androidok hátborzongató mivolta részben talán abból ered, hogy ember és android viszonyának aszimmetriája az interszubjektív ember-ember viszonyban rejlő aszimmetrikusságra utal. Jean-Paul Sartre írja: „Mindig lehetséges, hogy a Másik egyszerűen csak test. Ha az állatok gépek, akkor miért ne volna gép az, aki az utcán megy el mellettem?” A „rajtam kívül mindenki más robot” megcáfolhatatlan gondolata többek között David Hume-tól és Kurt Vonneguttól is ismerős lehet, s alapja az a belátás, hogy a másik emberről szerzett tudásunk mindig csak feltevésszerű marad. Ha viszont az én önazonosságom a másik ember elismerésén múlik, de a másikról soha nem állapítható meg teljes bizonyossággal, hogy valóban „olyan, mint én”, akkor az androidokhoz való viszony aszimmetriája a minden interszubjektív viszonyban ott rejtőző bizonytalanság kiteljesedése, és a másik elpusztítása – szétszerelése – az egyetlen valóban biztos módja annak, hogy eldöntsem, persze túl későn: a másik valóban olyan-e, mint én.

4.

Tegyük fel utoljára a kérdést: miért kell pusztulniuk az androidoknak? Miért olyan nyugtalanító, sőt, elviselhetetlen a jelenlétük az ember számára a földön? Slavoj Žižek a mozgó szobrok, életre kelő viaszbábuk és hasonló jelenségek hátborzongató hatásának két ellentétes forrását jelöli meg, ami az androidokkal szembeni irracionális ellenérzés eredetére is rávilágíthat. A rémület kiváltó oka lehet egyrészt a felfedezés, hogy amit eddig élőlénynek hittünk, valójában halott, mechanikus bábu (mint Olympia E. T. A. Hoffmannál), illetve másfelől az a felfedezés, hogy amit eddig halott gépezetnek hittünk, valójában élőlény. Az androidok mindkét okból hátborzongatóak: talán azért kell eltűnniük, mert pontosan olyanok, mint az ember, miközben mégis egészen mások, de lehetséges, hogy épp fordítva: azért nem lehetnek az emberek között, mert egészen másnak, gépezeteknek tűnnek, miközben talán mégis éppolyan élőlények, mint mi vagyunk. Az android is ember. Vagy: az ember is kiborg. Dick regényének egyik legizgalmasabb vonása, hogy – talán deklarált szándékai ellenére is – mindkét lehetőséget mindvégig játékban tartja.

Ebből a szempontból már a regény nyitó jelenete is sokszorosan ironikus. Rick Deckard ébredése afféle miniatűr teremtéstörténet, helyesebben teremtéstörténet-travesztia: „vidám kis áramcsípés” ébreszti fel, kelti életre a főszereplőt, aki felkel, feláll, és csíkos pizsamájában nagyot nyújtózik – természetesen az emberpár férfi tagja ébred öntudatra elsőként, s felesége, Iran, csak ezután kezd el ébredezni. Sőt, az asszony önerőből mintha képtelen lenne felébredni („kinyitotta szürke, csöppet sem vidám szemét, pislogott, majd nyögve megint lehunyta”), s Deckard ajánlgatja, hogy ő majd besegít, és átállítja Iran hangulatorgonáját, amellyel egyes érzelmi alapállások programozhatók. Az öntudat egyik rejtélye már itt, ebben a rendkívül egyszerű epizódban megjelenik. Ébredése után Deckard első érzése a meglepetés: „Mindig meglepődött, hogy egyik pillanatról a másikra csak úgy ébren találja magát.” Vagyis az öntudat, a „valakinek lenni” érzése azért is titokzatos, mert eredete, forrása mindig rejtélyes marad: amikor az ember öntudatra ébred, akkor mindig már öntudatra ébredt, az első pillanat visszanyerhetetlen, fellelhetetlen.

Az elektromos impulzus által életre galvanizált főhős ezután elindul, hogy végezze a dolgát, hogy minden egyes android kiiktatásával megerősítse azt az abszolút, metafizikai határvonalat ember és android között, amely annál inkább állandó megerősítésre szorul, minél észrevehetetlenebbé válik. Ha úgy tetszik, Deckard és a többi fejvadász az, amit az ember önmaga és az androidok közé helyez: fejvadász-azonossága, foglalkozása nem létezhetne a határvonal felállítása nélkül. Szinte törvényszerű, hogy a társadalom számára a fejvadászokban is van valami embertelen, valami androidszerű; ahogyan Cortázar fogalmazta meg a Thészeusz-mítosz egyik feldolgozásában: aki szörnyekkel küzd, maga is könnyen szörnyeteggé válik.

Amikor Isidore valami fantasztikus fegyverről álmodozik, amellyel megvédhetné android barátait, „egy könyörtelen valamit” képzel el, aki egyik kezében nyomtatott listát, másikban egy pisztolyt cipel, és gépiesen végzi az unalmas, bürokratikus mészárlást. Egy érzelmek, sőt arc nélküli dolgot, amit ha meghal, azonnal helyettesítenek egy ugyanolyannal. A fenti jellemzés, valamint az, hogy Deckard agymunkájának fiziológiai leírásai („agyának áramköreiről”, idegutakról stb. van szó) ironikus módon egy gépezet működésének leírását idézik, nem egyszerűen arra utal, hogy esetleg maga Deckard is android (ez a lehetőség mind a regényben, mind a filmben nyitott marad), hanem arra is, hogy Deckard „androidsága” valamiképpen az ember mint olyan „androidságát” jelenti. Vagyis metaforikus értelemben Deckard eleve „android” volt, programozható érzelmekkel. Mégis fontos az, hogy a regény főszereplője épp egy androidspecialista: amikor Deckard kapcsolatba kerül „valakivel,” nem tudhatja, hogy a másik ember-e vagy android. Emellett az androidokhoz való viszonya is kettős: egyrészt vadász vagy természettudós módjára figyeli az androidokat és von le következtetéseket szokásaikról, másrészt viszont interszubjektív viszonyba, ember-ember viszonyba is kerül velük (az a feltételezése például, hogy az androidokból hiányzik az empátia, maga is az androidok agyába vagy elméjébe való belehelyezkedés nagyon is empatikus eredménye), s a kétféle kapcsolat nem egyszerűen ellentétes egymással, hanem kölcsönösen kioltják, lehetetlenné teszik egymást.

Az „android” ezen a ponton metaforává válik, és az emberi identitás szintetikusságára, műviségére utal. Vagyis Deckard és a többi hangulatorgonával, empátiadobozzal élő ember ugyanolyan, mint az androidok: miközben az érzelmek hiányát, az affektivitást hiányolják az androidokban, saját érzelmeik is programozottak. Ebben az értelmezésben a regény azt sugallja, hogy – legalábbis korunkban – minden identitás legalább részben művi, mesterséges, gépies és külső eredetű: a különbség ebben a tekintetben ember és android között csupán mennyiségi, és semmi esetre sem a természetes/művi ellentét mentén állítható fel. A filmben az emberek és androidok közötti különbség tulajdonképpen csak annyi, hogy az androidok négy év elteltével „lejárnak”: nem élhetnek eleget ahhoz, hogy valóban élhessenek, hogy szert tegyenek arra az érzelmi tőkére, emlékezetmennyiségre, ami emberré változtatná őket. Roy Baty mondja alkotójának: „Több életet akarok, faszkalap.”

Itt ismét visszajutunk az Oidipusz királyhoz, illetve annak egyik központi motívumához, a rejtvényhez. A Szfinx feladványa az embert a két lábon járó és a négy lábon járó lények között is elhelyezi, ami eleve hibridségre utal, aztán viszont olyan lényként írja le, amely három lábon jár, s ezzel nemcsak hibrid, de természetellenes lényként azonosítja. A rejtély e pontjának megoldása természetesen az öregember botja, a harmadik láb, vagyis egy protézis, egy inorganikus, külső testrész. Vagyis az ember már az eredeti feladványban is prosztetikus, szervetlen műtestrészekre szoruló lényként szerepel, s a Szárnyas fejvadász és a cyberpunk után legszívesebben azt mondanánk: már Oidipusz is kiborg. A Voigt-Kampff-teszt kérdései voltaképpen a Szfinx rejtélyének különös megismétlései, ahol azonban alapvető módon megváltozik a kérdező és a kérdezett viszonya egymáshoz, a kérdésekhez és a válaszokhoz egyaránt. A Szfinx tudja a választ saját kérdésére, s amikor elhangzik a megfejtés, kiiktatja önmagát. Itt viszont a kérdező a tesztek tárgyában, az androidokban keresi önmaga titkát, önmaga azonosságát. Mint amikor Deckard elvégzi a tesztet az androidnak hitt Reschen, s rájön, hogy az abnormalitás, amit a másikban látni vélt, voltaképpen saját magában rejlik, s nem más, mint az androidok iránti empátia. Mintha most az ember kérdezné saját mibenlétéről a kétlényegű, hibrid, szörnyeteg-Szfinxet, az androidot, egyre kifinomultabb teszteket kitalálva, rögeszmésen ragaszkodva ahhoz, hogy legyen valami, ami biztosan megkülönbözteti őt minden más létezőtől, hogy saját kiborgvoltától menekülhessen.

Mercer segít Deckardnak abban, hogy megtegye, amit képtelen megtenni, amit emberként lehetetlen megtennie: hidegvérrel meggyilkolni valakit csak azért, mert más. Élni Mercer szerint annyit tesz, mint hogy „megsérted/áthágod saját azonosságodat” (violate your identity), mint hogy olyasmit teszel, amit nem tudsz megtenni, mint hogy megtapasztalod ezt az abszolút másságot önmagadban. Ahogy Slavoj Žižek fogalmaz a Szárnyas fejvadászról írva: csak akkor válok valódi emberi szubjektummá, ha elfogadom, magamra veszem saját replikáns (android) mivoltomat. Emberré nem a bizonyosság tesz, hanem éppen a saját azonosságomra, mibenlétemre, embervoltomra vonatkozó kétely.

Bibliográfia

Bruno, Giuliana. „Ramble City: Postmodernism and Blade Runner”. October 41 (1987).

Bukatman, Scott. Blade Runner. London: British Film Institute (1997).

Instrell, Rick. „Blade Runner: The Economic Shaping of a Film”. In Cinema and Fiction: New Modes of Adapting, 1950-1990. Edinburgh: Edinburgh University Press, 1992.

Kernan, Judith B. (szerk.). Retrofitting Blade Runner. Bowling Green: Bowling Green State University Press (1991).

Lightman, Herb A. és Richard Patterson. „Blade Runner: Production Design and Photography”. American Cinematographer 63.7 (1982).

McNamara, Kevin R. „Blade Runner's Post-industrial Worldspace and Philip K. Dick's „Do Androids Dream of Electric Sheep?” Contemporary Literature 38 (1997).

Neumann, Dietrich (szerk.). Film Arcbitecture: From Metropolis to Blade Runner. New York: Prestel, 1996.

Sammon, Paul M. Future Noir: The Making of Blade Runner. London: Orion, 1996.

Silverman, Kaja. „Back to the Future”. Camera Obscura 27 (1991).

Telotte, J. P. Replications: A Robotic History of the Science Fiction Film. Urbana: University of Illinois Press, 1996.

Warwick, Patricia S. „Mechanical Mirrors, the Double, and Do Androids Dream of Electric Sheep?” in Mind in Motion: The Fiction of Philip K. Dick. Carbondale and Edwardsville: Southern Illinois University Press, 1987.

Žižek, Slavoj. „I or He or It (the Thing) Which Thinks”. In „Tarrying with the Negatíve: Kant, Hegel and the Critique of Ideology”. Durham: Duke University Press, 1993, 9-44.

H. Nagy Péter: Descartes és az evolúció

Ha megkérnénk egy neves irodalomtörténészt, hogy soroljon fel olyan, a 20. század második felében született regényeket, melyeknek három magyar fordítása is elkészült már, alighanem bajban lenne. Nos, Philip K. Dick kultikus alkotása, az Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal? immáron ezen művek közé tartozik. A szöveg első átültetése, Gálvölgyi Judit nem túl precíz fordítása (Elektronikus bárány) a nemrégiben újraindult Interpress Magazinban jelent meg két részletben, még anno az „átkosban”; majd ezt követte a Valhalla Páholy kiadásában Szántai Zsolt – az előbbinél sokkal megbízhatóbb – munkája (Álmodnak-e az androidok elektromos bárányokról?), mely kiadvány fedőlapján és gerincén a regény címénél jóval nagyobb betűkkel, kiemelve a Szárnyas fejvadász felirat – a Marvel Comicsból átemelt logó – szerepelt. Bár a magazinbeli változatot is a Ridley Scott-filmből vett képek illusztrálták, az utóbbi esetben a kiadói szándék még nyilvánvalóbb volt: a Blade Runner sikere feltehetően pozitívan hat vissza a regény olvasottságára, ily módon növelni lehet a példányszámot. A szöveg harmadik fordítása, Pék Zoltán szakavatott teljesítménye – az Agavé közreadásában – pontosság és leleményesség tekintetében különbözik mindkét eddigi kísérlettől.

Nem feladatunk itt, hogy összehasonlítsuk a három változatot (ez külön tanulmányt érdemelne), egyetlen momentumra azonban érdemes utalnunk. A Pék Zoltán által pontosan visszaadott nevek és állandó jelzőik a Gálvölgyi Judit-féle – egyébként happy enddé torzított – verzióban még egészen máshogy néztek ki. Kedvenc példáim közé tartozik, hogy a magazinban közzétett szövegben a „szovjet zsaru” (Polokov android) – következetesen – ázsiai, majd később – következetlenül – európai illetőségű alakként említődik, ráadásul francia hangzású nevet visel (Polieux). A képlet világos: az akkori kultúrideológia feltehetően nem tűrhette, hogy a szovjet rendőrség olyan kétes erkölcsű, laza irányítású intézményként tűnjön föl, amelybe könnyedén beszivárognak az androidok. A cenzúra itt még egy sci-fi-regény esetében is működött, hiszen Dick alkotása – sok más művéhez hasonlóan – a megírásához képesti közeljövőben játszódik. A szocialista érában viszont holmi posztapokaliptikus víziónak a történelem belátható horizontján természetesen nem szabadott feltűnnie. De ezzel már el is érkeztünk a szóban forgó szöveg – korántsem idealizáló – jövőképéhez. Kezdjük hát ezzel rövid eszmefuttatásunkat, mely mindössze néhány olyan összefüggés felvázolására vállalkozik, mely kiindulópontul szolgálhat a regény értelmezéséhez.

Az Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal? egy globális katasztrófa (Végső Világháború) utáni Földön játszódik. Az emberiség nagy része emigrált más planétákra, az anyabolygón igen magas a nukleáris szennyezettség, az állatfajok többsége kihalt, mindent elborít, sőt önálló életre kel a szemét. Olyan multinacionális nagyvállalatok és kiszolgálóegységeik uralják a világpiacot, melyek az állatok helyébe lépő másolatok és az emberekhez mindinkább hasonlító androidok gyártására rendezkednek be (utóbbiakat elsősorban a kolóniákra exportálják). A szökött replikánsokat fejvadászok üldözik, míg a földi népesség lelkéért egy multimediális show-műsor (Buster) és egy kétes eredetű kollektív hit (Mercer) verseng. Ebben a szituációban bomlik ki a történet két főszála: Rick Deckard fejvadász Marsról szökött, Nexus 6 típusú veszélyes androidok után kutat; J. R. Isidore vállalati sofőr pedig megpróbálja bújtatni az utolsó három szökevényt. Míg előbbit az igazi állatok vásárlására fordítható fejpénz hajtja, addig az utóbbit az emberekkel való kapcsolattartás távlata vezérli. Első ránézésre a regény két tömegkulturális műfajt variál, science fiction környezetben játszódó krimiként olvasható. Az akció bonyolítása, a detektívtörténet logikai sémáinak kifuttatása és a futurisztikus kelléktár szemléltetése helyett a kérdések azonban egészen másra terelődnek.

A regény egyik alapmondatát az egyik mellékszereplő, Milt Borogrove, az állatkórház szerelője fogalmazza meg, így hangzik: „a másolatok kezdenek túl valóságosak lenni”. A mesterséges és a természetes létezők közti párhuzamok és differenciák játéka folyamatosan átszövi a mű cselekményét, lépten-nyomon előkerül a párbeszédekben, felbukkan a szereplők tudatában. Hogy miképpen lehet különbséget tenni az eredeti és a másolat, ember és android között, annak egyik figyelemre méltó példája a Voight-Kampff-Empátiateszt, melynek segítségével ki lehet mutatni a szimulált reakciókat, az álemlékeket (és az „érzelmi sivárságot”). Vegyük szemügyre kicsit közelebbről azt a jelenetet, amikor Deckard megérkezik a Rosen Társasághoz, hogy elvégezze a vizsgálatot. A teszt egy olyan kérdéssorozatra épül, amely alapján kideríthető, hogy bizonyos szituációk az alanyból kiváltanak-e – és ha igen, milyen szinten – empatikus reakciókat.

(Az empátia az Oxford English Dictionary definíciója alapján „a rajtunk kívül lévő dolgok vagy érzések megértésének, illetve tapasztalataiba való behatolásának képessége”. Vagyis az empátián keresztül tudjuk és érezzük azt, amit más emberek tudnak és éreznek. A regény elbeszélője ezt ekképpen tematizálja: „Annak idején Rick arra jutott, hogy az empátia kizárólag a növényevőkre korlátozódik, vagy legalábbis olyan mindenevőkre, akik el tudják hagyni a húst. Hiszen végeredményben az empátia elmossa a határokat vadász és áldozat, győztes és legyőzött között. Ahogy a Mercerrel történő fúzióban mindenki egyszerre menetel felfelé, vagy ha a ciklus véget ér, egyszerre zuhan alá a sírvilágba. Furcsa módon ez egyfajta biológiai életbiztosítás, csak éppen két éllel. Ha egy élőlény örömöt érez, az összes többi életébe is jut belőle. Viszont ha valaki szenved, akkor azt a többiek sem tudják kirekeszteni. A hordaállat, mint amilyen az ember, ezáltal magasabb túlélési arányt ér el; egy bagoly vagy kobra viszont belepusztul. Az emberszerű robot nyilván a magányos ragadozók közé tartozik.”) A regény egyes szereplői szerint tehát az empátia volna az a specifikum, amelyre android nem képes, pontosabban nem tudja maradéktalanul szimulálni. Másfelől viszont attól még valaki nem android, hogy nem érez empátiát („az emberek egy kis csoportja nem menne át a teszten” – fogalmazza meg Bryant felügyelő).

A nyomozás megkezdése és a Rosen Társaság jövője azon múlik, hogy a teszt működik-e. Nézzük a lehetőségeket, hiszen ezekből származnak a regény alapkonfliktusai. Ha a teszt sikeres, akkor a rendőrség jól végzi és végezheti is eddigi munkáját, de a termékvédelem miatt a gyártóval ellentétbe kerül, mivel ez utóbbi célja az embertől megkülönböztethetetlen android kifejlesztése. Ha a teszt sikertelen, annak kétféle következménye lehet. Egyfelől – amennyiben a vizsgálat androidként azonosít embert – bebizonyosodik, hogy a rendőrség bizony nem áll a helyzet magaslatán, ugyanis embereket is likvidált androidok helyett. Másrészt – ha fordítva: emberként azonosít androidot – le kell állni a gyártással, mert a rendőrség nem lesz képes elvégezni a munkáját. Rachael Rosen tesztelése tehát szó szerint élet-halál kérdése, hiszen nemcsak az intézmények jövője forog kockán, hanem az is, hogy eltűnik-e a határ ember és android között. A végeredmény – Rachael szintetikus személyiség – azt a lehetőséget engedi érvényesülni, hogy a különbség továbbra is fennáll. A regény azonban – többszörös csavarok közbeiktatásával persze – arra épül a továbbiakban, hogy ez a határ rendkívül ingatag: Deckard empátiára hajlamos a nőnemű androidok iránt (a Luba Luft ügy után teszteli magát, s ez bebizonyosodik), míg a replikánsok is képesek valami hasonlóra egymás irányában, sőt mintha az állatokat is egy ehhez hasonló latens funkció különítené el másolataiktól. Emellett a fejvadászok elleni csaliként alkalmazott, azok empátiáját kihasználó Rachael bosszúja – a kecske letaszítása a tetőről – nagyon is emberi gesztus (tudatos fájdalomokozás a másiknak fontos lény megsemmisítése által); míg a hangulatszabályzó rendszerek mesterséges tudattal, érzelmekkel táplálják a városi lakosságot. Ráadásul az empátia vakká teheti az emberiséget: például J. R. Isidore nem tud különbséget tenni az igazi macska és mesterséges változata, az android és az ember, pók és utánzata között; ahogyan az empátiadoboz realitása is illúzióként lepleződik le (az androidok szerint „az empátiaélmény” szélhámosság); vagy ahogyan Deckard nem ismeri fel a regény végén az elektronikus varangyos békát stb.

Van azonban a Voight-Kampff-tesztnek egy másik fontos szerepe is. Ez viszont szövegközi kapcsolatot jelent, hiszen az elv rendkívüli módon emlékeztet Descartes következő problémájára: „Ha volnának olyan gépek, amelyek egy majom vagy más oktalan állat szerveivel és külső alakjával bírnának, semmiképp sem tudnók felismerni, hogy nem egyeznek meg mindenben ezekkel az állatokkal. Ellenben ha volnának olyan gépek, amelyek a mi testünkhöz hasonlítanának és a mi cseleke-deteinket utánoznák, amennyire erkölcsileg csak lehetséges, akkor mégis volna két biztos eszközünk annak megállapítására, hogy azért mégsem igazi emberek.” Szempontunkból a második teszt érdekes (az első a nyelvhasználat módja volt): „A második az, hogy habár néhány dolgot éppolyan jól vagy talán még jobban csinálnának, mint akármelyikünk, de okvetlenül csődöt mondanának másokban; ebből pedig megtudnánk, hogy nem tudatosan cselekszenek, hanem csak szerveik elrendezésénél fogva. Míg ugyanis az ész egyetemes eszköz, amely minden esetben feltalálja magát, addig ezeknek a szerveknek minden különös tevékenység számára különös berendezésre van szükségük; ennélfogva erkölcsileg lehetetlen, hogy annyiféle berendezés legyen egy gépben, hogy az élet minden helyzetében úgy tudjon cselekedni, mint mi tudunk értelmünk segítségével.”

Az idézet természetesen az Értekezés a módszerről (1637) című bevezetőből származik, abból a módszertanból, amely az újkori filozófia egyik alappillérének számít. Világos, hogy a Voight-Kampff-teszt ennek a szöveghelynek és látásmódnak a paródiájaként is felfogható. Ugyanakkor a Rick Deckard által megtett út – a „bürokratikus mészárlástól” a depresszióig – rávilágít arra, hogy az empátia szintjei (Voight-Kampff Alterált Skála) még ha lehetővé teszik is az emberi és a mesterséges tudat szétválasztását, folyamatos paradoxonokhoz vezetnek az emberi elmében. (Zárójelben idekívánkozik, hogy a Descartes-párhuzam felvillantása azért sem önkényes értelmezői lépés, mert a regénybeli főhős neve különös módon emlékeztethet a filozófus nevének hangzására.) Dick alkotása már innen nézve is összetettebbnek tűnik, mint a hagyományos science fiction krimi, ám a fentiekkel kapcsolatban egy másik példát is említhetünk.

Elsősorban ne arra gondoljunk, hogy milyen fontos a regényben mondjuk a Mozart-és a Munch-párhuzam vagy az entrópiára való utalás (persze, hogy fontos, az utóbbi például nagy karriert fut be az amerikai prózában), hanem arra, hogy az empátia ürügyén miként merül fel egy következő kardinális jelentőségű probléma, az evolúció kérdése (Deckard és Isidore egyaránt eltöpreng egy-két alkalommal a dilemmán; sőt az előbbi cro-magnoni vadászként írja le Rachael alakját). Az állatok tömeges kihalása, a Nexus-generáció megállíthatatlan fejlődése, továbbá az, hogy az emberi specifikum leáldozóban van (mivel az empátia a természetes kiválasztódás eredménye lenne), illetve a DNS-állomány degenerálódása stb. – mind arra terelheti a figyelmet, hogy olykor megváltozhatnak az evolúció szabályai. Ha a regényt ennek fényében olvassuk, érdekes következtetésre juthatunk, melyet maximálisan alátámaszt a kortárs neodarwinizmus. Richard Dawkins Az önző gén, majd A vak órásmester című opusaiban felveti a genetikai hatalomátvétel lehetőségét. Ez a megvilágító erejű teória arra épül, hogy az öröklődést olyan önmásoló „szervezetek” is biztosíthatják, mint például az információmintázatok. Méghozzá olyanok, melyek nemcsak ivarsejtekben vagy agyakban, hanem – és számunkra most ez a lényeges – mesterségesen előállított termékekben is boldogulhatnak. Dawkins – a génektől megkülönböztetendő – mémeknek nevezi ezeket az entitásokat. (A „mém” szó a görög „miméma” -„utánzás” – rövidítése, 1976 óta „kulturális gén” értelemben használatos, és rendkívüli gyorsasággal szaporodik.) Az információk tehát terjeszthetik magukat agyról agyra, agyról könyvre, könyvről agyra, agyról számítógépre, számítógépről agyra, számítógépről számítógépre. Eközben mutálódhatnak is, azaz kifejthetnek olyan hatást, amely megváltoztathatja a másolódás alapegységét. „S ha egy újfajta replikátor hatalomátvétele kezdetét veszi – mondja az oxfordi tudós –, akkor elképzelhető, hogy ez odáig jut, hogy szülő DNS-ét (...) messze maga mögött hagyja. Ha így van, akkor szinte biztosak lehetünk abban, hogy a számítógépek befutnak. Lehetséges, hogy egy távoli napon intelligens számítógépek gondolkodnak majd saját elveszett eredetükről? Egyikük talán abba az eretnek igazságba fog botlani, hogy az életnek valami távoli, korai formájából származnak, amely szerves, szén alapú kémiában gyökerezik, és nem saját testük szilícium alapú elektronikus elveiben.” Dick regényét olvasva joggal fogalmazhatjuk át a kérdést, miért ne lehetnének ezek az önmaguk eredetén tűnődő lények – empátia, ész egyetemessége ide vagy oda – androidok...

Ha tehát az Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal? című klasszikusban nemcsak a párhuzamok, szerepcserék, tükröztetések stb. játékára figyelünk föl (bár ezek nagyon izgalmasak), hanem a fentebb említett, rejtettebb dimenziók mellett sem siklunk el, akkor Dick alkotása olyan műként lesz olvasható, melynek jövőképénél és az emberi tényezőhöz való viszonyánál érdemes lesz újra és újra elidőznünk. Egyáltalán nem csodálkoznék azon, ha ezt a szöveget majdan poszthumán biofilozófiai regényként tartaná számon az irodalomtörténet.

Tillmann J. A.: Orcus neontüzében

(A Blade Runner kapcsán)

A jövő mint sci-fi passió

A térképzetek átrendeződése – A világtér hódítói és turistái – Az Elérhetetlen Birodalma, ahol az ember önmagával szembesül – Űrhajóval vagy fénynél sebesebb gondolattal? – Blake és az alászállott angyalok – Orcus über alles: a pokol földi paradicsom – Világvárosi haláltánc műhó-val és üvegszilánkesővel – A Biomechanika Istenének földi helytartója – „Mindezek a pillanatok belevesznek az időbe” – Rendkívüli erejű képek világgá szervezése – Űrodüsszeák Trójáinak feltár(ul)ása – Az igazság jövőbe űződik – Világok kereszteződése – Az egyik és a másik szenvedéstörténet – E világ szakadásai

1.

Létesítményei fedezékében az ember ma már időről időre elhagyja a Földet, és fellép egy olyan térségben, mely évezredeken át az ég nevet viselte.

A Földtől távolodó hordozórakéta tűzcsóvája a tér távolába veszve, a csillagok fényével válik eggyé. A térhajó útját követő szem az eget áttörő pálya íveként látja ezt a távolodást. Az egykor elérhetetlen régiót egy emberi létesítmény útja a távolság fokozatainak folyamatosságába fordította. Ezzel ég és Föld hagyományos képzetei és velük a tér tradicionális hierarchiája végérvényesen meghaladottá vált.

Az emberi lehetőségek új és eddig soha nem látott tágasságú mezője nyílott meg, amely oly határtalannak látszik, mint a csillagos ég. Annál is inkább, mivel magának a hasonlatban álló csillagos égnek a megnyílása az, amiről itt szó van. Az emberi megismerés előtt ledőltek az utolsó földi korlátok. Az ismeretlen és megismerendő, vagyis meghódítandó és birtoklandó tartományok utolsó erősségei is meginogtak. A távolság, a tér korlátja semmivé vált; leküzdése technikai problémának bizonyult, melynek fennmaradó nehézségeit majd a jelent felülmúló embernek kell a jövőben leküzdenie.

Az egek ostromának kezdeti elragadtatása ilyen elképzeléseket támasztott.

A világtér gyarmatosításának lelki és társadalmi vetületei a kor legrejtettebb vágyképeiről árulkodnak. A térhajók építtetői a földi élet megoldatlan gondjaira titkon a távolok hajósaitól remélnek gyógyírt. A Föld szűkösségére, lakóinak ínségeire és összeütközéseire enyhet ígér a tér végtelensége. Az ember belső viharai, szélcsendjei és örvénylései elől menedéket kínálnak a távolok kimeríthetetlen mélységei. Az univerzum turistái előtt megnyíltak az első utazási irodák. Titkos jelmondatukat akárha Kirkegaard-tól merítették volna: a tévelygőknek meg kell kapniuk a vigaszt, hogy legalább a tér változzék körülöttük, ha már ők maguk nem hajlandók megváltozni…

A kezdeti felindulás csillapultával mára már jobban kirajzolódnak a tényleges történés körvonalai. Egyidejűleg elmélyülnek a Földtől való elszakadás közben szerzett tapasztalatok.

Az ember fellépése a Földön kívüli térben évezredes vágyakat váltott valóra. Nemzedékek sokaságát vonzották a magaslatok, jóllehet csak egy ellenirányú erőről, a nehézkedésről lehetett egyértelmű tapasztalatuk. A tér alapvető hierarchiáját, melyet a Föld, a föléje boruló ég és a köztük honos ember térségei képeznek, a hagyományok mindegyike ismeri. És ismeri azt a vonzódást is, ami az embert a gravitációval azonos nagyságrendű erővel a magaslatok fölé emeli. Az is tudott, hogy e két erőtér az embert nem azonosképpen érinti. Ennek szem elől tévesztése éleszti időtlen idők óta azt a reményt, mely az embert a nehézkedés leküzdésére és az egek ostromára indítja. Erről a bábeli torony építésének története még Ikarosz legendájánál is meggyőzőbben tudósít.

Nemzedékek hosszú során át közvetítődött annak tudása, hogy az ég magaslatait az emberi ismeretek fegyverzetével lehetetlen bevenni. Ezzel párhuzamosan adódott tovább annak a belátása, hogy a magaslatok felé csak a halálon át vezet út. A halálhoz kötődő hagyományos képzetek az élet bevégződését térbeli átrendeződéssel hozzák összefüggésbe. Az élet köztes tartományából kihaló ember nemcsak életidejéből szakad ki, hanem maga mögött hagyja a téridő adott kontinuumát is. Ahhoz képest vagy „felemelkedik”, vagy pedig a „mélybe” száll alá.

Különös módon a „fent” és „lent”, az ember térbeli helyzete az élet és halál kérdésével még ma is együtt áll. Az ember Földtől való elszakadásának utolsó akadálya csak az élet végessége, a halál. Csak az élet veszélyeztetettsége, Földre utaltsága és az életidő korlátozottsága von áthághatatlan határokat a tér mélységei, az ég magaslatai irányába. Az emberi törekvések centrumában az élet határvidékeinek kiterjesztése és a magaslatok ostroma áll. A két hadművelet egyazon irányba folyik, ami arra mutat, hogy arcvonalaik egy ponton metszik egymást. A tér meghódításának kérdése az ember életidejének végességébe ütközik. A tér bejárhatóságát az utazók életidejének végessége korlátozza és határolja be. A távolság kozmikus dimenziójának kérdését élet és halál kérdése metszi át.

A terjeszkedés hadműveletei a létezés nem euklideszi dimenzióiban az Elérhetetlen Birodalmával kerülnek szembe. E különös régió határait koronként máshová helyezték, és más névvel illették. Néha az éggel volt azonos, máskor az ég felsőbb övezeteiben húzódott, olykor pedig a látszatok mögött sejtették.

Az Elérhetetlen Birodalmáról csak az tudható, hogy határai különös tükörből vannak; falainál az ember önmagával szembesül. Mindenütt jelen van; mérhetetlen távolságban húzódik körös-körül a Földön kívüli térben. Tájai felől még a fény sem hoz hírt; történései egy felderíthetetlen, évmilliókkal előttünk zajló jövőben rejtőznek.

2.

Az Elérhetetlen Birodalmának határvidékére eddig nem sokan merészkedtek, jóllehet mindenkinek rendelkezésére áll a térhajóknál sokkalta sebesebb hírvivő: a gondolkodás és a képzelet. Az előőrsök szétszórt csapatának tagjai között az utóbbi időben a tudósok és a művészek vannak többségben. Ezek egyike Ridley Scott. Scott előző filmje, az Alien(A nyolcadik utas a halál) is erről a tájékról tudósított a kulisszák és kalandok sokaságán át zajló történetében. A távoli világtérben fellelt idegenben az ember végességének kérdése mintegy a fonákjáról öltött testet. Egy „tökéletes” organizmus, egy végtelen alkalmazkodó-és átalakulóképességű lény állt az emberrel szemben, aki önmagában minden pusztulás eleven tagadása, de aki éppen ezért, az emberrel találkozván a halál testet öltött alakjaként lépett fel. A felvetett kérdéseket a film – noha befejezése a gyártók kívánsága jegyében a happy end felé hajlott is – nem zárta le. A halál testet öltött rémképe nem lett eltörölve, csak kitaszítani sikerült. Ott bolyong valahol a térben, és várja újabb fellépését.

Scott következő filmje, a Blade Runner (Szárnyas fejvadász) mintha az előzőben felvetett kérdés ívét folytatná: A meghódított világtér legkülső peremvidékein rendszeresített új robotnemzedék néhány tagja fellázad, és a Földre jön. Ezek az android (emberszerű) robotok, a replikánsok erősebbek az embernél; felszámolásuk egy különleges rendőralakulatra hárul (Blade Runner Unit – Élenjáró Fejvadász Egység).

Az androidok Los Angeles (az angyalok, a hírnökök) városában szálltak a Földre. Az égből érkezett lázadók életműködésük meghosszabbítására törekednek, ám emellett egy különös küldetést is teljesítenek, amit vezetőjük, egy démonikus tekintetű albínó tár fel egyik áldozatának, miközben William Blake America – a prophecy című verséből idéz: Fiery the Angels rose, deep thunder roll'd around their sbores, burning with the fires of Orc. (Tüzesen kelnek föl az angyalok, mély dübörgés görög partjaik körül, Orcus tüzében égve.)

A film az expanzió nyomán átrendeződött hierarchikus teret mutat: a Föld a világtérben otthonos ember alvilágává vált. Los Angeles panorámája a film nyitó képeiben, gigantikus építményeivel, zöldesbarna félhomályba lobbanó hajtómű-tüzeivel nem hagy kétséget afelől, hogy a szó konkrét, metaforikus és mitologikus jelentése itt összeért – Orcus birodalmába vezették tekintetünket. Egyre mélyebbre ereszkedünk alá az emberi létesítmények rengetegében, ahol füstködök homályosítják el az eget; ahol az építmények faláról hirdetésmonitorokon felbukkanó női képmások csábítanak a Coca-Cola ragacsos paradicsomába, ahol az utcák fölött képernyőkkel teletűzdelt térhajómodellek járnak, szirén-hangjaik más égtájakra szólítanak: „új élet vár a külső világtérben…” Az utak zűrzavarában kultúrák foszlányai szervesülnek a tarkaság áttekinthetetlen képeivé; nyelvek váltakoznak és olvadnak össze egyetlen folyamatos hangfüggönnyé.

A film hőse, a Blade Runner először a replikánsok gyártóját keresi föl, aki piramis formájú gyára csúcsán, egyiptomi templomcsarnokot és Fritz Lang Metropolisát idéző posztmodern lakosztályában fogadja. A sárgás alkonyi fényben úszó oszlopcsarnokban a tulajdonos a teremtés celebrátoraként beszél az androidok új nemzedékéről, saját kreatúráiról. Ebben az időtlen térben váratlanul a múlt kérdése is felmerül: „Ha hagynánk időt, hogy kifejlesszék múltjukat, akkor elvesztenénk a hatalmat fölöttük, mert saját akaratra tennének szert.” A múlt szelleme és alakzatai ettől kezdve mind gyakrabban lépnek elő. Úgy tűnik, hogy a replikánsok Földre szállása is annak jegyében áll, hogy az ember múltjának feltámasztásával és újraélésével voltaképpen a hiányára ébresszenek.

Az androidok genezise alászállásukkal vette látható kezdetét. Teremtéstörténetük folyása ugyan nem követi egészen híven az emberét, de nem is idegen attól. A film hősének velük való első találkozása majdhogynem paradicsomi: jelen van egy férfi és egy nő, és a kígyó sem hiányzik. Igaz, ez egy mesterséges darab; annak a kígyóbűvölő nőnek a háziállata, akinek a fejvadász először a nyomára akad. A kísértés sem marad el, noha nem a kígyó(bűvölő nő) lép fel kísértőként, hanem a robotgyáros szépséges titkárnője. A férfi nem maradt érintetlen a varázsától, és utóbb meghívja őt a kígyóbűvölés színhelyére. Ez a nem kifejezetten paradicsomi hely egy ópiumbarlang a kínai negyedben, ahol a kígyó gazdája is feltűnik. A fejvadász a kígyóbűvölő nyomába szegődik, majd beéri és lelövi. A nő haláltusája közben üvegfalak sorát töri át; kirakatok műhavát felverve, üvegszilánkok kilassított záporában úszik át egy vérfoltos replikánslétből a tiszta nemlétbe.

A század művészetének egyik legkülönösebb szépségű haláltánca nyomán kezdetét veszi a Blade Runner meghasonlása. Belső beszéde vívódó lelkiismeretének ad hangot, amely nem tud megszabadulni az ölés vádjától a replikánsnő „visszavonása” után. (A fejvadászok nyelvhasználatában a „visszavonás” jelenti az androidok megölését.) Mielőtt azonban elhagyná a tetthelyet, utánaveti magát a lelőtt nő társa, és leszámolásra készül. Éppen az utolsó pillanat józanságára szólítja fel – Wake up, time to die! (Ébredj, ütött az utolsó órád!) –, amikor az odaérkező titkárnő pisztolylövése leteríti.

Közben a megmaradt replikánsoknak sikerült alkotójuk közelébe férkőzniük. A jöttük értelmét faggató kérdésre lakonikus válasz érkezik: a halál gondolata vezette őket ide. Az androidok vezére életidejük kiterjesztését követeli alkotójától. Válaszában a gyáros az élet áthághatatlan törvényéről beszél, mely lehetetlenné teszi adott biológiai bázisán szabott idejének meghosszabbítását. Művét büszkeségének nevezi, akinél tökéletesebbet alkotni még a Biomechanika Istene sem képes. Alkotó és műve újra egymásra talált. A kreátorapa atyai tanácsokat ad fiának, hogyan élje hátralévő életét, mielőtt eléri a vég. A teremtmény alkotójára lelt, az alkotó megtérő fiaként fogadja alkotását – tékozló fiúnak nevezi –; az egymásra találás csaknem teljes. A fiú megcsókolja teremtő apját, de ölelése nem oldódik, egyre görcsösebbé váló szorítása lassan szétroppantja a kezében tartott fejet. A találkozás himnikus kísérőzenéje egy velőtrázó halálhörgés hangjaiba olvad.

A Blade Runner eközben felfedezi a replikánsok búvóhelyét: egy pusztulófélben lévő palotában az androidvezér szerelmére talál, aki dühödt rémként támad rá. A fejvadász lövése vele is végez. Halálos vergődésében és rángásaiban mintha Siva, a rombolás és pusztítás sokkarú istene elevenedett volna meg. A visszaérkező replikáns még meghallja halálsikolyai elhaló hangját. Első ütközetükből a fejvadász fegyvertelenül és tört kézzel kerül ki. Kétségbeesett igyekezettel menekül, oromzato-kon kúszva és kapaszkodva feljut a tetőre. Üldözőjénél közben kezdetét veszi az androidok különös haláltusája. Ennek során, hogy a kezét merevítő görcsöt feloldja, tenyerét egy vasszöggel stigmatizálja. A fejvadász már megmenekülése reményében tekint szét az eső áztatta tetőzeten, amikor újra felbukkan üldözője. A fejvadász páni félelemmel menekülne, de elvét egy ugrást, és majdnem lezuhan. A mélység fölött függve látja meg a replikáns lassan föléje magasodó alakját.

A lélegzetelállító hajsza váratlan fordulattal ér véget: az üldöző stigmatizált kezével a halál torkában vergődő üldözöttért nyúl, és maga mellé emeli. Másik kezében fehér galambot tartva, élete leszálló ágában utolsó szavait intézi társához: „Nem kis dolog félelemben élni, ugye? Pontosan ezt jelenti a szolgaság. Olyan dolgokat láttam, amiket az emberek el sem hinnének. Mindezek a pillanatok belevesznek az időbe, miként a könnyek az esőbe. Eljött a halál órája.” A beszélő ekkor megmerevedik, és kezéből kilassított szárnycsapásokkal száll el a lélek fehér madara. A fejvadász értetlenül mered megmentőjére: „Nem tudom, hogy miért mentette meg az életemet. Lehet, hogy utolsó pillanataiban jobban szerette az életet, mint előtte bármikor; nemcsak a saját életét, hanem akárkiét, az én életemet.”

3.

Ridley Scott filmje jelmezek sokaságában rejtőzködve arra tesz kísérletet, hogy az ember létkérdéseinek az ezredvégen aktuális horizontját egy jövőbe vetített történetben tárja föl. Ezt a szándékát rendkívüli erejű képek világgá szervezése hordozza és érvényesíti.

A történet szintjén a film alig megy túl a szokásos sémák szerint felépített jövő idejű kalandfilmeken. Az üldöző és üldözött, a jó és rossz dualitásait azonban nem tartja meg, hanem pólusaikat egymásba oltja.

Úgy tűnik, a film közegében ma nem beszélhető más nyelv. A létesítmények szaporodó sokaságán megfáradt nézés csak az élet végvidékeinek képeivel éleszthető fel és tartható ébren. A keletkezés és a pusztulás elfojtott és száműzött látványai a tilalmak csábos varázsaival felékesítve térnek vissza. A filmben e köznyelv elemei csaknem érintetlenül maradtak; van gyilkos és áldozat, menekülés és halál. De a nyelv jól ismert szavainak egymásutánja egy másfajta beszéd mondataivá állnak össze. A halálnak az élet vidékeiről elhárított látványa nem egy fordulatos történet fűszereként mutatkozik – noha egy felületes nézőpontból ez az értelmezés is lehetséges. A halál rendkívüli intenzitású képei a figyelem magaslatait készítik elő. A kitartott pillanatok a végső látványok fényében engedik megcsillanni az élet tünékeny alakzatait.

A végletek egymásba oldását a film nemcsak a történés szintjén viszi végbe, hanem világának múltja – jelenünk és múltunk – felé is kiterjeszti. Scott műveiben az európai hagyomány mindkét főárama, a görög és a zsidó-keresztény is jelen van, egymással konfrontálódva nyer bemutatást.

Scott filmjei a sci-fi (tudományos-színezetű-fikciós) filmek sorába tartoznak, és ennyiben közvetlenül is a görög eredetű tudományosság örökösei. Különös módon e vonulat első csúcsa, a 2001 Űrodüsszea – S. Kubrick filmje – az európai művészet kezdeteire utal. Aligha esetleges azonban az a párhuzamosság, ami valóságosságuk megítélésében mutatkozik. Homérosz Trójájáról kétkedések évszázadai után a felvilágosultság káprázatában szenvedő emberiség kénytelen volt belátni, hogy nem pusztán egy dús képzelet szüleménye, hanem alapja éppoly valóságos, mint a föld, melyen létrejött. Némi merészséggel arra a belátásra juthatunk, hogy a jövőre vetülő látomások mögött is egy elfeledett valóság húzódik meg, mely a jelenben fakadt víziókat nemcsak hogy igazolhatja, hanem felül is múlhatja. Különösen akkor, ha fontolóra vesszük azt a nem mai keletű állítást, mely szerint Homérosz fátyol, mely elfedi előttünk a görögség valódi arcát.

Az előbbi képen belül maradva arra kell gondolnunk, hogy a lepel szövedékei, vastag tartószálai rejtik el a mögötte meghúzódó arc vonásait, és csak a szövedék réseiben csillan meg olykor rejtetlensége. Az eposz szövedékének sűrűjét a küzdelmek, a csatározások, a történések egymásutánja alkotja. Ezek fénytörésében a világ események egymásutánjaként látszódik, amelyben időről időre felbukkan egy rendező a történések fölötti régióból, hogy megcsillantson valamit egy más világ fényéből, és az események lanyhuló menetének új irányt adjon.

Az eseményekre hasadt világ az ember gyengülő észlelőképességének, romló érzékenységének egyik következménye. Ennek kezdetei nem mai keletűek. Máig érzékelhetően a hasadék egyik jól kivehető partján Homérosz, a túloldalon a Szókratész előtti görög gondolkodás java áll. Különös és kimeríthetetlen, aligha leírható gravitációs középpontja folytán e gondolkodás fennmaradt töredékei egy egésznek tudott világról tudósítanak. A későbbiekben a gravitációs középpont megsemmisülésének lehetünk tanúi. A kijelentések hátteréből nem sugárzik összetartozásuk erőtere. A mindenkori beszédtárgyak egymással állnak vonatkozásban, és egymással való viszonylataik feltárása csábít az igazság, a világ egészként való újrafelfedezése és helyreállítása felé. Az európai fogalmi gondolkodás születésének ideje ez. Az így születő logika temporalitása új irányt ad a gondolkodásnak: az időbe veti. A következtetések láncolatai időbeli hálózatokká bontják a mindenkori együttállást, így az igazság a jövőbe űződik, és a gondolkodó ezért fogja akarni a jövőt. A tudományok és az utópiák szülőföldje, Európa egyik forrásvidéke húzódik itt.

Európa történetének folyamát azonban egy más tájék forrása is élteti. Közel kétezer éve, nem messze a görög partoktól a helyreállítás más útja testesült meg. Fellépése és távozása, keresztje közé feszített útjának híre minden kor szemhatárán a végső helyreállás irányába mutat. Örömhírére és szólítására hagyatkozva a világ rendjének más dimenziója nyílik meg. Az ember jelenléte egy bolygó tüzének kérgesült felszínén megszűnt végsőnek lenni. Csak a keletkezés és a felnövekvés szegezi ide a Föld sarjadékát.

4.

Scott az androidok útját lázadásuktól végpusztulásukig vezeti végig. Történetük az örök élet gyümölcséért folyó küzdelemmel veszi kezdetét, bár deklarált céljuk ennél homályosabb: csak „elég időt” követelnek alkotójuktól, ami kétségtelenül szerényebb óhaj az örök élet vágyánál, bár némileg silányabb is – noha éppen ezáltal áll összhangban a jelen közönséges reményeivel. Az androidok néhány vonása ugyanakkor bukott angyalokra emlékeztet. Az örök élet után törekedve áthágták határaikat, a tilalmazott Földre szálltak, és teremtőjük, az ember ellen fordultak. Alkotójuk – erősen korlátozott „mindenhatóságánál” fogva – nem képes követeléseik teljesítésére. A tökéletlen teremtőre lecsap a véges teremtmény bosszúja. Nem apagyilkosság az, ami történik, ahol a feltörekvő utód félretaszítja az útjában álló elődöt. Nem is haszonelvű kalkuláció húzódik meg e tett hátterében. Az indíték mélyebbről fakad: a lázadás legmélyén egy rettenetes felismerés áll, amely a végesség döbbenetéből ered. A pusztulásra ítélt teremtmény végességéért nemzőjét és teremtőjét hibáztatja. Bosszúja a létrehozás tökéletlensége ellen lázad. Ezért számol le azzal, aki életre hívta, de halhatatlansággal nem ajándékozta meg.

Különös felismerés bajnoka a fiú, amikor arra jut, hogy a tökéletlen létezés forrása eltörlendő, visszanemzendő a keletkezés előtti nemlétbe. Fonák felmagasodás ez az apai, teremtői magaslatokra. Egyetlen csapással torolja meg alkotóján alkotása tökéletlenségét: eltörli őt, és ezzel a helyébe áll. A tett hordereje felér a teremtés köreihez: a kiontott vér égbekiáltó. Az ég ugyan még nem szakadt rá, mégis minden megváltozott. A felismerés mámora eloszlott, a bosszú indulata kioltódott. Tettével és közelítő végzetével a tettes magára maradt.

Az androidok célpontja a földi paradicsom, örök életük elnyerésének lehetséges színtere volt. Ez a térség azonban valójában alvilág, amiről a film kétségkívül meggyőző képet ad. Ám azok számára, akik ezt az alsóbb világot lakják, ők betolakodók, akik ráadásul egy más világ tükrét, éles tükörcserepeit is magukkal hozzák. Alászállásuk története a Föld lakói és történetük szemlélői számára tükröt képez, melyben saját arcukat szemlélhetik. Az android robot évszázados emberi törekvések csúcspontja, a „tökéletes ember” megelevenedett szobra, az eszményi állampolgár és alattvaló, az ideális szerető, az embert felülmúló ember megvalósulása. Emberi vágyak szülötte ez a különös kreatúra; aki rájuk tekint, az újkor emberének bensőjét látja kivetülten és megelevenedve.

Scott filmjében két világ lép színre: világok kereszteződése és egymást áthatása zajlik. A megtorlás küldötte, a Blade Runner egyszerre őrzője az ember androidoktól védendő világának, és elszenvedője az odaérkező replikáns hírnököktől való – kétségeken át önmagához vezető – beavattatásnak. Mert az android hírnökök kétségkívül tudósítanak valamiről, aminek az alsóbb földi világ lakói híján vannak. Ez akkor válik nyilvánvalóvá, amikor a két világ képviselői egymás felé közelítő útjuk metszéspontjára érnek, és összecsapásuk során ellentéteik kioltódnak.

A halálán levő android, miközben stigmatizálja egyik kezét, a másikba fehér galambot ragad, és megmenti a halálos mélységek fölött vergődő üldözőjét. A halálfélelem intenzitásában szeme előtt az élet tünékeny szigetei más fénybe öltöztek. Váratlan tette és az annak kíséretében feltáruló képek sora más szenvedés-történetének jegyeit mutatja. Tettének rejtélyes indítékai ellenére a fejvadász előtt valamennyire feltárul sorsuk közössége: „Ugyanazokkal a kérdésekkel küszködtem, mint ő: Honnan jövök? Hová megyek? Mennyi időm van még?” További életútja – menekülése android szerelmével – mégsem kiállás e kérdések kereszttüzébe, hanem azok elhárítása, és kivonulás az idill tünékeny szigetére.

5.

Az android váratlan tette értelmezhetetlen a számító ész világában. Ok és okozat láncolatai a halál közelségében megszakadnak. Az előzmények nem mutatnak a későbbi történés felé; a megtörténtek rejtelmes és kideríthetetlen előzményeken alapulnak. A végső látványok közelségében felfüggesztődik az elhagyandó tartomány bevált eljárásainak érvénye. A szakadások partjainál az ész bejárt pályái úttalanságba vesznek. A túlsó és kivehetetlen partvidék más régióban húzódik, amely – felőlünk nézve – a keletkezés horizontjával egy magasságban áll.

A belátható univerzum – és benne az ember – létrejötte éppannyira értelmezhetetlen a lokális érvényű vonatkoztatások rendszerében, mint az idő műve, mely a kérdezőt az élet köztes tartományából kiszakítja. A létrejövés és az elmúlás kültartománya a tudás fegyverzetével bevehetetlen övezet. Az Elérhetetlen Birodalom nem fogad követeket. A tér ember által kiismerhető és bejárható tartománya körül húzódó határok tükörként vetik vissza magára a megismerés törtető alanyát. Az elérhetetlen ellen irányuló támadás, vagyis a megismerés érvényességének a világ egészére való kiterjesztése végzetes következményekkel jár. A megismerés mindenkori határvidékén túli övezetek kiismerhetetlen rémek légióival népesülnek be, amelyek támadásaikhoz lehetséges halálaink maszkjába öltöznek.

Scott művében az ember végső kérdései egy jövőbe vetített történetben állnak előttünk. Ez a látomás a nézőpont többszörös tükröztetésével módot adott arra, hogy az ember e film nézőjeként távlatból, perspektivikusan szemlélje a sorsát. A tudathasadással kísértő művelet az utópikus képzelet eszköztárából kölcsönzött android figurája segítségével valósul meg, ami aztán más természetű veszélyek forrásává válik, így keletkezés és elmúlás viszonya az ember és teremtménye viszonyában tárul föl, és megoldása is ebben a régióban marad. A létesítményei útvesztőjében megváltódást kereső ember előtt saját léthelyzetének kicsinyített mása jelenik meg, ahol is nem kínálkozik feloldódás a teljes lét tágasabban dimenzionált drámájában.

Jegyzet (tévesen idézve!?){2}

Philip K. Dick regénye címét és légkörét az amerikai irodalmi avantgárd nesztorának, William S. Burroughsnak azonos című novellájától kölcsönözte és merítette. (Ez az írás Küldönc címen jelent meg magyarul az Új Symposion 1981/197-199. számában.)

{1} „Minden jó szív lelne bár ilyen csengő kincset Hogyha ellen törne rá / visszaűzné mindet” (Harsányi Zsolt fordítása)

{2} A film Philip K. Dicknek Elektronikus bárány címen magyarul (Interpress magazin, 1984/4-5.) is olvasható elbeszélése alapján készült. Címét és légkörét az amerikai irodalmi avantgárd nesztorának, William S. Burroughsnak azonos című novellájából merítette. (Ez az írás Küldönc címen jelent meg magyarul az Új Symposion 1981/197-199. számában.)

(Megjelent: ÚJ SYMPOSION, Ujvidék, 1987/5-6.; LÉLEGZET II. Budapest, 1987.; T.J.A.: Szigetek és szemhatárok. Későújkori kilátások. Holnap Kiadó, Bp.,1992.) (megjegyzés: Tehát nem Ph. K. Dick regénye, hanem a film. go'be')

Tartalom

Philip K. Dick: Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal?

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

Bényei Tamás: Az utolsó krimi

Bibliográfia

H. Nagy Péter: Descartes és az evolúció

Tillmann J. A.: Orcus neontüzében (A Blade Runner kapcsán)

Table of Contents

Philip K. Dick: Álmodnak-e az androidok elektronikus bárányokkal?

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

Bényei Tamás: Az utolsó krimi

Bibliográfia

H. Nagy Péter: Descartes és az evolúció

Tillmann J. A.: Orcus neontüzében (A Blade Runner kapcsán)