KRUSOVSZKY DÉNES

Akik már

nem leszünk

sosem

© Krusovszky Dénes, 2018

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea

Korrektor Hradeczky Moni

A borító Szilágyi Lenke fotójának

felhasználásával készült

Művészeti vezető Pintér József

Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió

eKönyv Magyarország Kft., 2018

www.ekonyv.hu

e-könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3732 4

T. B.-nek

„Ha mást teszek Ki volnék akkor most

Ki volnék most akkor Ki volna az

Ha nincsen most velem akkor ki ott volt”

(Borbély Szilárd)

„I have to see a thing a thousand times

before I see it once.”

(Thomas Wolfe)

PROLÓGUS

(1990)

Talán csak az előző este váratlanul lecsapó migrén és az azt követő, félálomban hánykolódva töltött éjjel utóhatása volt, hogy a hajnali madárcsicsergést elviselhetetlen, kétségbeesett üvöltözésnek érezte. Dideregve ült föl az ágyban, és óvatos, apró mozdulatokkal kibújt a takaró alól, majd kihúzódott oldalra, végig ügyelve, hogy zajtalanul haladjon, nehogy felébressze a feleségét. Bár általában mindketten nappali műszakban dolgoztak, egy váratlan helyettesítés miatt a felesége néhány napra átkerült éjszakásnak, és a férfi véletlenül se szerette volna megzavarni az álmát. Gyengéden áthajolt fölötte, majd egy finom, lebegő mozdulattal, szinte hozzá sem érve, végigsimította egyszer az arcát. A nő sötét bőre fölött világítva siklott végig az ő nagy, sápadtfehér keze. És ekkor egy pillanatra ismét belehasított fejébe az előző napi fájdalom, vagy legalábbis annak az emléke, de ez is elég volt ahhoz, hogy megtántorodjon egy pillanatra, s kis híján visszazuhanjon az ágyba. Minden erejét össze kellett szednie, hogy fölegyenesedjen, és csukott szemmel nekitámaszkodjon a hűvös falnak. Talán csak néhány másodpercig, de az is lehet, hogy hosszú percekig állt ott, kizuhanva a jelenből és önmagából is, gondolattalanul, kikapcsolt idegpályákkal, amikor újra meghallotta a madarak irtózatos csiripelését. Kinyitotta a szemét, és az első, amit meglátott, a falióra volt; fél hatot mutatott, indulnia kellett.

A fürdőszoba tükrében fogmosás közben a szeme körüli ráncokat figyelte, majd miután kiköpte a fogkrémhabot, grimaszolva nézegette borostás arcán a mosolygödröket. Milyenek lesznek majd, ha rögzülnek, ezen gondolkodott, amikor nem kell mosolyognia vagy vicsorognia sem, akkor is mindig ott húzódnak majd rajta, mint egy domborzati ábrán a völgyek, árnyékosan, hűvösen. Aztán észbe kapott, és csapongó gondolatait egy jó tenyérnyi jéghideg vízzel próbálta lehűteni. Nagyjából sikerült is, végül a törölközőt az arcára szorítva, anyanyelvén beledünnyögött pár mondatot a puha frottíranyagba. Semmi fontosat, csak egy-két szót, hogy „na, gyerünk”, meg „akkor indulás”, az ébredéséhez a hideg vízen kívül ezekre a régi szavakra is szüksége volt.

A konyhában egy kis edényben ott állt az előző este elkészített kávé; az íze másnaposan nyilván nem volt olyan kellemes, mint frissen, de akkor is inkább lefőzte lefekvés előtt a reggeli adagot, ne félálomban kelljen vele zörögnie. Az edényt most feltette a tűzre, a szekrényből kivett két szelet kenyeret, és amíg a kávé megmelegedett, megkente őket mogyoróvajjal. Ezt a reggeli rutint még Clevelandből hozta magával; az ottani kicsi albérletükben, ha nem akarták egymást állandóan felverni, valóban minden egyes mozdulatnak jelentősége volt. A Fairview klinikán, ahol akkoriban dolgoztak, sokkal szigorúbb volt a műszakbeosztás, néha napokig alig találkoztak, az egyikük akkor jött, amikor a másik ment, és előfordult, hogy még a hétvégéről is le kellett mondaniuk. Egyébként ugyanitt ismerkedtek meg nem sokkal korábban, ő a belgyógyászaton volt segédápoló, a felesége pedig a gyerekosztályon nővér. Tisztán emlékezett az első találkozásukra az egyik alagsori lift előtt. Mint két kolléga, odabiccentettek egymásnak, de egyébként nem mutatkoztak be, és nem is kezdtek el beszélgetni. Csak álltak ott, várták, hogy kinyíljon a nehéz fémajtó, aminek rozsdamentes felületén úgy jelent meg elmosódott tükörképük, mint két összekeveredett hologram. Rögtön tudta, hogy mégsem mond fel, pedig azt tervezte, mert elviselhetetlennek érezte a katolikus kórház áporodott légkörét és a vezetők álszent alakoskodását. De mindez hirtelen nem is érdekelte már, nem, ő addig marad, határozta el magát, ameddig csak kell, hogy ezzel a nővel megismerkedjen.

Miközben mindez eszébe jutott, önkéntelenül el is mosolyodott, és egy pillanatra figyelmetlenül megbillentette a kis edényt, amiből a felforrt kávét épp egy termoszba töltötte át. Egy kevés mellé is folyt, és megpörkölte a hüvelykujját, felszisszent, de visszafogta magát.

Az is szokásává vált, hogy indulás előtt még egyszer, utoljára benézett a hálószobába. Valahogy megnyugtatta a gyűrött fehér ágyneműbe csavarodva szuszogó sötét test látványa. Az ismerősség és idegenség egyszerre, és ez a félig-meddig titkos pillanat, ahogy ilyenkor kileste a nőt; mint egy betolakodó, akinek a jelenlétét, ha váratlanul felriadna rá, mégiscsak boldogan fogadná a másik. De nem tudott sokáig elmerülni a látványban, a faliórára pillantott, negyed hét, máris késésben volt. Az óra mellett a falon egy festmény függött, és ahogy átsiklott rajta a férfi tekintete, mint mindig, most is elfogta az otthonos szomorúság. Egy erdei tisztáson felállított hosszú asztalt ült körbe rajta egy különös társaság, csupa gyerektestű, felnőttfejű alak, tarka nyári ruhában. Ügyetlen vízfestmény volt, a felesége sokáig nem is értette, miért ragaszkodik hozzá annyira, de egy idő után ő is megszokta, és nem piszkálta vele többet a férfit. Az előszobában magára kapta drapp tavaszi zakóját meg azt a keleties mintájú kasmírsálat, amit nemrég kapott a feleségétől. Nem a születésnapjára, az máskor volt, és nem is valami más ünnepi alkalomból, csak úgy, mert egy kirakat előtt arra gondolt a nő, hogy ezzel örömet szerezhetne neki.

A házból kilépve, mint egy korbácscsapás, megint végighasított rajta a fejfájás. Talán még mindig ott bujkál benne a migrén, ráadásul elég szokatlan volt az időjárás is aznap reggel. Az áprilisi levegőt hűvös, de száraz párafelhők töltötték meg, amik a szinte észrevehetetlenül meg-megmozduló szélben folytonos, monoton vonulásban voltak, s ettől a lassú örvényléstől már önmagában is meg lehetett szédülni. Nem beszélve a bejárati ajtó melletti apácarácsra futtatott és az elmúlt napok váratlan kora tavaszi melegfrontjában vad virágzásba kezdő bougainvillea sűrű illatáról. Kénytelen volt néhány lépést lélegzet-visszafojtva, összeszorított szemmel előrebotorkálni a kocsibeálló felé, hogy legalább ebből a fullasztó virágillatból ki tudjon keveredni.

Miután Clevelandben néhány hónapnyi együttlét után összeházasodtak, amiből több kollégájuk is, egyébként tévesen, arra következtetett, hogy bizonyára egy becsúszott terhesség miatt tettek így, arra jutottak, hogy elég volt a nagyvárosból. Bérleményük, amire sokáig úgy gondoltak, mint az ő titkos kis menedékükre az egyébként lehangolóan egyforma utcákból álló, sötétedés után nem is mindig bizalomgerjesztő bérházas övezet közepén, hirtelen szűkös kis odúnak tűnt. Titokban talán arra gondoltak mindketten, hogy egy harmadik személynek ennyi hely már nem lenne elég. Ráadásul a férfi a munkahelyétől is szívesen megszabadult volna; az esküvőt követően újra kiújult az egyházi hierarchia körülményes viszonyaitól érzett undora. A feleségét ezek a dolgok egyáltalán nem zavarták, mint ahogy az sem, hogy a férje ilyen indulatosan viszonyul hozzájuk. Hívőnek tartotta magát a nő, hiszen így nevelték, ugyanakkor az is a neveltetése része volt, hogy ezt a vallásosságot megtartsa magának a vasárnapi istentiszteletek idejére, és a hét többi napján se magát, se a férjét ne izgassa vele. Vágyaik tehát, ha részben különböző forrásból fakadtak is, szerencsésen találkoztak a felszínen, és amikor a nő egy régi nővériskolai társa azt mesélte nekik, hogy Iowa City kórházában folyamatos a felvétel, ráadásul, áradozott a barátnő, a város ideális hely lenne kisgyerekkel, nem vacilláltak sokáig.

Kivettek egy kis földszintes házat a Roberts Ferry Road alsó részén, ami ugyan, mire minden hibáját rendbe hozták, a vártnál többet emésztett föl félretett pénzükből, és az is igaz, hogy nem volt valami közel a belvároshoz, cserébe azonban egy szép kis liget vette körül. A felesége különösen élvezte a kertet, a meglévő, elég satnya növényeket visszametszegette, és meglepően gyorsan látványos javulást ért el a külalakjukkal, melléjük újabbakat ültetett, és egy-egy madáretetőt is kihelyezett. Volt egy egészen addig titokban tartott tudása, valóságos tehetsége a kertápoláshoz, amivel lenyűgözte a dolgot kedélyes értetlenséggel figyelő férjét.

A madarak, úgy látszik, különösen megszerették az etetőket, mert a gomolygó köd ellenére most is ott lármáztak a ház körül, és habár hangjuk mintha csillapodott volna a hajnali tetőponthoz képest, még mindig elég kínszenvedést okoztak a férfinak, aki épp a murvás felhajtón álló autó zárjával bajlódott. A tűzpiros, ’79-es Pinto pontosan tízéves volt, amikor megvette az egyik helyi autókereskedésben tavaly, de eddig semmi baja sem mutatkozott, ezt az egy idegesítő zárszorulást leszámítva. Miután végre sikerült beszállnia, úgy csukta magára az ajtót, mintha nem is egy kocsiba, de egyenesen egy időkapszulába ült volna be, ami se előre, se hátra, hanem inkább párhuzamosan, oldalra, egy másik, csendesebb jelenbe szállította át. Halántékát dörzsölgetve hunyorgott maga elé ebben a puha, bőrkárpitos némaságban, amit csak saját ziháló szuszogása tört meg ritmusosan; a madarak üvöltözése szerencsére kívül maradt a kasztnin. Ivott egy korty kávét a termoszból, néhány másodpercig erőt gyűjtött, majd beindította a motort. A Pinto kerekei ropogva gurultak végig a tört kővel felszórt beállón, majd elhalkulva ráfordultak az úttestre.

Kocsibeállótól kórházparkolóig körülbelül húsz perc volt az út, plusz még tíz percet rászámolt általában az osztályra való feljutásra, lift előtti várakozással és átöltözéssel együtt. Szóval mindent összevéve legkésőbb fél hétkor el kellett otthonról indulnia, ami, ahogy ezen a napon is, általában sikerült neki. Ha pedig egy kicsit gyorsabban hajtott a megengedettnél, és ezt, ha egyedül ült a kocsiban, hajlamos volt megtenni, akkor meg végképp kényelmesen beért a munkahelyére. Miközben a Roberts Ferry Roadon gurult lefelé, bekapcsolta a rádiót, hátha a zene lüktetése elmasszírozza majd sajgó halántékát. Valami country-rock szám ment éppen, az énekes pedig a nem túl összetett refrénnel birkózott elszántan: „You just roll with it, baby, you just roll with it, baby. Come on and just roll with it, baby.” Nem szerette különösebben ezt a dalt, de mivel elég sokszor adta a rádió, önkéntelenül is dúdolni kezdett. Hogy is hívják az énekest, gondolkodott, annyiszor hallotta már, mégis folyton elfelejtette a nevét.

A Roberts Ferry Road a házuktól néhány mérfölddel lejjebb a régi 6-os országútba futott bele a metodista imaház mellett, ahová a felesége vasárnaponként lejárt. Ez is egy olyan dolog volt, amiről nem kellett beszélniük, őt nem zavarta, hogy a nő eljár a közösségbe, a felesége meg, a gyülekezet unszolásának is ellenállva, soha nem hozakodott elő azzal, hogy tartson vele a férfi is. Nyilván emiatt a megengedőbbek csodabogárnak, a szigorúbbak különcködőnek látták őket, de ennyi társadalmi rizikót azért még könnyedén fel bírtak vállalni. Arról nem is beszélve, hogy habár ezt szóvá tenni már nem illett, olykor még érzett némi csodálkozást az idegenek részéről, különösen, mióta erre a vidékre költöztek, ha vegyes bőrszínű házaspárként nyilvános helyen meglátták őket.

Az imaház fehér L alakja lassan bontakozott ki a ködben. Egyszerű, fából ácsolt építmény volt, s ha valami, akkor ez a puritán funkcionalitás azért mégis szimpatikus volt neki, különösen az európai vidékek idétlenül nagyzoló, aranymázas plébániatemplomai után. Lelassított kicsit, és kinézett a jobboldali ablakon az imaház parkolója felé. Nem állt ott senki, s a hirdetőtábla, amin nemrég cserélhették le a szöveget, mert az új idézet nem tűnt számára ismerősnek, magányosan kiáltotta bele a világba bölcsességét. „If you can’t sleep don’t count sheep, talk to the Shepherd”, olvasta ki nagy nehezen a párafelhő függönyén át. Ez nem is rossz, mosolyodott el magában. Közben a rádióban egy új szám kezdődött el, egy egészen friss sláger, amit már az első taktusokra azonnal felismert. Gyorsan előre is hajolt, hogy feltekerje a hangerőt, majd a kormánykeréken dobolva az énekessel együtt kiabálta torkaszakadtából ő is: „Gonna stand my ground, won’t be turned around.”

Úgy szeretném képzelni, hogy boldog volt, amikor gázt adott, és fennhangon énekelve anélkül fordult ki a főútra, hogy alaposan körülnézve, az egyre erősödő reggeli napsütésben oszlásnak indult ködpamacsok között meglátta volna a felé robogó kamiont. A hatalmas gép egy szempillantással később teljes sebességgel belerohant a Pintóba, és összegyűrve, maga alá forgatva vagy ötven métert tolta az út szélén, miközben a kis kocsi lángra kapott, s mire bármiféle segítség megérkezhetett volna, a benne ülő emberrel együtt egyetlen felismerhetetlen, torz vasdarabbá hamvadt.

ÁRNYÉKOK A BARLANG FALÁN

(2013)

A sporttáskám húzta a vállamat, de hiába sajgott már, nem akartam letenni, egész éjszaka úgy cipeltem, mint valami talizmánt, amitől azt reméltem, egyszer csak megmutatja a megfelelő utat, habár fogalmam sem volt róla, hova is akarok eljutni. Éjjel három múlt pár perccel, és én a Kutya bárpultjára támaszkodva úgy kértem ki egy újabb viceházmestert, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga.

Szerettem a lassan oldódó hajnalokat, az éjszaka makacs ragaszkodását, a kátrányízű levegőt odakint és a lassú, hordalékos kavargást idebent. Ahogy körbenéztem, lehet, persze, hogy ez már az alkohol hatása volt, mégis, úgy tűnt, mintha ezek az álmatlan emberek, akik közé végső soron saját magamat is soroltam, fáradt-boldog rovararccal táncolnák körbe a város utolsó, égve hagyott villanykörtéit. Elégedett magány töltött el a társaságukban, és miközben a fröccsömet kortyolgattam ráérősen, hálásan mosolyogtam össze bárkivel, aki nem akart mindenáron szóba elegyedni velem.

Amikor néhány órával azelőtt ott hagytam a zokogó Magdát a lakásban, még nem voltam biztos benne, hogy egy hosszabb séta után nem térek vissza hozzá, hátha mégiscsak meg tudjuk beszélni ezt az újabb hülyeséget. A sporttáskába is csak azért pakoltam be látványosan egy hétre való holmit, törölközőt, neszesszert, könyvolvasót, hogy őt megijesszem, ezúttal sokáig nem térek vissza hozzá. Nem tudom, hogy komolyan vette-e, azt sem tudhatom biztosan, hogy felfogta egyáltalán, mit csinálok, olyan elkeseredetten sírt, hogy talán át sem látott a könnyein. Igaz, hogy ami nekem a dühödt elrohanás volt általában, az neki a zokogás, lehet, hogy ő is csak rám akart ijeszteni.

– Ide figyelj, ennek semmi értelme – mondtam neki, miután behúztam a táska cipzárját. – Most vagy veszekszünk rendesen, de akkor mondj is valamit, vagy ha csak sírni akarsz, ahhoz én nem kellek.

– Hagyjál békén – ennyit válaszolt, meg még valamit, de azt már nem értettem a hüppögésétől.

Hát jó, gondoltam, akkor most próbáljuk meg így, majd hátat fordítottam neki, és szó nélkül otthagytam. A gangra kilépve aztán hirtelen megszédültem, de nem lettem egészen rosszul, csak valahogy az erő távozott a tagjaimból, és az addig magamból kipréselt határozottság is elpárolgott. A férfiasnak szánt ideges mozdulatok helyét, amikkel a ruháimat dobáltam a sporttáskába, átvette valami finom remegés, ami a szemem sarkából indult ki, és ismeretlen csatornáin keresztül néhány pillanat alatt átjárta egész testemet. Akkor most hová, kérdezte egy hang egyfelől, amire egy másik pusmogva hajtogatta, hogy kifelé, kifelé. Tántorogva indultam le a félhomályos lépcsőházban, de valami visszatartott attól, hogy rögtön kilépjek az utcára. Leültem a belső udvar egyetlen, göcsörtös törzsű, gyér levelű fája alá betolt padra, hogy sodorjak magamnak egy cigit. Jólesett, egészen elmulasztotta előbbi remegésemet, füstje pedig otthonos gomolygással oszlott bele a fülledt, július esti levegőbe. Az ágak között felnéztem a házra, egyik-másik fényes konyhaablak mögül tányérok és evőeszközök csörömpölése szivárgott le hozzám, míg más ablakok kéken villóztak, s olykor egy-egy tompább gépfegyversorozat is eldördült, akciófilmet néztek valahol. Magda zokogását nem hallottam ki ebből a kakofóniából, talán nem is sírt már, talán valamelyik barátnőjének panaszkodott rólam telefonon, vagy hogy lenyugodjon, a Facebookot nézegette, de az is lehet, hogy némán ült odabent a lakásban, és máris arra várt, hogy visszatérjek.

Tényleg nem bántani akartam azzal, hogy megkértem, ne jöjjön velem az esküvőre, de képtelen volt ezt megérteni, miközben az is nyilvánvalónak tűnt, hogy igazából semmi kedve nem lenne az egészhez. Ha azt mondtam volna, hogy nem bánom, jöjjön, egy kis idő múlva mégiscsak visszakozott volna, de én erre voltam képtelen, ő meg arra, hogy ne vegye sértésnek, ha nem is hívom. Azt mondta, úgy érzi, mintha szégyellném a régi barátaim előtt, pedig nyilván tudta, hogy éppen ellenkezőleg, ha valamit szégyellnék, azok a régi barátaim lennének, pontosabban az a régi énem, amit a gimnáziumi barátaimon végignézve láthatna meg. Kissé elmosódva persze, de még mindig elég kontúrosan ahhoz, hogy zavarba tudjon hozni vele.

Mégsem ez volt a fő ok, mivel egyáltalán nem is volt semmilyen mélyebb oka annak, hogy nem akartam magammal vinni, csak egy érzés, hogy egyedül kell odamennem. Azt hiszem, ezt pontosan felismerte ő is, éppen ezért hadakozott ellene foggal-körömmel. Nem mintha az utóbbi időben különösebb apropó kellett volna nekünk egy-egy nagy veszekedéshez. Bármi elindíthatta a lavinát, egy rossz helyre ledobott kardigán, egy mosatlanul hagyott tányér, túl hosszú telefonbeszélgetés egy baráttal, vagy egy film; ha egyikünknek tetszett, a másiknak biztosan nem. Egyébként közös időnk nagy része egy működőképesnek látszó rutin szerint telt, és társaságban is megfelelően funkcionáltunk még, de kiszámítható, türelmesen sűrűsödő időközönként egymásnak rontottunk. És én egyáltalán nem hittem abban a magyarázatban, amivel Magda állt elő minden kibékülésünk után, hogy mi ilyen temperamentumos pár vagyunk, és ezzel együtt kell élnünk. Sőt, amikor ezt azzal is megfejelte, hogy szerinte mi latinos szerelmesek vagyunk, mindig azonnal felment bennem újra a pumpa.

A Kutya bárpultjának támaszkodva egészen világosnak tűnt, hogy jobb, ha most nem megyek vissza egy darabig. Csak hát az volt a kérdés, hogy ha haza nem, akkor hova. Korábbi hasonló alkalmakkor mindig Máté volt az első, akit felhívtam, munkatársam a Belföld rovatnál és barátom egyetemista korunk óta, de ő most valami prágai konferencián adott elő éppen a kelet-európai szabad sajtó viszontagságos körülményeiről. Az utóbbi időben elég sokat turnézott ezzel a témával mindenfelé, úgy tűnik, mondogatta fanyar vigyorral, a panaszkodásnak van piaca. Én viszont most nem panaszkodni akartam, csak bedőlni némán egy ágyba, de nem jutott eszembe senki, akit Mátén kívül ilyenkor még felhívhattam volna. Abban bíztam, hogy a szokásos helyeinken majd csak összefutok valakivel, aki sporttáskámra nézve felajánl egy szabad matracot az albérletében, de nem volt szerencsém. Pár éve ez még ment volna, gondoltam, most már mindenki kicsit bemerevedett. Valamiért mégsem idegeskedtem, sőt, mintha nem tudtam volna, hogy hamarosan bezár a kocsma, olyan világvégi nyugalommal álldogáltam ott a pultnál, mintha már örökké csak így kéne támaszkodnom.

Azon gondolkodtam, hogy mi történhetett a szomszédainkkal. Egy fiatal házaspár lakott mellettünk, a srác talán programozó volt, vagy valami ilyesmi, a lány meg gyógyszerész, ha jól emlékszem. Magda mondta ezt egyszer, ő ugyanis többet beszélgetett velük, engem meglehetősen idegesítettek. Különösen az, ahogy a gyerekükkel bántak; túl jól, bármilyen hülyén hangzik is ez, de az az erőltetett jókedv, állandó gügyögés és kibírhatatlan kedvesség, ami körüllengte őket, kikészített. Ha éppen kint cigiztem a gangon, és meghallottam, hogy közelednek a lépcsőházban, inkább elnyomtam a félig elszívott cigit, csak ne kelljen velük találkoznom.

Amikor pár órával korábban ott ültem a belső udvar sarkában a padon, és a sárgás fénnyel világító vagy kéken villódzó ablakokat figyelve próbáltam elképzelni, miféle kis csaták és békekötések zajlanak a lakásokban, hirtelen a kapunyitó sípolása rezzentett fel merengésemből. Mintha valami rosszban sántikáltam volna, ösztönösen beljebb csúsztam a nyeszlett fa hézagos takarásába, és onnan lestem, hogy ki érkezik. Ők voltak azok, és amennyire a lépcsőházi lámpák gyenge fényében, a fa ágai közül kinézve meg tudtam állapítani, ezúttal egyáltalán nem tűntek vidámnak. A lány ment elöl, csapzott hajjal, szipogva csörgette a kulcscsomóját, mint aki hirtelen elfelejtette, hogy melyik milyen zárba illik. Mögötte csoszogott a fiú, furán előregörnyedve, mint egy fordított kérdőjel, egészen rácsavarodott a karjaiban tartott kis csomagra. Olyan volt, mintha egy összegyűrt, ólomnehéz pokrócot cipelt volna fel nagy óvatosan a második emeletre, a fa alól nézve legalábbis, habár nyilván tudtam, hogy a kislányukat tartja a kezében. Semmi különös nem történt, szótlanul haladtak egymás után, aztán megtorpantak az ajtajuk előtt, mint akik meglepődnek, hogy ilyen hamar haza is értek, majd a lány nagy nehezen kinyitotta a rácsot, aztán a bejárati ajtót, és azzal el is nyelte őket a lakás. Kicsivel később elaludtak a folyosói lámpák, és én ismét ott voltam, egy szál magam, meglapulva a pergő vakolatú dohányzósarok dohszagában. Szomszédaink néma vonulása mégsem hagyott nyugodni, néztem az ablakukat, de nem gyújtottak lámpát. És végső soron, azt hiszem, ez a vonulás és ez a sötét ablak kellett ahhoz, hogy én is el tudjak indulni.

Magdát Máté barátnője, Timi mutatta be nekem egy házibuliban. A lányok is az egyetemről ismerték egymást, negyedévesek voltak művtörin, amikor mi végzősök magyaron, csak ők mondjuk tényleg közelítettek a diplomázáshoz, mi meg már inkább távolodtunk tőle. Mátéval akkor már nem fektettünk ebbe a dologba sok energiát, valamivel azelőtt elkezdtünk cikkeket írni a Reflex.hu-ra, előbb a Kultúra rovatba ezt-azt, aztán, mivel izgalmasabbnak tűnt, a Belföldhöz mentünk át, oda már rendes állásba. Máté abba is hagyta rögtön az egyetemet, annyira beszippantotta ez az új közeg, én egyelőre csak halasztottam egy félévet, nem nagyon bírtam ilyen könnyen elereszteni a dolgot; akárhogy utáltam is már, csábítóan kevés hiányzott az abszolutóriumhoz. A házibulin mindenesetre elég sikeresen adtuk elő az online sajtó fiatal titánjait, a konyhában szorongó kis közönség hálásan hallgatta erősen kiszínezett sztorijainkat, az ajtófélfának dőlve pedig Magda is köztük nevetgélt. Iszonyatosan nagyképűek voltunk, azt hiszem, valami megmagyarázhatatlan módon mégsem visszataszítóak, vagy csak még nem egészen azok, ezt nehéz eldöntenem. Az viszont biztos, hogy másnap reggel, hasogató fejjel ugyan, de elégedetten ébredtem fel Magda mellett egy Hollán Ernő utcai kis lakás hálószobájában. Mindez nagyjából négy éve volt, azóta Máté szakított a barátnőjével, és rovatvezető lett, én megszereztem az abszolutóriumot, de még mindig nem diplomáztam le, összeköltöztünk a Csengery utcába Magdával, aki egy galériában lett kurátor, és most ott szobroztam, vállamon a sporttáskával a Kutya bárpultjára dőlve.

Egy pillanatra lehajtottam a fejem és behunytam a szememet is, úgy susogtak körülöttem az emberek, akárha egy sűrű nádas közepén találtam volna magam. Olyan érzésem támadt, mintha lassan süllyednék is, és az iszappá váló betonpadló már a bokámig érne, belecsorogna nyári cipőmbe, átnedvesítené a nadrágom szárát, és ellenállhatatlanul húzna maga felé. Ráadásul ez egyáltalán nem volt kellemetlen, úgyhogy bosszankodva nyitottam ki ismét a szemem, amikor az utolsó kört jelző csengő hangja belehasított ereszkedésembe. Még egy kisfröccsnyi időm van kitalálni, hogy mi legyen, gondoltam, és odaintettem a pultoslánynak.

– A vice már nem fog beleférni – mondta sajnálkozó mosollyal. Én meg nem akartam úgy tűnni, mint aki alkudozik, úgyhogy nem is mondtam, hogy csak kisfröccsöt szerettem volna, különben is meggondoltam már magam.

– Egy pohár Laphroaigot kérek.

– Jól van, azt lehet – vágta rá nagy boldogan, mintha valami örömhírt adtam volna át neki, majd lábujjhegyre állva igyekezett leemelni a whiskysüveget az egyik magas polcról.

Volt egy idő, amikor Mátéval ez volt a rituális kilépőnk az éjszakából, át a másnapba, mintegy elfogadva, hogy az idő megállíthatatlan. Egy pohár Laphroaig, és mehetünk is haza. Persze nem egyetemista korunkban, akkor legfeljebb Jägert ittunk ilyen helyzetben, de miután elkezdtünk a Reflexnek dolgozni, azt gondoltuk, most már ez is belefér.

Miközben a pultoslány kitöltötte az italt, elővettem a telefonomat, hogy megnézzem, nem írt-e Magda. Az sms rezgését éreztem volna, azt nem kaptam, de gondoltam, az a biztos, ha az e-mailre is ránézek. És akkor vettem észre, hogy habár Magda nem írt, volt egy új üzenetem, Tubától jött, és ennyi volt az egész: „Helló, azt hallottam ott leszel Roland esküvőjén. Nincs kedved kicsit hamarabb lejönni? Üdv: Tuba”. Belekortyoltam a whiskybe, és hagytam, hogy a sűrű tőzegíz végigáradjon rajtam, könny futotta el a szemem, és ettől hirtelen az e-mail betűi is összemosódtak, mégsem vettem le tekintetem a telefonról. Lehet, hogy tényleg ez lenne a megoldás? Ittam még egy kortyot, és habár azt nem mondhatom, hogy minden kristálytiszta lett, de valamiféle rejtett logikát mégis elkezdtem kiérezni az események árapályából. Négy múlt nem sokkal, a vállamon ott a telepakolt táska, az utolsó italom is lassan elfogy, és nincs hová mennem, miért ne indulhatnék el egy egészen váratlan irányba? Felhajtottam a whisky maradékát, fizettem a továbbra is megszállottan mosolygó pultoslánynak, és kiléptem a kocsma ajtaján. Azt nem mondhatom, hogy nem lepődtem meg, a hosszú álldogálás után milyen botorkálva sikerült csak megtennem az első lépéseket, de a fáradtsággal kevert részegség inkább csak még eltökéltebbé tett, igaz, még mindig nem tudtam, hogy pontosan mire is. Mindenesetre amennyire kétes volt a lépteim minősége, az irány, amerre vittek, annál határozottabbnak tetszett.

Lassan égő, vékony papírba sodort cigit szívtam, és miközben kisétáltam a Klauzál térre, majd balra le, át a Király utcába, aztán ismét balra, a Hegedűbe, végül jobbra, a Paulay Edén kijutottam az Oktogon torkolatába, egyszer csak észrevettem, hogy világos van. Hiába tudtam, hogy ehhez a tényhez nekem vajmi kevés közöm van, mégis egyfajta büszkeséggel töltött el, hogy én is a hajnal részese vagyok, és nemcsak passzív szemlélője, hanem valamiképp, így éreztem akkor, előremozdítója is. Az Oktogontól aztán az újra öntudatára ébredt város erős sodrása vitt magával, és hiába ellenkeztem volna már, de nem is tettem, esélyem sem lett volna másféle partra kisodródni, mint ahová végül is elérkeztem.

Belépve a Nyugati pályaudvar egyre kopottabb acéloszlopain nyugvó, egyre foghíjasabb üvegtáblákkal kirakott födémje alá, a hajnali mozdulatlanság és a végképp elhagyatottnak tűnő koszos terek lehangoló összjátéka valami új nyugtalanságot támasztott bennem. Tétován indultam meg a jegypénztárak felé, majd megtorpantam a tájékoztató tábla alatt, aztán ismét nekiindultam, de mintha nem ismertem volna a járást, önkéntelen kitérőket illesztettem a pénztárhoz vezető, amúgy pofonegyszerű útba. Végül szinte hálával fordultam a hajléktalanhoz, aki fáradt tekintetem holtteréből egyszer csak elém lépett, és letaglózó szerénytelenséggel kezdett bele homályos monológjába.

– Főnök, meghallgat? Nem italra gyűjtök, nemrég jöttem ki a sittről, szégyen vagy nem, őszintén mondom, látja. A gyerekeimet akarnám meglátogatni Vácon, arra kéne, ha van, egy kis pénz. Három éve nem láttam őket, nagyon hiányoznak. Van magának gyereke, főnök?

– Nincs – mondtam, miközben már a nadrágzsebemet tapogattam, aprópénzt keresve. – Mennyi kell?

– Hát, már van egy kevés, ha ad egy kétszázast, jó vagyok.

Számolgattam a pénzt, csupa tízes meg húszas volt a tenyeremben, aztán ismét belenyúltam a zsebembe, és kihalásztam belőle egy gyűrött ötszázast, azt nyújtottam oda neki.

– Nem tudok visszaadni, főnök – mondta, és zavartan nézte a pénzt.

– Nem is kell – feleltem, és a kezébe nyomtam, de rögtön arrébb is léptem tőle, mert a hálálkodást rosszul viseltem.

Galambcsapat röppent fel riadtan, amikor a hajléktalan átkelt köztük, és sietős léptekkel haladt a jegykiadó automaták felé. Néztem, ahogy szedte a lábát, ahogy elért a gépekhez, aztán továbbment előttük, és szinte futva elhagyta az épületet. Menekülése valamiképp megnyugtatott, és így már egész határozott hangon voltam képes a kis jegykiadó ablak elé érve kibökni ezt a régi, tompán visszhangzó mondatot:

– Egy jegyet szeretnék kérni Debrecenbe, csak oda.

Az ötös gyorsvonat, úgy tűnt, teljesen üres, én legalábbis egy utast sem láttam abban a három-négy kocsiban, ami mellett végigsétáltam, amíg találomra fel nem szálltam az egyik nyitott ajtón, hogy elfoglaljam helyemet az ország számtalan kiült, foszlott varrású, izzasztó műbőr ülésének egyikén. Néhány éve még biztosan az lett volna az első dolgom, hogy azonnal rágyújtok egy cigire, hátha az a kevés öröm, amit a nikotin ad, képes lesz legalább részben ellensúlyozni a szorongató érzést, hogy megállíthatatlanul szaporodnak körülöttem a valóság ronda, nagy matrjoska babájának rétegei: a koszos fülke, a lerobbant vonat, a viharvert állomás, a kialvatlan város. De mivel dohányozni már nem lehetett, homlokomat a vonatablak üvegének támasztva figyeltem a peron bitumenjének egyik repedéséből kibukkanó gyomnövény reszketését.

Aztán, hogy elfoglaljam magam, kipakoltam a fülke megsárgult műanyag asztalkájára a Balaton szeletet meg az ásványvizet, amit a jegypénztár melletti büfében vettem, és hátradőlve kavargattam a puha műanyag pohárba töltött savanykás kávét. Igyekeztem végiggondolni, milyen lépésekben lenne a legjobb haladnom, és több, egymástól gyökeresen eltérő forgatókönyvet is kidolgoztam, ám az mindben közös volt, hogy Magdának egyelőre nem írok. Anyámnak viszont küldtem egy szűkszavú sms-t, hogy ne érje meglepetésképp az érkezésem, vagy legalábbis ne túlságosan.

Nyilvánvalóan nem volt kedves dolog tőlem, hogy csak ritkán látogattam meg, két-három havonta legfeljebb, de képtelen voltam ennél sűrűbben rávenni magam, hogy egy légtérben legyek vele. Nem mintha nem szerettem volna, erről szó sincs, de a szeretetem üzemanyaga a távolság volt. Mindez persze csak egy olyan koordináta-rendszerben válhat érthetővé, én legalábbis általában így magyaráztam Magdának, amelyiknek az origójába azt a tényt állítjuk, hogy apám ugyanakkor hagyta ott őt, amikor én is, csak én az egyetem miatt, apám meg az asszisztensnőjéért.

A vonat nagy zökkenéssel hirtelen megindult, én pedig félig lehunyt szemmel majdnem magamra borítottam a kávét. Éles fény tört be a fülkébe, ahogy a szerelvény kifutott a pályaudvar csarnokteteje alól, elvakított a napsütés, miközben kifelé nézelődtem, és hunyorogva figyeltem a romos kiszolgálóépületeket, vasbeton törmelékhalmokat, félrelökött kábeltekercseket, és a síneket két oldalról hullámzó sávban végigkísérő szemétcsíkokat, amelyek megadták a vasúti táj embertelen ritmusát. Néhány percig bámulhattam csak így, hamar elkezdett leragadni a szemem, tulajdonképpen a kávét is feleslegesen ittam meg, nem sokat használt. Sejtettem, hogy így lesz, már akkor is, amikor megvettem, és valójában nem is azt vártam tőle, hogy ébren tartson, egyszerűen csak ahhoz kellett, hogy elhitesse velem pár percig, a peronon toporgó normális emberekhez hasonlóan én is tartom a reggeli rutint. A fáradtság olyan erővel tört rám, mint egy sötét, száraz lavina, mielőtt bárhogy védekezni tudtam volna ellene, máris öntudatlanul hevertem súlyos rétegei alatt.

Ha álmodtam is közben, nem emlékszem már, hogy miről, vagy túl mélyen aludtam, vagy a hirtelen ébredés, miután a vasutas megrázta a vállamat, azonnal törölte álomképeimet.

– Elnézést, minden rendben van? – kérdezte a riadt képű jegykezelő.

– Persze, persze, miért? – dadogtam.

– Alig bírtam felébreszteni, már azt hittem, rosszul van.

– Hol járunk? – meredtem ki az ablakon a felismerhetetlenül egyforma pusztaságba.

– Szolnok következik – mondta a kalauz, majd egy pillanatnyi hallgatás után hozzátette: – A jegyét megnézhetem?

– Szolnok? – ismételtem meg hitetlenkedve, és előszedtem a zsebemből a gyűrött jegyet.

Azt, hogy rajtam kívül valaki más is ül a fülkében, már csak azután vettem észre, hogy a vasutas behúzta maga mögött a nyiszorogva járó fülkeajtót. Homlokomat előredöntve masszíroztam két oldalról élesen lüktető halántékomat, amikor a sarokba pillantva összetalálkozott tekintetem az öregember vizenyős szemével. Volt benne valami űzöttség, gyűrött arca úgy meredt felém, hogy a fellazult redők alatt mélyen bujkáló feszültség mégis átütött valahogy a májfoltos bőr felszínen. De nem szólalt meg, csak figyelt, aztán, amikor már mindez kezdett kínosan hosszúvá válni, jobb kezével félrenyúlt, az ölébe vette kézitáskáját, és mint aki valami nagyon fontos dolgot keres, remegő kézzel elkezdett turkálni benne.

Vajon mióta ülhet itt szótlanul a sarokban, jutott eszembe, és vajon miért éppen ezt a fülkét választotta a valószínűleg még mindig nem túl zsúfolt vonaton? Véletlenül nem ül be senki egy alvó ember mellé, ha máshol is van hely, gondoltam, és amikor elképzeltem, hogy talán már egy órája ott lapul, és bámul azokkal a kifejezéstelen békaszemeivel, hirtelen összerándult a gyomrom. Direkt kerültem a tekintetét ezután, de amikor véletlenül mégis ránéztem, mindig olyan érzésem támadt, hogy úgy kapja félre a fejét, mint aki egészen addig énrám meredt.

Mindezzel együtt sem akartam különösebb jelentőséget tulajdonítani neki, és hogy eltereljem a figyelmemet róla, előhúztam a telefonomat, meg az ülésen mellettem heverő sporttáska külső zsebéből az MP3-lejátszómat is. Bedugtam a fülhallgatót, egy darabig lapozgattam az albumok között, végül egy Kalkbrenner-lemezre kattintottam rá. Régóta nem hallgattam már bele, valahogy mégsem töröltem le a lejátszóról, hátha egyszer még kelleni fog; és ahogy az érdes basszus tört ütemei elkezdtek a fülembe duruzsolni, elégedetten döntöttem hátra a fejem. Magda nem írt, anyám viszont kétszer is hívott, amíg aludtam, harmadik nekifutásra pedig egy sms-t küldött: „Most mi van? Tényleg jössz? Akkor miért nem veszed fel? Mindegy, majd hívjál azért. A.”

Az előttem álló napok lehetséges forgatókönyvei közül ebben a pillanatban az tűnt a legvalószerűbbnek, hogy miután aznap, szerdán, anyámnál alszom Debrecenben, következő délután továbbmegyek Vágásra Tubához, így ott lesz nekünk a csütörtök és a péntek, szombaton elmegyünk Roland esküvőjére, vasárnap meg, ha magamhoz tértem, visszamegyek Pestre. Közben szépen, türelmesen felveszem a fonalat Magdával, és akkor aznap már talán ismét otthon alhatok. Ehhez egyrészt az kellett, hogy Magdával egyáltalán beszélni tudjak, másrészt, hogy Tuba két napra tényleg befogadjon, harmadrészt pedig, és emiatt csak most kezdtem el feszengeni kissé, hogy a Reflexnél ne rágjanak be, hogy ilyen sokáig kimaradok. Muszáj minél előbb beszélnem velük, jutott eszembe, de ilyen korán, hét után pár perccel még nemigen van bent senki a szerkesztőségben, vagy legalábbis senki olyan, akivel érdemes ilyesmiről egyeztetnem. Tehát anyámmal kezdem, gondoltam, és megállítottam a zenét, majd egy mély sóhajjal rákoppintottam a nevére a nem fogadott hívások között, és amíg a kapcsolás lassú búgásait hallgattam, ismét kinéztem a mellettünk elfutó tájra.

Napégette mezők váltották egymást mélyebben fekvő, még mindig belvizes lapályokkal, itt-ott egy-egy száraz kukoricatábla villant át a képen, a háttérben foghíjas erdősávok sorakoztak, s távolabb silók bádogtetejének szikrázása látszott. Ha valaki más vetette volna fel, azonnal körberöhögöm, magamban mégis hajlamos voltam komolyan eljátszani azzal a gondolattal, hogy a felszínen sikerrel megvívott kis szabadságharcaim dacára még mindig van bennem valami, ami ehhez a látványhoz láncol. Hogy valamennyire még mindig ennek a tájnak a része vagyok én is, vagy hiányom, vagy jelenlétem által.

– Na helló, sikerült felébredni? – szólalt meg anyám a vonal másik végén.

– Fogjuk rá.

– És? Most tényleg jössz, vagy mi ez az egész?

– Már itt ülök a vonaton.

– Egyedül?

– Aha.

Egy pillanatnyi csend állt be a vonalban, szinte láttam magam előtt anyám arcát, ahogy rögtön elkezd kombinálni.

– Mikor érsz ide? – folytatta tettetett nyugalommal a hangjában.

– Tíz körül – vágtam rá, hogy egy szusszanásnyi időt hagyjak magamnak, és ne kelljen az állomásról egyből hozzá rohannom. Itt megint elhallgatott egy pillanatra, nyilván érezte, hogy ez így nem jön ki, és utánaszámolt, de aztán rám hagyta a dolgot.

– Jól van, és meddig maradsz? Áthívhatom Ildiéket?

– Ahogy érzed, majd holnap megyek tovább.

Ezúttal hosszabban hallgatott, nyilván máris megsértődött, amiért csak ilyen rövid időre látogatom meg.

– Hát, akkor várlak – szólalt meg végül, aztán letette.

Nem nehezteltem rá, és lelkiismeret-furdalást sem éreztem a beszélgetésünk után, legfeljebb kissé csalódott voltam, de nem azért, amit mondott, hanem inkább, mert már megint mindketten ilyen kiszámíthatóan reagáltunk egymásra. Az Ildiék a nővéremet jelentette meg a kisfiát, a férje, Zsolt, maximum karácsonykor bukkant fel anyámnál, úgy tűnt, ő is éppen annyira szereti ezeket a családi összejöveteleket, mint én.

Ez az egész még Hajdúvágáson kezdődött, apám ott volt fogorvos, anyám védőnő, én meg épp az érettségi után próbáltam volna kiélvezni az utolsó gimis nyarat, amikor hirtelen elkezdtek recsegni-ropogni a családi eresztékek. A nővérem abban az időben már Debrecenben tanult az orvosin, és nyaranta sem nagyon jött haza, amit egyáltalán nem bántam, egyfelől mert így a házunk emeleti szintje csak az enyém volt, másfelől meg, mert ha Debrecenben jártam, legalább volt hol aludnom. Miután apám összejött a nagyjából nővéremmel egyidős asszisztensnőjével, egyik pillanatról a másikra költözött ki a házból. Június közepe volt, és irtó meleg, mindenki ki volt tikkadva, be is kellett állítanunk két ventilátort a nappaliba, amikor családi megbeszélést tartottunk. Tragikomikus volt az egész, apám ott ült bűnbánó képpel, de megfiatalodva. Lebarnult bőrével és fehér nyári zakójában úgy festett, mintha egy tévéreklámból lépett volna elő, és látszott rajta, hogy majd kicsattan, pedig igyekezett rendkívül szomorúnak tűnni. Anyám szét volt esve, csorgott róla a verejték, csapzott haja a ventilátorok szelében egészen kiszámíthatatlan alakzatokba rendeződött, ráadásul egyfolytában egy vizespohárból kortyolgatta a vodkát, pedig korábban soha nem láttam inni. Nővérem, aki erre az alkalomra hazajött, még mindig nem tért napirendre afölött, hogy apám új nője vele egyidős, és egyfolytában azt hajtogatta, hogy „ezt nem hiszem el, komolyan, ezt nem hiszem el”. Én a némaságot választottam, ha azt taktikának lehet egyáltalán nevezni, és nem éreztem úgy, hogy az én bőrömre menne a játék. Talán túl sokszor el is ismételtem ezt anyámnak, amikor nem hagyott békén, és még azt is hozzátettem ilyenkor, hogy én már kifelé megyek innen, szóval engem ez az egész nem érdekel. Ő meg persze azt gondolta, hogy passzivitásommal apám pártját fogom, és valószínűleg később is mindig ez volt az első, ami eszébe jutott, ha rólam meg arról a régi nyárról gondolkodott, ami nyilván elég sűrűn előfordult vele. Pedig tényleg semmi ilyesmiről nem volt szó, egyszerűen nem bírtam figyelni rájuk, egészen másfelé jártak a gondolataim.

Nyár végén aztán még egy fordulatra sor került, de ezt apám már csak velem meg a nővéremmel akarta megbeszélni, csakhogy Ildi emiatt inkább nem jött haza, úgyhogy egyedül ültem le végül apám albérletének forró kis erkélyén. Próbált úgy beszélni velem, hogy azt sugallja, felnőtt férfinak tart, csak hát ez nem volt igaz. Kitöltött egy-egy pohár whiskyt, hátradőlt a székén, és feltett néhány teljesen lényegtelen kérdést. Megy-e más is Pestre az osztályból, lesznek-e ott ismerőseim szeptemberben, megvettem-e mindent, amire szükségem van az első hetekben, és hogy a csajom nem fog-e hiányolni, ilyesmiket. Főleg ezzel az utóbbival trafált nagyon mellé, mert akkorra már nem is volt csajom.

– Szóval – kezdett bele némi torokköszörülés után –, az a helyzet, hogy elköltözöm Vágásról.

– Én is – feleltem.

– Persze – húzta el a száját. – Mindenesetre szeptember elejétől Sopronban fogok élni.

– Rékával?

– Ő is ott lesz, igen, de nem ez a lényeg.

– Nem?

– Ne hülyéskedj már.

– Komolyan kérdezem – próbáltam felbosszantani, és láttam, hogy nem vagyok messze a céltól, habár nagyon küzdött, hogy ne boruljon ki.

– Van ott egy kollégám, aki bevenne a magánrendelőjébe, tele van osztrák pácienssel, egyszeri lehetőség, nem hagyhatom ki.

– Ezt sem…

– Hogy mondod?

– Az a lényeg, hogy te jól érezd magad, apa – mondtam neki, aztán kiittam egy húzásra a whiskyt, el sem köszöntem tőle, beléptem a teraszajtón, és a tálcányi szendviccsel egyensúlyozó Rékát nagy ívben kikerülve vonultam a kijárati ajtó felé.

A szerelvény begördült a szolnoki állomás bunkerszerű betontömbje elé, a perontetők árnyékában hűsölt néhány percet, majd anélkül, hogy nagyobb mozgás bontakozott volna ki körülötte, fáradt nyikorgással hamarosan tovább is indult. Egyetemista koromban számtalanszor megtettem ezt az utat, és habár ilyenkor szerettem egy-egy könyvbe temetkezni, azért mindig szakítottam időt arra is, hogy az ablakon kibámulva fürkésszem a már ezerszer látott tájat, hátha észreveszek benne valamit, ami addig rejtve tudott maradni előttem. De egyre inkább úgy tűnt, mintha ugyanaz a pár képkocka ismétlődne Hajdúvágástól Kőbánya-Kispestig, megállíthatatlan, és éppen ezért valamiképp grandiózus monotóniával.

Egy pillanatra néztem csak félre, és nyomban összetalálkozott pillantásom az öregemberével. Nyitott kézitáskáját még mindig az ölében tartotta, cserepes ajkait pedig úgy nyalta végig nyelve hegyével egymás után többször is, mint aki mondani akar valamit. A kelleténél egy kicsit talán durvább hangon sikerült megszólalnom, amikor már nem bírtam tovább türtőztetni magam.

– Segíthetek valamiben?

De az öreg csak bámult, kicsit fészkelődött az ülésen.

Kivártam, hátha történik valami, de csak nem szólalt meg.

– Hát jó – sóhajtottam egyet, és arcomat ismét az ablak felé fordítottam. Akkor inkább egész úton a szikes pusztát fogom bámulni, ha kell, gondoltam, csak hát abban a kicsavarodott testtartásban nem volt valami kényelmes hosszú távra berendezkedni. Mint általában, most is a fülhallgató segített, sokszor nem is indítottam el a zenét, csak betettem a fülembe, mintegy jelezve, nem vagyok kíváncsi a körülöttem kavargó mondatokra. Most is így volt, Kalkbrennert meguntam, és máshoz sem volt igazából kedvem, a vonat kattogása, a nyikorgó fülkeajtó, a rossz tömítésű ablakon sípolva befújó menetszél, a vagonbelső kopott lambériájának öreg bárkákat idéző nyikorgása, mindez együtt olyan zenévé állt össze körülöttem, ami bármi másnál jobban illett a hangulatomhoz.

Próbáltam magam felkészíteni a főszerkesztővel való beszélgetésre, amihez nagyjából annyi kedvem akadt, mint a foghúzáshoz, pedig ez a Bodnár amúgy egy egész jó figura volt. Mátét és engem egyformán bírt, amikor elkezdtünk neki 2008 vége felé cikkeket írni, és arra is ő érzett rá, hogy a Kultúra rovat helyett nekünk valami valóságszagúbb kell. Nem versenyeztetett minket, ezt külön méltányoltam, és elég arányosan osztogatta a dicséreteket és a lebaszásokat is; igaz, inkább a saját hangulata, és nem a cikkek valódi minősége szerint. A fordulatot aztán ebben is Magda hozta el, miután összejöttünk, az első pár hónapban alig-alig írtam értékelhető anyagot, de talán ez még átvészelhető lett volna, Bodnár legalábbis meglepően türelmesnek mutatkozott. Csakhogy amikor az évzáró szerkesztőségi buliba elvittem 2009 végén Magdát, kiderült, hogy zsigerileg ellenszenvesek egymásnak. Bodnár ezt nekem szemtől szembe soha nem mondta, de Mátétól hamar visszahallottam, hogy mennyire le van sújtva, és valahogy rögtön azt kezdtem érezni, hogy hirtelen másképp viszonyul hozzám; mintha, miközben rám nézne, változó arányban, de kitörölhetetlenül Magdát is folyton ott látná már bennem. Otthon meg Magda osztotta elég vadul Bodnárt; hogy mennyire elviselhetetlen alak, a szar stílusával, kínos humorával, meg az elképesztő arroganciájával együtt, amivel folyton kioktat mindenkit. Ha a munkám került szóba köztünk, két percen belül biztosan Bodnárnál kötöttünk ki. Máté ebben az időben húzott el mellettem, nem szándékosan taktikázott így, nem kihasználni akarta a helyzetet, sőt, bizonyos mértékben a szívére is vette ezt az egészet, de azt nyilván nem tehette meg, hogy puszta baráti szolidaritásból elkezdjen ő is szarabbul dolgozni. A barátnőjével még tavasszal szakítottak, pár hónappal azután, hogy mi Magdával összejöttünk, ráadásul az egyetemet is ejtette a félév végén, szóval neki, velem ellentétben, tényleg csak a Reflex maradt.

Nyolc elmúlt, most már biztosan bent van Bodnár, gondoltam, és a telefonomban kikerestem a szerkesztőség számát, néhány pillanatig tétováztam, aztán erőt vettem magamon, és hívtam.

– Reflex.hu, jó reggelt, miben segíthetek? – szólalt meg kisvártatva egy fásultan hadaró, szétdohányzott hang a másik oldalon. Piroska volt az, a szerkesztőségi titkárnő.

– Szia, Lente Bálint vagyok, be tudsz kapcsolni Bodnárhoz?

– Hú, de szarul hallak, drágám, hol vagy te? Egy centrifugából hívsz?

– Bocs, vonaton ülök – emeltem fel a hangom, és közben az öregre sandítottam, aki, persze, mereven bámult –, be tudnál kapcsolni Bodnárhoz?

– Megpróbálhatom – mondta, és már hallottam is a kattanást.

A várakozó zene valami gyerekdal volt, ismerősnek tűnt, de mégsem jöttem rá, hogy mi lehet, annyira le volt butítva géphangokra a dallam.

– Hát te meg hol a pöcsben jársz? – szólt bele hirtelen, köszönés nélkül Bodnár, amitől egy pillanatra elakadt a szavam.

– Öö, figyelj, vonaton ülök…

– Jó, de minek és hova?

– Haza kellett jönnöm, bocs.

– Hova haza?

– Anyámhoz Debrecenbe, aztán pár napig Vágáson leszek – gondoltam, egyszerűbb, ha nem próbálok ködösíteni. – Összevesztünk Magdával – tettem hozzá kicsit halkabban.

– Attól még nem kellett volna elmenned oda a picsába, nálam is van szabad szoba.

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Az sem, hogy akkor nem vagy itt, amikor Máté Prágában haknizik.

– Tudom, és…

– Mit és?

– Nem tudunk kitalálni valamit?

Azt hittem, el fog szakadni nála itt a cérna, és a vonat zaja ellenére is mintha hallottam volna, hogy úgy szuszog, mint egy támadni készülő vaddisznó, de aztán mégis egészen halkan szólalt meg ismét.

– Mi a fasz van ott, ahova mész?

– Hajdúvágáson?

– Aha.

– Őszintén? Fogalmam sincs.

Az elmúlt hét évben, amióta anyám Debrecenbe költözött, egyetlenegyszer jártam Vágáson, négy éve, az érettségi találkozónkon, ami önmagában is egy nagy tévedés volt, és ráadásul időm meg kedvem sem volt akkor körülnézni. Tényleg, elképzelésem sem volt, hogy milyen lesz újra egypár napot ott tölteni, és eddig eszembe sem jutott, hogy vajon megváltozott-e a város, és ha igen, hogyan.

– Jó – szólalt meg Bodnár, továbbra is visszafogva ingerültségét –, ajánlok neked egy alkut.

– Aha.

– Menj oda, nézz körül, találj valami témát, írd meg jól vasárnap estig, és akkor okék vagyunk.

– És ha nem megy?

– Mondjuk, hogy kibaszlak?

– Van más opció? – kérdeztem némi habozás után.

– Nemigen – felelte Bodnár, és kissé áttetsző együttérzéssel még bele is sóhajtott a kagylóba. Ez a leereszkedő gesztusa viszont hirtelen elszánttá és dacossá tett. Mit sóhajtozik ez itt nekem? Menjen a fenébe a megjátszott együttérzésével!

– Rendben, akkor vasárnap jelentkezem – mondtam, aztán letettem.

Nem hittem el neki egészen, hogy emiatt kibaszna, de mivel hangulatember volt, teljesen kizárni sem tudtam. Nem taktikáztam tehát túl diplomatikusan azzal, hogy kinyomtam, de tényleg megalázónak éreztem, hogy így próbál meg sakkban tartani. Hát jó, fortyogtam magamban, akkor majd írok neki olyat, hogy összefossa magát. Közben persze fogalmam sem volt, hogy mit tudnék letenni egy cinikus pesti főszerkesztő elé Hajdúvágásról, ami érdekelhetné, de egyelőre a düh erősebb volt bennem, mint a kétség. Mindenesetre egy cigit nagyon szívesen elszívtam volna már, és hirtelen elhatározással neki is indultam, hogy a klotyóban elrejtőzve, mint kamaszkoromban, titkon rágyújtsak. Az öreg előzékenyen felhúzott térdekkel engedett utat nekem, de éreztem, hogy utána egészen addig követett a tekintetével, amíg el nem tűntem a kocsi végében. Valóban kevés utas volt még mindig a vonaton, elszórtan ültek egyesével vagy párban a fülkékben, és javarészt aludtak vagy zenét hallgattak.

A vécét elképesztő évtizedes húgyszag lengte be, s a vastagon felkent zománcfesték eredeti színét a rászikkadt koszrétegek valami kiismerhetetlen árnyalattal fedték el. Kisterpeszbe álltam, és amíg egyensúlyozva igyekeztem megsodorni magamnak a cigit, óvatosan előredőlve belebámultam a vécécsészébe, ami alulról nyitott volt, így a kivezető cső oldalára kövült szarréteg furcsa kaleidoszkópján keresztül az elfutó vasúti töltés bazaltburkolatát láttam villódzni odalent. Hipnotikus látvány volt, és az ugrott be, hogy egy külföldinek, azt hiszem, képtelen lennék elmagyarázni a jelentőségét.

Résnyire lehúztam a vécé ablakát, hogy a menetszél kivigye a füstöt, a hamut pedig a vécécsészébe pöcögtettem. Jólestek ezek a szánalmas, eltitkolt kis slukkok, valahogy enyhült tőlük a fejfájásom, és a gyomromat szorító görcs is, úgy tűnt, oldódni kezd. Mégiscsak tartok valahova, gondoltam.

Amikor visszaindultam a fülkém felé, a vagonok közötti átjáró túloldalán megláttam a vasutast, ahogy egy lehúzott ablak mellett a falnak dőlve nyugodtan szívja a cigijét. Ennyi erővel én is kihagyhattam volna ezt a vécébeli bujkálást, háborogtam magamban, bár tudtam, hogy ez nem teljesen igaz, hiszen rajtam nincsen egyenruha. A vonat lassítani kezdett, én pedig fejemet egy lehúzott folyosói ablakon kidugva azt kémleltem, hol járunk már. Hajdúszoboszló következett, ami azt jelentette általában, hogy negyedórán belül Debrecenben vagyunk. Az órámra néztem, nyolc múlt tíz perccel, talán egy kicsit késni fogunk, de nem vészes, és amúgy sem rohanok sehová, erre nem győztem emlékeztetni magamat. Kikönyököltem az ablakba, és onnan néztem, hogy ki száll fel, ki le. Nem voltak sokan, de azért többen jöttek-mentek a vonat mellett, mint az eddigi állomásokon. A szerelvény végében egy nyugdíjascsoport szerencsétlenkedett a bőröndökkel; a vonat magas lépcsőfokain megpróbálták leléptetni a gurulós táskákat, de az apró kerekek fennakadtak a lépcső rácsában, s két csomag is nagy puffanással zuhant a betonra. A várakozó oldalon egy kisebb kamaszcsoport, dobozos söröket kortyolgatva, hangos röhögéssel kísérte az eseményeket, miközben egy középkorú házaspár vonult át két óvodásforma gyerekkel a jelenet közepén. Az apa egy előre felfújt strandmatracot cipelt, az anyánál hűtőtáska volt, a két gyerek meg egy nagy gumihattyút gyűrögetett viháncolva. Jókedvük ellenére valamiképp elkeserítő látványt nyújtottak mégis, s éppen ők, nem a rosszmájú kamaszok vagy az ügyetlen nyugdíjasok.

Visszaérve a fülkébe, még egy szusszanásnyi időre leültem. A Balaton szelet üres csomagolását, amit kint felejtettem az asztalkán, kidobtam a nyikorgó fémkukába, kiittam az utolsó korty felmelegedett ásványvizet, majd összegyűrve a műanyag palackot is gondosan beletömködtem a szemetesbe, csak hogy csináljak valamit. Legvégül az MP3-lejátszómra feltekertem a fülhallgató zsinórját, zsebre vágtam, és azzal készen is álltam a leszállásra. Már épp indulni akartam, hogy az utolsó tíz percet a folyosón nézelődve töltsem, amikor az öreg hirtelen behajolt elém.

– Ee ema ovászani ia magy? – kérdezte egészen artikulálatlanul, nem értettem belőle semmit.

– Hogy micsoda? – néztem rá visszahőkölve, és csak ahogy közelebb hajolt, akkor láttam meg bal fülében a hallókészüléket. Váratlanul megragadta a csuklómat, és megismételte lassabban a kérdését, miközben én egy ideges rántással kiszabadultam a szorításából.

– Te nem a Lovász Jani fia vagy? – értettem meg végre.

– Nem. Azt se tudom, ki az a Lovász Jani – válaszoltam neki, de olyan könyörgően nézett, hogy képtelen voltam azonnal faképnél hagyni.

– A földrajztanár Lovász Jani – nézett rám kérdőn.

– Fogalmam sincs, ki az.

Akkor az öreg elgondolkodott egy pillanatra, majd megint a táskájában kezdett idegesen turkálni, végül egy régi fotót halászott elő belőle.

– A Gyuri – mutatta felém a képet, amin egy kamasz fiú állt megszeppent tekintettel egy könyvespolc előtt, serkenőfélben lévő bajsza megadóan tapadt ajka fölé, s egyik kezével a készülék elé emelte a nemzeti színű szalagon nyakába lógatott sakkfigurát, egy arany huszárt. – A Monoki Gyuri nem az osztálytársad volt?

Még mindig nem szoktam meg furcsán összecsúszó hangjait, nem értettem egyből, mit kérdez, de azért sikerült valahogy kikövetkeztetnem kontúrtalan mondatai értelmét.

– Nem volt ilyen osztálytársam – mondtam, és próbáltam a tekintetéből kiolvasni, hogy hisz-e nekem, de az öreg csak a fejét csóválta.

– Né-éz meg jobb-aan – dadogta, és ismét az arcom elé tolta a fotót.

– Higgye el, megmondanám, de nem ismerem – mondtam, és feltápászkodtam az ülésről. Még annyit tettem hozzá a fülke ajtajából, hogy sajnálom, és tényleg sajnáltam is egy kicsit az öreget.

A debreceni pályaudvar betonjára lépve aztán, miközben megtornáztattam elgémberedett tagjaimat, észrevettem, hogy a fickó ott integet meg kiabál felém, derékig kihajolva a vonatablakon. Hirtelen mindenki megállt a peronon, és az öregre szegezte a tekintetét, egyszerűen nem lehetett érteni, hogy mit üvölt torkaszakadtából. Persze én tudtam, hogy engem akar odahívni, hogy nekem akar még valamit mondani erről a Monoki Gyuriról vagy kiről, akinek a fotóját még mindig ott lóbálta a kezében. Gyorsan hátat fordítottam neki, és a táskát a vállamra kapva nagy léptekkel megindultam az aluljáró felé, hogy lejussak a mélyébe, mielőtt még az öreg körül összeverődött közönség felfogná, én vagyok a kétségbeesett ordibálás címzettje.

Két karomat kitárva támaszkodtam hátra a robusztus, tájidegen rönkpadon, fejem szinte behullott a vállaim közé, és háborítatlan boldogságban élveztem a reggeli napsütést néhány lassú pillanaton át. Alattam egy késésben lévő város kapkodó hangjai kavarogtak, villamoskerekek visítottak a fordulókban, autók dudáltak, buszok és teherkocsik prüszköltek légfékeikkel, taxik köröztek lehúzott ablakkal, az emberek meg mint a hangyák vonultak egy titokzatos rendszer szerint, mintha láthatatlan jelzésekkel felfestett ösvényeket követnének a pályaudvar és a villamos-végállomás, a parkoló és a buszmegálló, a posta és a vegyesbolt között. A Petőfi presszó teraszán ültem, a nagyállomás melletti toronyház magasföldszintjén, néhány méterrel az utca síkja fölött, ahonnan, ha előrehajolva felkönyököltem a betonkorlát töredezett peremére, egy pillanatra mintha egyszerre mindent láttam volna a lenti rajzásból. És mindennek ugyanolyan jelentősége volt onnan nézve, a piacról hazafelé tartó, kétkerekű bevásárlótáskájukat maguk mögött vonszoló görnyedt öregasszonyoknak éppen annyi, mint az állomásépület előtt hadonászva vitatkozó pocakos taxisofőröknek vagy a vidéki vonatokkal a városba áramló, s az első forgalmas gyalogátkelőnél szorongva megtorpanó, rosszul öltözött kamaszcsoportoknak. Láttam őket, szemmel tartottam mozdulataikat, lenéztem rájuk, mégis úgy éreztem magam, mintha egy gödörből figyelném, mit csinálnak, merre mennek. Bizonyára a fölém magasodó húszemeletnyi szürke vasbeton monstrum súlya könyökölt rá kíméletlenül a látómezőmre.

Valójában elég kevés közöm volt ehhez a városhoz, így megengedhettem magamnak, hogy szeressem ezt a rettenetes épületet, még azon az áron is, hogy ezzel áttételesen bár, de valamiképp mégis legitimálom kitalálóinak elképesztő ízléstelenségét, és a ház fizikai valójában testet öltő elkeseredett, provinciális kivagyiságot. Mire gondolhattak, jutott eszembe sokszor, akik egy ilyen épületet szántak a városnak ebbe a sarkába, vajon a nyugati metropoliszok csupán fotók alapján ismert felhőkarcolóival akarták felvenni a versenyt, vagy felemelt mutatóujjként a síkvidék tériszonyos városlakóit akarták figyelmeztetni egy vertikálisan tovaterjedő jövő veszélyeire? És eszükbe jutott-e akkor, hogy minden beletervezett funkciója mellett még egy újabbal is gyarapodni fog az évek során a ház, és mágnesként vonzza majd magához a lapos város öngyilkosjelöltjeit, akik sziklák, szurdokok és diadalmas viaduktok híján a szürke hivatalnokként vigyázban álló betontorony tetejéről fogják időről időre a mélybe vetni magukat?

Ezen a reggelen nem ölte meg magát senki sem, legalábbis itt nem, vagy addig nem, amíg én ráérősen elszürcsöltem a kólámat, és elszívtam pár cigit, hogy erőt gyűjtsek az anyámmal való találkozáshoz. Tízre ígértem magam, és még nem sokkal múlt kilenc, ráértem nézelődni, ráértem csukott szemmel élvezni a napsütést, és arra is ráértem volna, hogy Magdának írjak egy sms-t, de erre az egyre mégsem sikerült rábírnom magam. Talán azt akartam, hogy ő írjon először, s mintha farkasszemet néznénk mobiltelefonjainkon keresztül, igyekeztem nem elpislantani magam egy óvatlan pillanatban. Ez is benne volt, persze, de attól tartok, lustaságom volt mégiscsak a döntő ok, ez az érzelmi restség, ami mindig is jellemző volt rám, és amit hajlamos voltam apai örökségnek betudni, felmentve részben magamat a felelősség alól.

Anyám is azt gondolta, hogy legrosszabb tulajdonságaim, így ez a tompaság is, mind apámtól származnak, s ha összevesztünk, ami menetrendszerűen előfordult, igyekezett is ezt a vita egy hangsúlyos pontján kifejteni nekem. És én nem tudtam vagy nem is akartam kétségbe vonni, csak hát nem láttam be, hogy miért is van ennek olyan nagy jelentősége. Igen, hasonlítottam apámra külsőre és talán belsőre is, de hát az ő fia voltam, és ez a tény legalább olyan súllyal magasodott fölém, mint a vasbeton toronyház; de éppúgy, ahogy a toronyház árnyékából képes voltam kisétálni, apám biológiai örökségétől is képesnek éreztem magam eltávolodni. Az egyetlen, ami ebben időről időre visszavetett, épp anyám volt, aki folytonos neheztelésével újra és újra megerősítette a néha már szétfoszlani látszó köteléket apám és köztem. Anyám nem bírta elnézni nekem, hogy apámra ütöttem, én meg azt voltam képtelen megbocsátani neki, hogy ezt folyton az eszembe juttatta.

A kocsmában, mert hát ez a presszó valójában egy kocsma volt, abból is a lepusztultabb fajta, alig lézengtek páran, a teraszon pedig rajtam kívül nem ült senki más, csak a bentiek álltak ki néha egy-egy cigit elszívni. Miután a kólámat megittam, és bementem a pulthoz fizetni, végigmértem ezeket a reggeli ténfergőket, és éreztem, hogy ők is alaposan megnéznek maguknak engem. Pár éve még az egész helyiséget egy-egy játékgép pittyegése és villogása töltötte be ilyenkor, és nyilván akadt vendég, aki már kora reggel ott toporgott idegesen valamelyik gép előtt, fémszázasokkal teli marokkal, már nem is a nagy nyereményben bízva, inkább csak a hétköznapjait aládúcoló rutin jegyében engedve át mozdulatai fölött az irányítást a színes fénynyaláboknak. Ez az idő is elmúlt, és a közben kitiltott masinák egykori jelenlétére már csak a linóleumpadló néhány világosabb foltja emlékeztetett.

Két férfi ült a pult előtti bárszékeken, és egy harmadikat hallgattak, egy hosszú, ősz szakállú, baseballsapkás figurát, aki mellettük állt, és épp egy sztori közepén járva izgatott hangon magyarázott nekik.

– Nem hiszitek el, bazmeg, esküszöm, hogy fölült arra a szarra… – épp itt tartott, amikor beléptem, és puszta jelenlétemmel megakasztottam a mesélésben.

– Fizetnék – mondtam a pultosnőnek, ám úgy tűnt, nem hallotta meg, háttal állva mosogatott tovább zavartalanul. – Elnézést, fizetnék – ismételtem meg hangosabban, de a nő továbbra sem nézett rám, viszont a többiek már mind engem bámultak szótlanul. Mintha kimerevítették volna azt a pillanatot, hosszú másodpercekig álltunk ott a pult végéhez fordított ventilátor zümmögésében, még a rádióból szóló szintetizátorzene is úgy tűnt, halkulni kezd, és lusta verejtékcseppek gördültek végig a kocsma lambériáján. Az időhurok, ami fogva tartotta a törzsvendégeket, engem is körbekerített egy pillanatra, s a lassúság ígéretét zizegte. Időről időre elkapott ez az érzés, a legkiszámíthatatlanabb helyeken, mint egy váratlan suttogás a tarkómon, egy valahonnan ismerős hang, amit mégsem tudok megnyugtatóan beazonosítani, és ami azt bizonygatja, hogy így is lehetne élni, hogy ez is boldogulás lenne, és elég volna hozzá annyi, hogy odahúzzak magamnak is egy kopott bárszéket. Ám ekkor, kezét törölgetve, komótosan, de jelentőségteljesen, mint egy méhkirálynő, odafordult végre a pultosnő, és a legtermészetesebb mosollyal közölte:

– Kettőhúsz.

A mellettem állók csöndben végignézték, ahogy leszámolom az aprót a pultra, ahogy vállamra akasztom a sporttáskát, ahogy csoszogva elindulok a kijárat felé, és csak akkor folytatták a beszélgetést, amikor végre elhagytam a helyiséget. Odakint azonban, a bejárat melletti fal takarásában még megálltam egy pillanatra, hogy kihallgassam őket.

– Na, de mire ült föl? – kérdezte bent valamelyikük.

– A Prolira, mondom – vágta rá a szakállas öreg, akit félbeszakítottam. – Úgy megörült az a barom, hogy elhúznak a ruszkik, hogy egy hétig csak ivott, és aznap, amikor elindultak, hajnalban felmászott a Proletár emlékműre, hogy ő majd onnan integet nekik.

– Nem hiszem el!

– Komolyan mondom, a rendőrök szedték le végül.

– És integetett legalább?

– A lófaszt integetett! Hát a ruszkik vonattal mentek el, ez az állat meg ott ült a sugárút közepén a szobor nyakában egész reggel. Nem bírtuk lekönyörögni, otthagytuk.

Amikor röhögni kezdtek, elindultam, lassan lépdeltem lefelé a presszó betonlépcsőjén, majd az utcára kiérve hunyorogva támolyogtam tovább a buszmegálló felé a járda foltos és repedezett aszfaltszőnyegén. Nem nagyon tudtam már semmi másra gondolni az alváson kívül, és csak azt reméltem, hogy nem csap le rám az álom túl hamar, nehogy Nagymacson ébredjek fel, vagy valamelyik hasonló kietlen végállomáson. Szerencsére a busz, amelyikkel mennem kellett, két perc múlva jött, ez az idő pedig még épp elviselhető volt a megálló plexifalának dőlve. Mindenféle alakok kóvályogtak ott egyébként, csikkszedegető csövesek és kéregető cigány gyerekek köröztek a megállóban várakozó és az előbbiek jelenlététől láthatóan felháborodott, buldogarcú háziasszonyok, telefonáló férfiak meg az egész világgal szemben közömbös, fülhallgatómagányba burkolózó kamaszok körül. Aztán beállt a busz, a körözésből sorban állás lett, de abban a csövesek meg a cigány gyerekek már nem vehettek részt.

Miután apám 2004-ben Rékával Sopronba költözött, én meg Pesten elkezdtem az egyetemet, anyám még két évig aszalta magát egyedül a hajdúvágási házban. A nővérem hiába könyörgött neki, hogy költözzön már be Debrecenbe, úgyis bármikor talál ott új állást, anyám megmakacsolta magát. Talán csak idő kellett neki, hogy feldolgozza, széthullott a családja, talán apámmal akart kiszúrni azzal, hogy nem adta el a házat, nem tudom. Ugyanazzal az érthetetlen ragaszkodással fészkelte be magát a kiürült szobákba, ahogy a nevét sem volt hajlandó jó ideig visszaváltoztatni Lenténéről a lánykori Steinerre. Én mindenesetre igyekeztem a tanulásra fogni, a hétvégi könyvtárazások fontosságára, hogy alig-alig mentem haza hozzá. Amikor mégis hazamentem, úgy éreztem magam, mint akinek egy befőttesüveget húztak a fejére, minden kép kissé elmosódott, minden hang kissé tompa lett, alig kaptam levegőt, de végső soron ezt is ki lehetett bírni. A forgatókönyv mindig ugyanaz volt: megérkeztem, akkor anyám alig bírt magával, úgy megörült nekem, aztán elkezdett kérdezgetni, de ha azt érezte rajtam, hogy nem mesélek elég lelkesen, szépen lassan megsértődött, amiért kirekesztem az életemből, majd belecsimpaszkodott valami jelentéktelen marhaságba, és folyton ahhoz akart visszatérni, hiába beszéltem már rég másról. És ha én ezen felbosszantottam magam, ő csapkodva vagy sírva elvonult a hálószobájába, és sokszor csak másnap, a reggelinél találkoztunk újra. Ilyenkor meg, és talán ez volt a legkibírhatatlanabb, mintha mi sem történt volna, széles mosollyal kenegette nekem a konyhában a vajas kenyeret. Néha már azt hittem, megőrült, és nem is értettem, hogy ezt a környezete, a munkatársai, a barátnői, ha vannak egyáltalán, hogy nem veszik észre rajta. Vagy ha észrevették, mi az a cinkos nemtörődömség, amivel szó nélkül hagyják egyre furcsább szokásait.

Végül a nővérem mentett meg mindannyiunkat. Végzős volt az orvosin, amikor összeházasodott az akkor már klinikai aneszteziológusként dolgozó Zsolttal. Nem volt nagy esküvő, sőt, a lehető legkevesebb szertartásossággal szervezték meg az ünneplést, semmi templom, semmi abroncsszoknya meg menyasszonytánc. A Kálvin téri házasságkötő teremben találkoztunk szombat délelőtt, ott volt anyám meg én tanúként, a Zsolt szülei, meg az egyik kollégája, aki egyben a tanúja is volt, illetve a nővérem két barátnője az egyetemről, ennyi. Ildi előtte még időben felhívta apámat, és finoman megkérte, hogy ne jöjjön el, cserébe viszont felajánlotta, hogy milánói nászútjuk előtt beugranak hozzá Sopronba, úgyis arra mennek majd autóval. Apám tehát távol maradt, ami anyámnak mérhetetlenül jólesett, láttam rajta, hogy majd kicsattan a boldogságtól Ildi oldalán egyedül. Igaz, apám azért nem bírta ki, hogy egy nagy csokor fehér rózsát ne küldjön. De ezzel együtt is rendben lement minden, az ifjú pár megcsókolta egymást, mi aláírtuk, amit kellett, aztán átsétáltunk a Csokonai étterembe. Itt hívott félre minket Ildi, miután a tortát is felfaltuk, és ellentmondást nem tűrő hangon közölte anyámmal, hogy szóltak neki, megüresedett egy védőnői hely, és az anyámnak pont jó lenne. Zsolt apja meg, aki ingatlanokkal is foglalkozik, segít neki a vágási házat eladni és egy lakást keresni helyette Debrecenben, úgyhogy kezdjen anyám pakolni, mert ő hamarosan gyereket szeretne, és ahhoz neki anyám segítségére mindenképpen szüksége lesz. Anyám pedig, a legnagyobb megdöbbenésemre, még ott helyben beleegyezett a dologba. Valószínűleg Ildi jól tudta, azután, hogy apámat nem hívta meg az esküvőre, tulajdonképpen bármit kérhet anyámtól.

A busz nagy ívben kerülte meg a belvárost, én meg le-lecsukódó szemmel néztem végig a szürke házak és poros utcák során. Szabad helyet csak hátul találtam, ülésem épp a busz kereke fölé esett, de így legalább a kátyús úton rossz lengéscsillapítóval pattogó abroncs rodeóélménye nem engedett egészen elaludni a cél előtt. Hol gyorsabban suhanva, hol épp csak araszolgatva előbb ipari épületek és autókereskedések, majd négyemeletes kocka társasházak tűntek el a szemem sarkában, ezeket azután öreg, málló vakolatú földszintes téglaházak sorozata követte, majd, ahogy a Nyíl utcára ráfordultunk, egy-egy beszakadt tetejű parasztház is feltűnt, míg végül az út torkolatában váratlanul elénk nem állt a tízemeletes panelek végtelennek tetsző szalagja. És mindez a legnagyobb rendezetlenségben, a legkiszámíthatatlanabb módon egymásra épített rétegekben jelent meg akkor előttem, mégis szétbonthatatlan egységként.

A hajdúvágási ház eladásával kapcsolatban végül mégsem haladtak olyan gördülékenyen az események; egy kisvárosban nincs annyi érdeklődő, és az árak sem voltak kedvezőek. Apámat igazán nem lehetett azzal vádolni, hogy akadályozta volna az ügymenetet, semmibe nem szólt bele, azt hiszem, hidegen hagyta őt akkor már ez az egész. Anyám tehát jobb híján Zsolt apját kezdte el fúrni, hogy milyen tutyimutyi, minek vállalta el, hogy eladja, ha nem is ért hozzá, miért nem reklámozza jobban, miért nem csinál ezt-azt, szörnyű volt. Ha hozott érdeklődőket, az volt a baj, hogy milyeneket, ha nem, akkor meg az, hogy senkit sem hajt fel. Nem tudom, Ildi meg Zsolt hogyan bírták, én biztosan feladtam volna már az első nagy veszekedésnél az egészet. Aztán mégiscsak sikerült; egy fodrásznő meg az autószerelő férje vették meg a házat Tiszavasváriból, és bár anyámnak nagyon nem tetszettek, mert mint mondta, „mindent szét fognak ezek itt barmolni”, Zsolt apja csak rávette valahogy, Ildi egyre elkeseredettebb háttérmunkájával persze, hogy aláírja a szerződést.

Úgy tűnt, elrendeződnek a dolgok, de az új lakás megtalálása még nehezebb körnek bizonyult. Én ebből végképp kivontam magam, az egyetemi kollégium koszos kis szobája volt az otthonom, és a legkevésbé sem érdekelt, hogy hová kell majd alkalmanként visszautaznom, ha nagy nehezen ráveszem magam, hogy anyámat meglátogassam. Csak Ildi beszámolóiból tudtam meg, hogy a ház árának fele, ami anyámat illette, mennyire kevés volt azokhoz az elvárásokhoz képest, amikkel előállt. Zsolt apja addigra már szabályosan rettegett anyámtól, Zsolt hozzám hasonlóan passzivitásba vonult, Ildi meg azon gondolkodott, hogy keres magának egy pszichológust. Majd egész váratlanul sikerült pontot tenni az ügy végére, amihez valószínűleg az kellett, hogy kiderüljön, Ildi gyereket vár, ez a tény ugyanis önmagában elégnek bizonyult ahhoz, hogy puhítson valamennyit anyám mániáin, bár mint utólag kiderült, nagyrészt csak átmenetileg. Anyám mindenesetre egyik pillanatról a másikra beleegyezett, hogy abba a kétszobás, hetedik emeleti panellakásba költözzön az Újkertben, amelyiket egy hónappal korábban még megnézni sem volt hajlandó.

A buszajtó hangos csattanással bezárult mögöttem, én pedig a Füredi út fáinak takarásában elindultam a Jerikó utca felé. A széles úttest mindkét oldalán tízemeletes tömbházak sorakoztak, amíg csak a szem ellátott, ami mondjuk épp a betonmonstrumok miatt nem volt túl messze, s ettől egyszerre érződött valahogy monumentálisnak és kisszerűnek ez a látkép. A házak közötti tereket zsúfolt parkolók és az autóforgalomhoz képest meglepően szűk aszfaltutak töltötték ki. Azokon a részeken, amelyeket nem betonoztak le, satnya kis ligetecskék és napégette, kopár parkok húzódtak, összetört padokkal és kiborogatott szemeteskukákkal. A járdák repedéseiből izmos csokrokban nőtt a gaz, s az egész tájból valami félreérthetetlen kudarcérzés sugárzott. Nem azért, mintha képtelenség lett volna itt élni, egyáltalán nem, érezni lehetett, hogy van élet a falak mögött, a parkoló autók alapján meg talán még pénz is. Ám ez az élet elszigetelten zajlott, a közös terektől távol, s a kudarc elsősorban erről szólt, a távolságok határozott fenntartásáról, az ismeretlenség finom megőrzéséről. Mindez persze engem, mint kívülállót, még ha észrevettem is, egyáltalán nem zavart, sőt, különös módon megnyugtatott valamennyire.

Kezdett kíméletlenül meleg lenni, a távolban szinte izzott a McDrive magas oszlopra emelt óriáscégére, és éreztem, ahogy a fák takarásából kiléptem, és a Kisgömböc étterem még zárva lévő teraszát megkerülve a lépcsőházbejáratok felé sétáltam, hogy máris átnedvesedett a hátamon az ing. Az útnak ez a szakasza még nyomottabb volt, mint az eddigi, hiszen a járda itt a lakószintek alatt haladt, mindkét oldalról garázssorral övezve, ami annak ellenére, hogy egyenes volt, a sok összevissza lefestett ajtó miatt talán, egészen zegzugosnak hatott. Befordultam a 14-es számú vasajtó elé, s a háttérben álló trafóház monoton zúgásától kísérve megnyomtam anyám lakásának kapucsengőjét.

– Igen – szólt bele meglepően gyorsan.

– Helló, én vagyok.

– Mi van, nincs kulcsod?

– Nincs kedvem előszedni – mondtam, de ez nem volt egészen igaz. Ezt a kulcsos játékot minden alkalommal eljátszottuk; én nem éreztem magam annyira otthon, hogy csak úgy benyissak, ezért inkább csöngettem, anyám viszont azt szerette volna, ha elfogadom magaménak is a lakást, ezért ragaszkodott hozzá, hogy legyen saját kulcsom, és soha nem mulasztott el rákérdezni.

– Jól van, mindegy, gyere fel – mondta, és megnyomta a kapunyitó gombot.

Betoltam a vasajtót magam előtt, és a felnyíló ajtórésben egyszerre csapott arcul a panelház pincéjének hűvöse és émelyítő áporodottsága. A benti félhomályban csak a farostlemez ajtók körvonalát láttam, mögöttük a pincerekeszek lapultak meg egyik oldalon, másikon pedig a szeméttároló, de a bezárt helyiségekből kiszivárgó bűzből, mint egy régész, ha elég időt szánok rá, fel tudtam volna tárni az elmúlt egy-két generáció jó pár szégyenteljes kis titkát. Följebb érve, a lift előtt a bűz enyhült, s helyét az olcsó rántások falba maródott illata vette át. Mélyre szívtam, valahogy szerettem ezt, de meg is tudtam szédülni tőle néha, közben megnyomtam a hívógombot, és amíg leért a lift, összeszorított szemmel ízlelgettem, mint egy pohár savanykás házibort.

Anyám, ahogy vártam, a nyakamba borult az előszobában.

– Hát megjöttél – nézett rám a kézfejét dörzsölgetve –, soha jobb meglepetés nem kell!

– Ne haragudj, hogy ilyen hirtelen…

– Én annak örülök, hogy egyáltalán itt vagy.

– Szólhattam volna, de…

– Ugyan, hagyd már – szakított félbe ismét, én meg próbáltam nem felbosszantani magam rajta. – Csak az a kár, hogy holnap már mész is.

Mélyet sóhajtottam, kiléptem a cipőmből, és elindultam a nappali felé. Olyan gyengének éreztem magam, hogy attól féltem, összeesek anyám előtt, úgyhogy inkább a kanapéra rogytam le gyorsan.

– Muszáj mennem, tudod te is, most lesz a Roland esküvője.

– Majd szombaton – vágta rá anyám szárazon, és leült velem szemben a fotelbe.

Nem tudom, miért éreztem így, de ahogy a kanapén hátradőlve körbejárattam a tekintetem anyám lakásán, arra gondoltam, hogy minden elemében tipikusan egy magányos nő otthona. Talán az olcsó, virágmintás tapéta, a divatjamúlt bútorhuzatok, a giccses képkeretek és az egész elesettsége ellenére mégis tüntető tisztaság és rend miatt érezhettem így. Csak a könyvespolc volt szokatlan, és nem is annyira a könyvek mennyisége miatt, bár az is feltűnő volt, inkább a vegyes válogatásnak köszönhetően. Anyám mindig is falta a könyveket, anélkül hogy komolyabban vehető ízlése alakult volna ki közben; így kerülhetett egymás után a kezébe, és egymás mellé a polcára Danielle Steel és Dosztojevszkij, Camus és Nicholas Sparks, Philip Roth és Rosamunde Pilcher.

– Ma még csak szerda van – szólalt meg kis idő múltán ismét, nyomatékosítva előző kijelentését, amire megpróbáltam nem reagálni, de nem hagyta annyiban.

– Szeretnék körülnézni kicsit Vágáson.

– Aha.

– Tényleg, Tuba hívott.

– Balázska? – derült fel anyám arca. – Hát vele meg mi van?

Tuba, valódi nevén Turóczi Balázs, gyerekkori jóbarátom volt. Általános suliba ugyan még nem egy helyre jártunk, de már tizenegy évesen jóban lettünk egymással, miután apám megismerkedett Tuba apjával valami jótékonysági bálban, és a szüleink elkezdtek összejárni. Aztán gimiben végre osztálytársak is lettünk, sőt, négy évig lényegében egy padban ültünk.

– Nem nagyon tudom – válaszoltam anyámnak. – Ez is egy ok, hogy hamarabb odamenjek.

– Azt hittem, szoktatok beszélni.

– Nem igazán.

– Hogyhogy?

– Az érettségi találkozó óta nem dumáltunk, de hagyjuk…

Anyám hümmögve fészkelődni kezdett, épp az izgatta mindig a legjobban, amire azt mondtam, „hagyjuk”. Taktikai hibát követtem el, de túl álmos voltam már ahhoz is, hogy megbánjam, viszont egy gyenge kitérő műveletet megpróbáltam, hátha.

– Ildiék jönnek? – kérdeztem.

– Majd estefelé – válaszolta anyám, aztán hirtelen témát váltott ő is. – De figyelj, Ildi is azt kérdezte a telefonban, hogyhogy nem jött Magda.

Egy pillanatra átfutott rajtam, hogy hazudjak valamit, de nem lett volna értelme, és erőm sem volt már, hogy egy sztorit rögtönözzek.

– Nem hívtam, úgy – nyögtem ki végül.

– Értem. De azért minden oké?

– Attól tartok… Nem tudom.

– Ne ijesztgess már. Szétmentetek?

– Odáig még nem jutottunk el – mondtam, aztán anyám szemébe nézve igyekeztem lezárni ezt a témát. – Nem haragszol, ha ledőlök kicsit?

– Ahogy jólesik – felelte lemondóan, majd hozzátette még a lábamnál heverő sporttáskára nézve: – Ha gondolod, rakd ki a szennyesed, úgyis mosni készültem.

Előző este, mielőtt még otthagytam volna Magdát, válogatás nélkül dobáltam be mindenféle holmit a szekrényből. Nem gondoltam akkor, hogy tényleg többnapi cuccra lesz szükségem, de hogy nyomatékot adjak távozásomnak, jól megtömtem a táskát. Most meg, ahogy szennyes után kutatva turkáltam benne, észrevettem, hogy zokniból csak két pár van, míg pólóból legalább öt darab, és volt ott három ing is, de alsónadrág csak egy. Nem számít, gondoltam, legfeljebb majd az anyámnál tárolt régi cuccaimból feltöltöm a készletet. Aztán kifordítottam egy mozdulattal a táska tartalmát válogatatlanul a mosógép elé. A kisszobába érve letettem a magammal hozott pohár vizet az éjjeliszekrényre, és ruhástól végigdőltem az ágyon. Mindig valami furcsa érzés fogott el, ha beléptem ebbe a helyiségbe, ami nem az én szobám volt, hiszen soha nem laktam benne, mégis majdnem olyan volt, mintha az lenne. Anyám a vágási szobám bútoraival rendezte be, ahogy mondta sokszor, a kedvemért, habár én sohasem kértem őt erre. A bútorok ugyanazok voltak – egy fekete-fehér, kilencvenes évekbeli divat szerint készített, nem túl dekoratív sorozat darabjai –, de az elrendezésük megváltozott. Az itteni szoba kisebb volt valamivel, mint a régi, ezért az egyik fiókos komód meg egy egyajtós szekrény nem is fért be, és az íróasztal sem a két könyvespolc között állt, mint eredetileg, hanem előttük, kissé esetlenül elzárva a hozzáférést az alsóbb polcokon lévő könyvekhez.

Egy ideig a plafont bámultam, és a nappaliban zümmögő légkondicionáló hangját figyeltem; mintha egy végtelen suttogásmonológ lett volna, de hiába hallgattam, nem tudtam elkapni az értelmét. Akaraterőm utolsó cseppjeit felhasználva előhúztam a telefonomat, a készülék magától rákapcsolódott anyám wifijére, ismerte a jelszót, amit egyébként is fejből tudtam, hiszen én segítettem neki beállítani. Megnyitottam Tuba e-mailjét, és gyorsan bepötyögtem egy szűkszavú választ: „Dehogy nincs kedvem. Megyek! Holnap délután három körül ott leszek. Számod megírod? B.” Ezután egy sms-t kezdtem el írni, de nem nagyon tudtam, mit is kéne üzennem. Még mindig mérges voltam Magdára, hogy így megnehezítette a dolgunkat, miközben az egésznek nincs nagy jelentősége, ezt viszont nyilván nem írhattam meg neki. Arra gondoltam, inkább azt küldöm el, hogy anyám üdvözli, nekem meg hiányzik, de ez meg mégis őszintétlen lett volna. Végül csak ennyit írtam: „Magda, ne idegeskedj. Vasárnap este megyek, megbeszéljük. Puszi.” És mielőtt még meggondolhattam volna magam, gyorsan rányomtam a küldésre. Aztán az ágy mellé dobott üres táska belső zsebéből kivettem egy lapos fémdobozt, és reflexből kiszórtam a tenyerembe pár elképesztően büdös macskagyökér-tablettát. Elég fáradt voltam, hogy magamtól is elaludjak, de biztosra akartam menni, összeszorított szemmel, egy nagyot kortyolva egyben nyeltem le az összeset. Amikor kinyitottam a szemem, anyámat láttam felbukkanni az ajtórésben, egy pokróccal a kezében.

– Bocsánat, csak, gondoltam, ha fáznál.

– Köszönöm – mondtam, de mielőtt még felállhattam volna, hogy elvegyem tőle a pokrócot, megelőzött, és gyorsan az ágyam szélére ült.

– Tudod, biztos idegesítelek sokszor…

– Jaj, ne már.

– De-de, érzem én, és valahol értem is.

– Anya, én csak elfáradtam, ennyi…

– Mindenesetre csak azt akartam mondani, hogy szerintem nem kéne ilyen könnyen elengedned Magdit.

– Ez nem ilyen egyszerű – dünnyögtem.

– Lehet – mondta, és végigsimította a homlokomat, mint gyerekkoromban, s ettől a mozdulatától egészen lefagytam. – Bár szerintem az emberek általában túlbonyolítják ezeket a dolgokat.

Erre már nem bírtam felelni semmit, mint egy lusta állat, hagytam, hogy simogasson még kedvére egy darabig, aztán úgy aludtam el, hogy arra se emlékeztem aztán, mondott-e még valamit ezenkívül anyám.

Sáros bakancsom mázsás súlyként húzza le lépéseimet. Alig bírok haladni már, és esélyem sincs megszabadulni a lábfejemre rakódott agyagos tehertől, hiszen amíg ellátok, csak ez van: lucskos, mélyen barázdált szántóföld, sehol egy fa, egy kő, bármilyen tárgy. Nem esik az eső, de a szitáló ködben mint egy szivacs, megtelik vízzel a levegő, és mindent átnedvesít. Vastag szövetkabátom alján nagy, kövér cseppek gyűlnek, és darabos mozdulataim ritmusára hullanak le körülöttem. Mint egy csiga, fénylő csíkot húzok magam után. Fogalmam sincs, hogy kerültem ide, hová tartok, honnan indultam. Vajon csak az utat akartam levágni a szántáson keresztül, vagy itt van valami dolgom, nem bírom felidézni. Mindenesetre céltudatosan próbálok menni, habár egyre lassabban sikerül csak, és hiába nézek körbe, nem segít semmi. Talán a köd takarásában ott áll egy erdősáv vagy egy templomtorony, ami eligazít, egy tanya, amire ráismerek, vagy bármi, egy beomlott siló, üres istálló, leszakadt villanypásztor, amihez képest mégis betájolhatnám magam. De semmi, semmi, amíg csak ellátok. A megművelt táj sivatagán kell átkelnem, úgy látszik. Legalább azt tudnám, hány óra van, milyen napszak, nap, milyen évszak. A hűvös szél a permetből zsibbasztó maszkot von az arcomra, kézfejemmel próbálom letörölni, de az is ugyanolyan nedves, elcsúszik egyik felület a másikon, mintha olvadt lenne a bőröm, mintha minden ebben a hideg olvadásban mállana le rólam. Közben meg ez a borzasztó szomjúság, akárha az odakinti nyirkosság ellenpólusa lenne belül: alig bírok nyelni, nyelvem letapad, fogaimra rászáradnak ajkaim, és amikor már más nem jut eszembe, a kabátujjam szövetéből kezdem kiszívni a vizet. Elmondhatatlanul keserű az íze, és sós, de nem úgy, mintha távoli tengerek felől sodorta volna ide a szél, hanem mintha egy nagyon is közeli, hatalmas, ziháló test verejtéke ivódott volna bele mindenbe. Egyre nehezebben emelem a lábam, vékony lábszáramra szorosan rátapadt a nadrág, és a végén, mint a régi börtönök vasgolyója, ott csüng kíméletlenül egy-egy sárgömb. De megyek azért, még ha lassan is, haladok valami felé, fogyó lendülettel, meg-megbicsakló bokával, hörögve, a homlokomba ragadt gyér tincseket törölgetve, egyik lépést teszem a másik után. Hirtelen mégis meg kell torpannom. Előttem lassú ereszkedéssel horpad be a táj, s egy belvizes mélyedésben meggyűlt fekete tó állja utam. Nem széles, de hosszú, látom a túlpartján zavartalanul folytatódó barázdákat, de két oldalra nézve a távolba vesznek partjai. Nem fogom tudni megkerülni, ezt érzem, képtelen lennék a végéig elvonszolni magam, hogy aztán ugyanehhez a csapáshoz visszatérve folytassam az utam a túloldalon, pár méterre innen. Habozok, pedig tudom, hogy nincs más, egész kis tócsa gyűlik közben kabátom alá, mire neki bírok indulni. Át kell kelnem rajta, nem lehet olyan mély, és nem számít, ha bele is kell gázolnom, úgyis nyirkos már mindenem. Első lépésem súlyát hangos toccsanás kíséri, és nyomában habos tetejű hullámkarikák futják körbe a víz felszínét. A második már valamivel szelídebb, hiszen a sárgolyót nem bírom a vízszint fölé emelni, valahogy előreúsztatom inkább. Bokáig ér a sötét víz, aztán lábszárközépig, de ott megáll, hiába haladok beljebb, nem mélyül tovább. Már majdnem félúton vagyok, a nehezén túl, gondolom, amikor kifordul alólam a mozdulat. Mintha elfogyott volna odalent a talaj, a lépésnek nem lesz vége, és a mélybe csusszanó lábat az egész test magatehetetlen előrebukása követi. Kalandfilmekben láttam már jégbe szakadni embereket, és most én is ugyanúgy merülök el hirtelen a szántóföldön nyílt lékben. Egyik pillanatról a másikra mindenestől a víz alatt vagyok, és a sötét anyagban tágra nyitott szemmel próbálom felhajtani magam a nyílás gyengén derengő fényfoltja felé. Karmozdulataimat a vastag kabát köti gúzsba, lábamat egyre vadabbul húzza a sársúly, úszásom vergődés csupán, alig-alig jutok feljebb. Közben szemem kezdi megszokni a homályt, és ahogy tisztul a kép, felfogom, gyönyörű, amit látok. Valóban, mintha jégpáncél alól kémlelnék felfelé, áttetszővé válik a szántó szemeim előtt. Felszíne vékony kéregként simul rá a sötét vízre, miközben itt-ott ujjnyi repedések futnak át rajta, mintha hamarosan beszakadni készülne az egész, habár most még stabilan áll, feszíti magát. Sose gondoltam volna, gondolom, hogy ilyen vékony héj csak a föld, amin járok. Az a csoda, hogy eddig nem szakadt be alattam, és hogy nem szakad be mások alatt is lépten-nyomon. De alig van már erőm, hiába próbálom feljebb hajtani magam, távolodik a kijárat, és a tüdőm is hasogat, üresen tapadnak össze a sajgó hörgők odabent. Utolsó próbaként rúgok még egyet lefelé, és mintha valóban elmozdulnék. Leázott volna a sár a cipőmről? Lököm fel magam, könnyű vagyok, de minden mozdulat kínszenvedés már. Pedig majdnem odaér az arcom, még egy kevés hiányzik, pár centi csak a felszín, talán már ki is bukkant a homlokom, ordítok, fent vagyok, aztán vékony zokogás ömlik be orromon-számon a levegővel együtt.

Az ordítás az enyém lehetett, a zokogás viszont az unokaöcsémé volt. Ahogy felriadtam álmomból, leizzadva, lihegve, Marci volt az első, akit megláttam, ott állt az ágyam mellett, egy műanyag katonát szorongatott a kezében, és elkeseredetten sírt. Nyilván én ijeszthettem meg, amikor csukott szemmel kapálóztam, de álom és ébrenlét között, a senki földjén, kellett néhány pillanat, amíg összeállt a kép.

– Marci, gyere csak ide – szóltam hozzá kissé még eltorzult hangon, de ő nem mozdult. – Hallod, ne sírj, nincs semmi baj. Gyere ide. – Továbbra is ott állt, mozdulatlanul, annyit értem el csak, hogy zokogása hüppögésre váltott, valami mást kellett kitalálnom. – Marci, mid van, katona? – Ez végre hatott, és a gyerek tett pár óvatos lépést felém.

– Lovag – emelte orrom elé a kék műanyagból fröccsöntött figurát.

– Szép – mondtam, pedig a félhomályban alig láttam valamit belőle. Anyám ereszthette le a redőnyt, amikor kiment, a kinti napsütésből pedig most csak a redőny furatain át betörő fénynyalábok hoztak be némi világosságot. – Anyukád is itt van? – kérdeztem, pedig nyilván nem egyedül jött.

– Igen – felelte a gyerek –, meg apa is.

– Tényleg? Akkor összeszedem magam.

Az éjjeliszekrényről felemeltem a mobilomat, hogy megnézzem, hány óra, délután négy múlt, átaludtam a fél napot. Tudatom lassú tisztulásával az érzékszerveim is elkezdtek élesebben működni, legalábbis most már hallottam az ajtórésen keresztül beszűrődni egy beszélgetés foszlányait a nappaliból. Anyám mindenre rácsodálkozó „nem mondod!” meg „hihetetlen!” felcsattanásai félreismerhetetlenek voltak, Ildi szövegéből meg csak az jutott el hozzám, hogy „de tényleg”, és „úgy, ahogy mondom”. Fogalmam sincs, miről beszélhettek, talán barátnőkről, munkatársakról, megcsalásokról és válásokról, de annyira nem lehetett érdekes a téma, mert Zsolt hangját nem hallottam belefonódni. Közben észrevettem, hogy Tuba már válaszolt is: „Tök jó, Bálint! Gyere a 3-as vonattal, 4-re kimegyek eléd. A számom a régi. T.” Azért megírhatta volna azt a régi számot, gondoltam, mert nekem már nem volt meg. Tovább bámultam a telefont, Magdától nem jött semmi, lehet, hogy mégis az érzelmesebb vonalon kellett volna elindulnom, de most már mindegy.

– És mióta vagytok itt, Marcika? – néztem fel újra a gyerekre.

– Nem rég.

– Akkor jó. Kijössz velem?

Ledobtam a pokrócot az ölemből, és megragadtam a gyerek kezét, de ahelyett, hogy elindultam volna, hirtelen felkaptam, és a fejem fölé lendítettem. Hangos kacagás volt a válasz, ami némi reményt adott arra, hogy az előbbi ijedtséget sikerül hamar messzire kergetni.

A nappaliban valóban ott ült anyám meg Ildi, és kipirult arccal a combjukat csapkodva röhögtek éppen valakin.

– Nem hiszem el, hogy ekkora balfácán! – szűkölte előredőlve, elfúló hangon anyám.

– Pedig de, még annál is nagyobb – erősített rá diadalmas képpel Ildi. Majd amikor észrevette, hogy ott állunk a nappali bejáratában, ugyanezen a hangszinten folytatta: – Ó, a lézengő ritter, sőt, ritterek! Na gyere, öcsikém, hadd öleljelek meg.

Jólesett a modoroskodása, különösen, hogy tudtam, nem vár érte cserébe hasonló gesztusokat. Mire elengedtük egymást, a háttérben megjelent Zsolt is a konyha felől, biztosan telefonált valakivel, a kezében még mindig ott világított a mobilja. Kissé sápadt arcszíne ellenére kifejezetten jól nézett ki, és volt rajta valami új vonás is.

– Szia, Bálint – nyújtott kezet. – Minden oké?

– Aha, persze – sóhajtottam cinikus mosollyal –, csak kifárasztott a vonatút…

– Az előfordul – vette a lapot Zsolt, aztán leült a kanapéra Ildi mellé.

– Hogy vannak? – kérdezte tőle Ildi.

– Jól. Még nem volt idejük berendezkedni, de halad minden.

– Kiről van szó? – kíváncsiskodtam, és Marci játék katonáit a földre tolva belehuppantam az egyik fotelbe.

– Kávét kér valaki? – suttogta közbe anyám, amire mindhárman bólogattunk.

– Egy kollégánkról – mondta Zsolt. – Pontosabban egy barátunkról, aki most már csak exkollégánk.

– Hogyhogy?

– Kiment Írországba.

– Aha.

– És persze itt meg nem vesznek fel senkit a helyére.

– De miért?

– Mert az új osztályvezető szerint, akit az új igazgató nevezett ki, akit a miniszter helyezett ide Pestről, nincs rá égető szükség, és spórolni kell.

– Most meg kéne döbbennem? – néztem Ildire fanyar mosollyal.

– Inkább te mesélj valamit – mondta erre. – Mi a helyzet felétek?

A többes szám elől nem volt kitérés, nővérem, ahogy szokta, minimálisra vette az udvariassági köröket.

– Zsolt, van valami szokatlan rajtad – igyekeztem elterelni a témát. – De nem jövök rá.

– A hipszterszemüveg – csapta le a labdát bosszúból a nővérem.

– Tényleg! Kurva jól áll amúgy.

A káromkodásra Marci őszinte, hangos röhögéssel válaszolt.

– Bocs – néztem a nővéremre.

– Hallott ő már cifrábbakat is, ne aggódj – legyintett Ildi.

Úgy tűnt, sikeresen hárítottam el az offenzíváját, legalábbis nem hozakodott elő újra Magda hiányával, Zsolt pedig jó partnernek bizonyult a családi témák kerüléséhez. Hajlamos voltam mindig úgy gondolni magamra, mint akinek nincs érzéke a small talkhoz, de ha megfelelő partnerrel hozott össze a véletlen, rögtön kiderült, hogy ez nem egészen igaz. Ha Zsolt bedobta, hogy milyen rosszul játszott a csapat a bajnokságban, rögtön fel tudtam venni a fonalat, és rávágtam, hogy Coulibaly is csak azért lett gólkirály, mert nem tud passzolni. Ha meg az edzőre terelődött a szó, egy-két Kondás Elemér-aranyköpést is sikerült előkaparnom agyam valamelyik pókhálós polcáról, pedig nem is néztem év közben a meccseket. Szóval átbeszéltük ezeket a jelentős dolgokat a stadionépítéstől a színházigazgató távozásáig – amire Zsolt szerint az volt az első reakció, különösen az öreg bérletesek részéről, hogy de jó, akkor megint lesz szünet az előadásokban –, és közben eltelt valahogy ez a délután is. Fél hét körül anyám teríteni kezdett, kiderült, hogy komplett vacsorával készült.

– Hát ezt meg mikor vetted? – nézett a nővérem a friss salátára meg a gőzölgő sült húsra.

– Ma reggel – mondta anyám –, miután az öcséd bejelentette, hogy úton van, leszaladtam gyorsan a piacra.

Váratlanul ért anyám megjegyzése, ráadásul nem éreztem semmilyen neheztelést vagy mártírkodást a hangjában. Tényként közölte, hogy amikor én a részegség és az eszméletvesztés között félúton kedvetlenül bejelentettem, hogy jövök, ő rögtön rohant, hogy legyen miből vacsorát főznie nekem meg a többieknek, akiket, mintha valami örömhírt hozott volna, gondolom, azonnal fel is hívott, ahogy mi letettük. Azzal, ha neheztelt rám, megtanultam már bánni, de úgy tűnt, mire felnőttem, elfelejtettem, hogyan is kéne fogadnom a gondoskodását. Jobb híján, mint gyerekkoromban, hagytam neki, hadd szedje ki ő tányéromra az ételt, mintha én magam erre képtelen lennék. Aztán egész vacsora alatt alig szólaltam meg, pedig nem volt rossz kedvem, éppen ellenkezőleg.

Úgy láttam, mindenki felszabadult körülöttem, Ildi és Zsolt egymás szavába vágva meséltek újabb és újabb történeteket, vicceseket és lesújtókat felváltva, a negyvenes barátaik csetlés-botlásairól, furcsa, korai kapuzárási pánikrohamokról, és a magyar egészségügy purgatóriumi hétköznapjairól. Anyám minden szóért hálásnak tűnt, és úgy mosolygott rám, ki-kinézve a beszélgetés rejtekablakain, mint aki azt akarja mondani, egyfolytában, és egyre hangosabban, hogy ugye, milyen jó végre együtt, itthon, de egyelőre megtartóztatja magát. Egyébként valóban jó volt abban a pillanatban ott ülni ezekkel az emberekkel, habár közös jókedvünk mélyén mégis vibrált valami különös idegesség. Úgy verődtünk össze a hetedik emeleti panellakás nappalijában, mint akik egy rejtekhelyen húzták meg magukat valami elől, ami épp akkora valószínűséggel lehet egy futó nyári zápor, mint egy pestisjárvány.

– Azt mondja anya, holnap már mész is tovább.

– Micsoda? – kérdeztem vissza zavartan.

– Hahó, hol jársz? – nevetett rám Ildi. – Holnap mész Vágásra?

– Ja, igen.

– Nosztalgiázni?

– Az azért túlzás, szombaton lesz Roland esküvője.

– Ma meg szerda van.

– Ugye, én is ezt mondom neki – szólt közbe anyám.

– Gondolom, nem árt akklimatizálódni kicsit – tette hozzá Zsolt.

– Az van, hogy már nagyon régen nem jártam ott, és kezdem elfelejteni a dolgokat. Vagy nem is tudom. Tubával is jó lenne többet beszélgetni.

– Azért az osztálytalálkozód nem volt olyan régen – szúrta be Ildi.

– Mondjuk azt pont nem lenne rossz elfelejteni.

– Na végre, valami érdekes. Mi volt? – dőlt előre az asztalon a nővérem izgatott arccal.

– Semmi. Tényleg, hülyeség. Kicsit összevesztem a Tubával.

– De tudsz valamit – kérdezte anyám –, mit csinál Balázska mostanában?

Sóhajtottam egyet, és megdörzsöltem a halántékomat, amire, mintha egyezményes jel lett volna, Zsolt megtöltötte borral a poharamat.

– Hogy az elmúlt pár évben mit csinált, arról nem tudok, de szerintem nem sok mindent. Valahol ott veszítettem el a fonalat, amikor hazaköltözött Miskolcról.

– Mit csinált Miskolcon? – kérdezte Zsolt.

– Jogra járt, de gyűlölte. Töri szakos szeretett volna lenni, csak az apja nem engedte neki.

– Szerencsétlen, de miért tolt ki vele így az öreg?

– Ó, a Turóczi papa elég kemény pasas volt – mondta anyám hátradőlve. – Apátok tudna mesélni róla…

Apánk említésére hirtelen megfagyott a levegő. Láttam anyám arcán is, hogy bánja már ezt a könnyelmű megjegyzést, és szégyelli, hogy éppen ő az, aki ezt az árnyat behívta közénk. Zsolt a borospoharába bámult, anyám erőlködve próbálta magán tartani addigi mosolyát, Ildi engem nézett zavartan, a kis Marci volt az egyetlen, akire nem hatott a hangulatváltás, tovább párbajoztatta lovagjait az abrosz csatamezején.

– A Turóczi papa egy fasz volt, erről én is tudok mesélni – mondtam hirtelen, mire előbb csak Marci, aztán már mind hangos röhögésben törtünk ki az asztal körül.

– Hát, így is lehet mondani – tette hozzá végül anyám a könnyeit törölgetve.

– Szerintem másképp nem is érdemes – feleltem, és egy nagyot kortyoltam a boromból, bár hosszú alvásom ellenére még mindig éreztem magam körül kavarogni a másnaposság alattomos kis hullámait.

– Miért, mit csinált az öreg? – folytatta Zsolt a kérdezősködést.

– Az a tipikus vidéki bizniszmen volt – válaszoltam –, egy seftes és egy paraszt keveréke. Hol kukoricával üzletelt, hol cukorrépával, de volt neki sertéstelepe is, és nagyon csodálkoznék, ha olajat nem szőkített volna annak idején. Szokás szerint családi céget alapított, és mindenkinek muszáj volt abban dolgoznia, a feleségének is, a gyerekeinek is. Szétkereste magát, csak közben folyton megsértődött, mert a családja sosem volt annyira hálás, amennyire szerinte illett volna. Tubának is a családi vállalkozás miatt kellett jogra mennie, meg aztán az öccsének is.

– Csak az öccse be is fejezte, ha jól tudom – mondta Ildi.

– Az Ákos okos fiú volt, az biztos – erősítette meg anyám. – Valami külföldi egyetemre is felvették, azt hallottam legutóbb.

– Fogalmam sincs – mondtam –, de Tubára visszatérve, amikor az apja meghalt, öt évvel ezelőtt, az első dolga volt, hogy otthagyja a jogot, és hazamenjen az anyjának segíteni. Akkoriban még rendszeresen beszéltünk, és ha épp otthon voltam, találkozgattunk is. Folyton azzal ugrattam, hogy most már mehet törire, ha akar, de ő csak legyintett; muszáj az anyja mellett maradnia, mondta, de esetleg majd később.

– Tudod, Zsolt – szólalt meg anyám –, amikor a Turóczi Pista meghalt, kiderült, hogy egy csomó embernek tartozik, meg hogy ilyen hitele van az egyik banknál, meg amolyan a másiknál. Az egész családi cégből alig maradt valami az Anikónak, a virágkertészetet valahogy kimentették neki az ügyvédek, de slussz-passz.

– Mondjuk, az sem olyan kevés – tette hozzá Ildi. – Mielőtt még megsajnálnád őket.

– Én csak azt tudom – folytattam –, hogy amikor az osztálytalálkozónk volt, Balázs ott dolgozott a kertészetben, és nem tűnt felhőtlenül boldognak.

– Na jó, és akkor most azt meséld el, hogy min tudtatok ti összeveszni ennyi idő után – kezdett neki megint a nővérem.

– Mondom, hogy hagyjuk – feleltem.

– Biztos valami csaj volt a dologban.

– Á, hülye vagy – legyintettem röhögve, ő pedig nem is feszegette tovább a témát. Sőt, egy hirtelen váltással az egyik volt osztálytársnőjéről kezdett beszélni, hogy ő volt a legkapósabb csaj a gimiben, nemrég viszont összefutott vele a klinikán véletlenül, és iszonyatosan rossz bőrben volt. Homályosan én is emlékeztem erre a lányra, de azért annyira nem, hogy hüledezni kezdjek a hírtől, mint anyám. Óvatosan hátratoltam a széket, mintegy a mozdulat lassúságával jelezve, hogy nem akarom félbeszakítani őket, és elindultam az erkély felé. Azt nem mondhatom, hogy szédítő érzés volt lenézni a hetedik emeletről a lassan bealkonyuló nyári égbolt alatt pislákoló városra, mégis áradt valami különleges hangulat ebből a perspektívából. Talán ez volt az egyetlen dolog, amit hibátlannak éreztem anyám lakásában: az erkélyről nézelődni sötétedés után, cigizés közben. Debrecen úgy terült el odalent a maga elkeseredett pulzálásával, mint az az élve felboncolt béka, amit gyerekkoromban, biológia-szakkörön láttam: szétfeszített végtagokkal, kábultan feküdt a hátán, kibontott mellkassal, lassan haldokolva, de még azért egyre dobogó szívvel. Kifújtam a füstöt, elnéztem a tócóskerti lakótelep felé, és semmi okom sem volt távoli csillogásának őszinteségében kételkedni.

Aztán megnyikordult az erkélyajtó mögöttem, és Zsolt lépett ki bizonytalanul, nyilván nem akart megzavarni, nem tudhatta, hogy nincs is miben. Gyorsan odaintettem neki, hogy ne feszélyezze magát. Gondolom, ő is kívül rekedt Ildiék beszélgetésén, és jobb híján az erkélyen, az én társaságomban keresett magának átmeneti menedéket.

– Nem tekernél nekem is egyet? – kérdezte a cigimre mutatva.

– Nem is tudtam, hogy újabban dohányzol.

– Csak elvétve, nem akarok visszaszokni rá.

– Vissza?

– Az egyetem alatt láncdohányos voltam, nem mesélte Ildi?

– Erre biztosan emlékeznék, úgyhogy nem.

– Akkor ti csak a cenzúrázott énemet ismeritek – mondta vigyorogva –, és ez talán jól is van így.

Megtekertem a cigit, majd az öngyújtóval együtt szótlanul odanyújtottam neki. Csak az egykori dohányosok tudnak ekkora átéléssel rágyújtani; úgy szívják le az első slukkot, mintha ajándékot kapnának. Zsolt csukott szemmel, lassan, szinte irreálisan hosszan engedte ki magából a füstöt. Nem is fújta, résnyire nyitott szájjal egyszerűen hagyta, hogy távozzon belőle, ha akar. Közben a saját cigimet egy hanyag mozdulattal lepöccintettem a mélybe, Zsolt pedig még mindig csukott szemmel szólalt meg.

– Az én nagyapám sohasem bocsátotta meg apámnak, hogy nem lett belőle orvos…

Úgy tűnt, az étkezőasztalnál, amikor Tuba apjáról beszéltünk, nem akart előhozakodni a saját családjával, de egészen elengedni sem bírta a témát.

– Viszont veled biztosan elégedett lehetett – válaszoltam kicsit csipkelődve.

– Azt ne hidd.

– De hát te orvos lettél, mi nem tetszett neki?

– A papa sebészdinasztiában gondolkodott.

– És az aneszteziológia rangon aluli volt?

– Attól tartok, igen.

– Hát, neki se lehetett könnyű…

Röhögtünk egy sort, de csak olyan féloldalasan, ahogy a fájdalmasabb poénokon szokás. Zsolt nem volt hozzászokva a sodrott cigihez, már másodjára aludt el a kezében. Tenyeremmel árnyékolva a lángot ismét tüzet adtam neki, ő meg pöfögve próbálta felizzítani a parazsat.

– És a te apád nem szólt bele, hogy mit csinálj? – kérdeztem.

– Nem. Kicsit talán megijedt, azt hitte eleinte, hogy nagyapám beszélt rá az orvosira, de aztán látta, hogy tényleg akarom.

– És tényleg akartad?

– Látod, ebben újabban néha el tudok bizonytalanodni…

Ahogy ezt kimondta, elhallgattam, úgy éreztem, hagynom kell neki egy kis időt, hogy folytassa csak, ha akarja. Inkább tekertem még egy cigit magamnak, aztán egy újabbat, hátha Zsolt elszív egy másodikat is.

– Néha azon veszem észre magam – mondta –, hogy ezen gondolkodom, és nem tudom eldönteni, hogy tényleg nem a nagyapám beszélt-e rá. Elég kifinomult módszerei voltak az öregnek – egy darabig maga elé meredt, aztán folytatta. – De mindennel együtt, azt hiszem, hogy mégsem… – Ahogy ezt kimondta, körülnézett, mint aki valamit keres, aztán a csikket felemelve nézett rám kérdőn, én meg elvigyorodva az erkély alatti mélységre mutattam. – Csak úgy, le?

– Aha. – Mintha segítségre szorulna, én is odaálltam mellé, és együtt néztük végig, ahogy a szélben ide-oda cikázva, mint egy halálosan fáradt szentjánosbogár, Zsolt kihunyó csikkje hétemeletnyi sötétségbe zuhant. Aztán csak álltunk ott tovább, lefelé fordított fejjel, a fényesre kopott korlátlécet markolászva.

– Kérsz még egyet? – kérdeztem, amikor a szótlanságunk már majdnem kezdett kínossá válni.

– Á, nem, köszönöm. Egy bőven elég volt.

Hirtelen kopogni kezdtek a hátunk mögött, és ahogy odanéztünk, Ildit láttuk meg az erkélyablakban, széles gesztusokkal mutogatta, akár egy pantomimművész, hogy Marci már nagyon álmos, indulniuk kell. Zsolt bólintott egyet, aztán felém fordult, de mivel látta, hogy értem, miről van szó, nem mondott semmit, csak elindult befelé. Én közben már apámon gondolkodtam, hogy őt a felvételim nyarán mennyire hidegen hagyta, milyen egyetemre megyek tovább, megyek-e egyáltalán. És én valamilyen furcsa módon hálás voltam ezért; csakhogy elsősorban nem is neki, hanem Rékának, ami meglehetősen zavarba ejtő érzés volt, nem is mertem senkinek se beszélni róla.

– Ha jobban végiggondolom – szólalt meg hirtelen Zsolt az erkélyajtóból visszafordulva, amire úgy rezzentem össze, mintha rám ordított volna, pedig egészen halkan beszélt –, azt hiszem, anyám volt az.

– Micsoda?

– Ő győzködött valahogy, apám tudta nélkül.

Egy darabig úgy néztünk egymásra, mintha mindketten a másiktól várnánk a végszót, hogy kivonulhassunk a színpadról, de egyikünknek se jut eszébe a szöveg. Aztán Zsolt elmosolyodott, megrántotta a vállát, mint aki azt mondja: hiszen úgyis mindegy már; én meg nem tehettem mást, rábólintottam. A két megsodort cigit végül ott hagytam az erkélyen álló kisasztalon, nyilván el fogom őket szívni még az éjjel. Aztán kinéztem még egyszer a városra, mostanra teljesen besötétedett már, a távoli fénypontok így még élesebben rajzolódtak ki a horizonton, mint egy csomó mécses, amelyeket bármikor elfújhat egy váratlan, erősebb alföldi szélroham. Végül bementem a többiekhez búcsúzkodni én is.

Magamtól talán észre sem vettem volna, hogy a kezemben tartott fémdobozt pattogtatom, ha a padon mellettem ülő nő rám nem szól.

– Ne haragudj, tényleg, de ezt most muszáj? – Nem volt agresszió a hangjában, inkább, mintha valami finom pironkodás keveredett volna a szavai közé, amiért nem bírja tovább elviselni.

– Elnézést – motyogtam, és ránéztem az összevissza horpadt félliteres dobozra, amit görcsösen megfeszülő ujjaim még mindig úgy szorítottak, ahogy ragadozó madarak szokták a zsákmányállatot, aztán zavartan kiittam az utolsó kortyot belőle.

Előző éjjel nem aludtam valami jól, és a forgolódva töltött órák most heves délutáni álmosságrohamokban ütöttek vissza. Éppen ezért, amint kiértem az állomásra, az első büfében rögtön megvettem a legnagyobb kiszerelésű energiaitalt, leültem vele a padra, és a nőket bámultam. A paddal ferdén szemben, a várócsarnok büfészintje fölött egy hatalmas falikép kapott helyet, egy piaci jelenet, amelynek csak női résztvevői voltak, az ő látványukban merültem el annyira, hogy öntudatlanul gyúrni kezdtem a fémdobozt. De hová lettek a férfiak, ezen gondolkodtam, miközben hátravetett fejjel figyeltem a szoknyás alakokat, akik kevéske árujukat, egy csirkét, egy kosár gyümölcsöt, zsák krumplit, kanna tejet igyekeztek aprópénzre váltani. Ezek a nők gyönyörűek voltak, és sokkal inkább emlékeztettek egy távoli kultúra disszidens istennőire, mint a súlyos alföldi parasztasszonyokra. Akárki is volt az a D. E., akinek a monogramja ott lapult a női cipők talpa alatt a kép sarkában, azt üzente, hiába pusztul el minden férfi a harcmezőn, ezek a paraszt istennők akkor is fenntartják majd a megroggyant világot az idők végezetéig. Minél tovább néztem a képet, annál hazugabbnak éreztem minden négyzetcentiméterét, és annál jobban tetszett az egész.

Előző éjjel, miután Ildiék hazaindultak, úgy maradtunk ott a lakásban anyámmal ketten, mint egy öreg házaspár, akikre a gyerekek távozása után rászakadt az évtizedes szótlanság. Anyám leszedte a szárítóról a ruháimat, amíg én elmosogattam, aztán előhozta a gardróbból a régi öltönyömet, én meg közben felsöpörtem az étkezőasztal körül. Egy titokzatos és tartózkodó koreográfiát követtünk precízen, a hátunk mögött pedig megállíthatatlanul szakadt az eső egy brazíliai dzsungelben, anyám kedvenc természetfilmes csatornáján.

Miután lefeküdt, ismét kimentem az erkélyre, a város fényei ezúttal hidegen hagytak, a telefonomat bámultam értetlenül. Magda még mindig nem írt, ami dühített, úgy éreztem, túlfeszíti a húrt, ráadásul fogalmam sem volt, hogy mi ezzel a célja. Hosszú ideig meredtem a magányos szóbuborékban lebegő üzenetre, amit reggel küldtem neki, és közben azt vettem észre magamon, hogy a haragom riasztóan gyorsan változik át elkeseredéssé, reménykedéssé, néma könyörgéssé, majd vissza ismét fortyogó indulattá. A tehetetlenség mint a kóboráram járt-kelt bennem egész éjjel, és épp akkora feszültséggel, hogy ne bírjak igazán éber sem maradni, de az alvásba se menekülhessek előle.

A falikép nőinek a bámulását eluntam lassan, felálltam, hogy kidobjam az összenyomott dobozt, aztán már nem bírtam visszaülni. Még volt egy negyedórám a hármas vonat indulásáig; abban egyeztünk meg Tubával, hogy ezzel megyek. Illetve reméltem, hogy megegyezésnek vehetem a levélváltásunkat, mert az utolsó e-mailre, amelyikben a telefonszámát még egyszer elkértem, már nem válaszolt. Az információs táblán még mindig nem volt kiírva semmi a tiszalöki vonatról, úgyhogy unottan odaténferegtem az újságoshoz, hogy ránézzek, mit ír a sajtónak az a fele, amit máskülönben nem olvasnék el. Elmélyülten belelapoztam egy Bunkerbe, aztán egy Turánt vettem kézbe, és csak akkor álltam arrébb, amikor az újságos a kezemben tartott lapra nézve túlságosan barátságosan kérdezte meg, segíthet-e valamiben.

Amikor végre kiírták, hogy a vonatom, negyedóra késéssel ugyan, de hamarosan elindul a kettes vágányról, vettem még gyorsan egy ásványvizet, aztán elsétáltam a peron felé. A hőség megint kezdett elviselhetetlenné válni, izzott a sínek közé szórt bazalttörmelék, olajos pára töltötte be a mozdulatlan levegőt, a várakozó mozdonyok pedig reszketve préselték ki magukból az átforrósodott gépházak fullasztó leheletét. Mindössze két kocsiból állt a szerelvény, amire fel kellett szállnom, de még ez is túl soknak bizonyult az utasok számához képest. A hátsóban nem ült senki, úgyhogy gondolkodás nélkül afelé vettem az irányt. Odabent még melegebb volt, és hiába nyitotta ki valaki az összes kis bukóablakot, olyan sűrű volt a levegő, mintha forró, keserű sziruppal töltötték volna fel az utasteret.

Ahogy a koszos ablakon kifelé bámultam, és a hóna alatt jókora izzadságfoltokat rejtegető kalauznőt figyeltem, anyám monológja jutott eszembe, amit indulásomkor intézett hozzám. Tulajdonképpen számítottam valami ilyesmire, és nem is volt a felvezetésben semmi különös, „vigyázz magadra”, „hívj fel azért”, „Balázskát üdvözlöm”, a szokásos körök, de aztán megszorította a karomat finoman, és úgy tette hozzá, „ne igyál dühből”. Mit akarhatott ezzel, hiszen még inni sem látott, nemhogy dühödten inni. Persze éppen erre készültem, ám ezt addig, amíg ő ki nem mondta helyettem, a magam számára sem tudatosítottam.

Irtózatosan lassan hagyta el a vonat az állomást, és megint ugyanaz, pontosabban egy másik, de ugyanolyan vasúti táj követte lomha gördülésünket, mint előző hajnalban. Beszakadt raktárak, lomos hátsó udvarok és elgazosodott kiskertek között osontunk kifelé a városból. Az agglomeráció megállóhelyei voltak a legelhagyatottabbak, húsz-harminc éves, hanyagul megépített kiszolgálóépületek mellett vánszorogtunk végig, melyeket a peremvidék szűk fantáziájú graffitiművészeinek ügyetlen tagjei, hieroglifákra emlékeztető pinarombuszai és tömpe péniszei borítottak be. Kicsit távolabb azután, mintha a hátsó udvari lomkultúra fanyar iróniával beállított ellenpontja lenne, feltűnt a zeleméri gótikus romtemplom csonka tornya. Egy romantikus giccsfestő bizonyára napszaktól függetlenül rögtön beleszeretne a hatszáz éves falak látványába, és nem titkolhatom, hogy gyerekkoromban rám is mindig nagy hatással volt, ahányszor csak elmentünk mellette. Abban a pillanatban, a vonat átforrósodott üvegablakának vetett homlokkal ránézve ugyanakkor nem láttam mást benne, csak a múlni nem akaró idő rossz tréfáját. A vasúti töltés mellett itt még vadul burjánzó akácfák zöldelltek szabálytalan csoportokban, mintha egy hódító hadsereg érkezését előkészítő szabadcsapat részei volnának a csendben zajló flóraháborúban. De ahogy egyre mélyebben haladtunk bele a pusztaságba, úgy ritkultak ezek is, míg végül egészen elmaradtak, a vonat pedig kifutott a szikkadt tarlók közé.

Ha négy évvel azelőtt éppen nem szartam volna le mindent, és ha valaki szól, hogy Tuba bele van zúgva, akkor nyilván még részegen sem nyomultam volna rá Zsuga Évire. Persze lehet, hogy a többieknek ugyanúgy fogalmuk sem volt az egészről, mint nekem, és csak amikor eldurvultak a dolgok, akkor fogták fel, hogy mi a helyzet. Erre az osztálytalálkozóra eleve nem is akartam elmenni; hogy Pesten éjszakáról éjszakára eltűnhettem a Wichmann, a Kutya és a Kisüzem Bermuda-háromszögében, éppen elég kielégülést okozott. A belváros sűrűjéből visszanézve kamaszkoromra, leginkább a dac és a gőg gyúlékony kombinációja kavargott bennem, nem a szembesülni vágyás, pláne nem valamiféle hamis honvágy. Végül mégsem bírtam ellenállni a kísértésnek, hogy ránézzek egykori osztálytársaimra, pláne, miután Tuba felhívott és unszolni kezdett. Nyilván az is számított, hogy úgy éreztem, azért kérlel ennyire, mert magányos, és mert azt gondolja, talán ez egy jó alkalom lehet a barátságunk felmelegítésére. Be kell vallanom, én ehhez nem fűztem olyan nagy reményeket, és talán vágyni sem vágytam rá, akárhogy hiányzott a régi Tuba. Sejtettem, hogy őt már hiába is keresném, különösen, hogy ahhoz magamból is elő kellett volna bányásznom a régi Bálintot, amihez akkor éppen semmi kedvem sem volt. Tehát egyszerűen csak gyáva voltam nemet mondani neki a telefonban, és éppen ezért kissé céltalanul tévedtem be a Teke klubba, a céltalanságom pedig elég hamar romboló üzemmódba váltott át.

Akkor busszal jöttem el Debrecenből, ráadásul lekéstem egyet, így már nem is maradt időm Tubáékhoz bemenni; még indulás előtt a buszállomásról felhívtam, hogy ne várjon rám, egyből a Tekébe fogok menni. Legendás helynek számított a Teke, holott semmi emlékezetes nem volt benne. Régen a városi téesz sportklubja volt, a privatizáció után étterem nyílt benne, és mivel a két rozzant tekepályát megtartották, ezen a néven futott még jó darabig. A mítosza arra épült, hogy generációk óta minden hajdúvágási osztálytalálkozót ott rendeztek, eleinte más alternatíva híján, később meg már csak megszokásból. És az a sok arc, történet, az a sok félrecsúszott nyakkendő, felszaladt harisnya, hirtelen kibukó részeg sírás, csuklásba forduló, könnyfakasztó röhögés, a sok önfényezés és lealjasodás, bizonytalan hajnali hazabotorkálás; mindez valahogyan mégis beleivódott az egyébként kopár falakba.

Június eleje volt, és meglepően meleg, már a Reflexnél dolgoztam, de még nem jöttem össze Magdával. Nyári zakómat a kezembe fogtam, fehér ingem ujját felhajtottam, megálltam a Teke előtt, majd mielőtt még beléptem volna, előkotortam a hátizsákomból a laposüvegemet, és egy nagy korty langyos whiskyt húztam le belőle. Egy hatásos, de visszafogott belépőt képzeltem el magamnak, ahhoz kellett az ital, de pont, amikor már elindultam volna, valaki rám kiáltott.

– Lente, bazmeg, hát te is itt vagy? – Hunyorogva néztem körül, de nem láttam, honnan szóltak oda.

– Csinos az inged, öreg – mondta egy másik hang, aztán hosszan, fojtottan röhögtek.

A parkoló kocsik felől jöttek a kiáltások, és ahogy közelebb sétáltam, előbb csak azt vettem észre, hogy egy BMW-nek az ablaka le van eresztve, majd fehér ingek váltak ki a homályból, és csak amikor már egészen közel értem, odabent meg valami gyenge fény parázslott fel, akkor láttam meg az arcukat is. Roland és Viktor úgy terült el a kocsi hátradöntött ülésein, mintha strandszékeken napoznának, de nem napoztak, hanem elégedett vigyorral pöfögtettek egy hatalmas spanglit. Szó nélkül benyúltam, kikaptam Roland kezéből a cigit, és egy kiadósat szippantottam belőle, aztán úgy köszöntem nekik, hogy közben igyekeztem minél kevesebb füstöt kiereszteni a tüdőmből.

– Szevasztok, seggfejek – nyögtem ki, amire hangos nyerítéssel válaszoltak.

Hatásos, visszafogott belépőm esélye már itt, a klub murvás parkolójában végleg elenyészett. Viktor spanglija, amit tisztességgel végigszívtunk, olyan erős volt, hogy őket is szépen megcsapta, pedig a srácok, úgy tűnt, benne voltak a gyakorlatban. Én meg kifejezetten bezsongtam tőle; a térdem finoman rugózni kezdett, hirtelen kiszáradó számmal időnként úgy cuppogtam, mint egy keszeg, néha hosszú ideig nem bírtam megszólalni, aztán egyszer csak belecsaptam egy-egy vontatott, széttartó monológba, és mindezek tetejébe elképesztően jó kedvem volt. Talán épp ez a mesterségesen generált jókedv volt az, amivel a legnagyobb csalódást okoztam Tubának. A vacsora közben egymás mellett ültünk, de alig sikerült beszélgetnünk; vagy én vittem a szót, és közepesen érdektelen sztorikat vezettem elő indokolatlan részletességgel a többieknek, vagy magamba roskadtan ültem, ha valaki más beszélt. Arra nem emlékszem már, Tubán kívül ki ült még ott, csak az a pillanat van meg, amikor Zsuga Évi szorított magának helyet a mi sarkunknál, már a desszert után.

Annyira kitisztult a fejem addigra, hogy észrevegyem, a különben sem valami felszabadult Tuba kifejezetten befeszült Évi jelenlététől, de azt gondoltam, ami nyilván nagy tévedés volt, hogy ha hárman elkezdünk felesezni, az majd feloldja a szorongást. Azzal együtt, hogy a fű elkezdett kimenni belőlem, valami mohó alkoholéhség tört föl hirtelen a helyén. A pultból szereztem egy üveg vodkát meg három vizespoharat, letettem a többiek elé, és úgy mondtam, hamis mosollyal, hogy „akkor ezt most szépen megisszuk”.

Évi már a második pohár után kivörösödve vigyorgott, szája elé emelt kézzel. És valahogy ez a mozdulat kezdett el érdekelni, azt hiszem, mert egyszerre volt szégyenlős és őszinte, kislányos és elegáns, keresetlen és bizonyos szempontból szexi is. Pedig egészen addig, vagyis a közös gimnáziumi éveink egyetlen napján sem gondoltam Évit szexinek, az azóta eltelt években meg nem is igen jutott eszembe, hogy létezik. Most mégis kifejezetten vonzónak találtam, és hogy ez a kis varázs el ne tűnjön, szorgalmasan töltögettem neki meg Tubának a vodkát.

Évi nem volt különösebben okos lány, de kifejezetten jól állt neki, ahogy a munkájáról beszélt, érezni lehetett belőle, hogy a helyén van a világban, hogy kényelmesen kitölti azt a teret, amit megtalált magának, még ha az csupán egy napközis tanítónői állás is Hajdúdorogon. Én nem ismertem ezt a fajta otthonosságot, ami Évi lényéből áradt, és az igazat megvallva, nem is hiányzott az ilyesmi az életemből, de az adott pillanatban nagyon őszintén tudtam azt mondani neki, hogy irigylem érte. A vodkák hatására Tuba is kezdett lassan megnyílni, fanyar viccekkel kísérve mesélt arról, hogy milyen megint otthon lakni az anyjával, meg a virágkertészetben melózni. Hogy ő tulajdonképpen a leginkább a kétkezi munkát szereti benne, de egyre kevésbé van alkalma rá, az anyja annyira szétszórt, hogy neki kell a céget vezetnie helyette, pedig a papírmunkánál kevés dolgot utál jobban. Aztán beindult a zene, gimis éveink slágereit keverte a kihagyhatatlan posztironikus mulatós diszkóval az alkalmi DJ-ként magára találó Roland, mi pedig felváltva táncoltattuk Évit Tubával, vagy összekapaszkodva ugráltunk körbe-körbe, hangosan üvöltve valami Hiperkarma-dal szövegét.

A részegség néha kopogás nélkül érkezik, és mielőtt észbe kapnál, már ott ül kedvenc foteledben, és otthonosan nyomogatja a gombokat a tévéd távirányítóján. Az én tévémen hirtelen ide-oda kezdtek kapcsolgatni, én meg talán túl későn vettem észre, hogy elveszítettem a fonalat. A Teke olcsó járólappal burkolt táncterén besűrűsödött az ugráló testekből kicsapódó alkoholgőz. Átizzadt ingemben behunyt szemmel forogtam egy felismerhetetlen, tört ritmusú technoszámra, amikor valaki hátulról szorosan átkarolt, majd röhögve egy nagy csókot nyomott a nyakamba. Tuba volt az, persze, párásan csillogó tekintettel meredt rám, valamit mondott is, de szavait szétverték a levegőben a basszus mély csapásai, semmit sem értettem belőle, de megint összekaroltunk, és úgy dülöngéltünk egy darabig. Éreztem, ahogy kezével belemarkol az ingembe, és úgy húz közel, úgy kapaszkodik belém, mint aki egy szikla peremén állva igyekszik a mélység felől visszarántani magát. Hirtelen átjárt a szégyen, amiért én ezt a barátságot már majdnem elengedtem, amiért nem foglalkoztam eleget ezzel a sráccal, miközben ő mindig úgy figyelt rám, mintha a példaképe lennék, vagy legalábbis a bátyja, habár ő volt idősebb néhány hónappal nálam. Átkaroltam, és úgy álltunk hosszan, egymás nyakába szuszogtunk, én meg, mint akinek a részegsége érzelmi inkontinenciába fordul, majdnem elbőgtem magam. De aztán elkezdődött a következő szám, én pedig egy váratlan ötlettől vezérelve elengedtem Tubát, és annyit ordítottam a zenén keresztül a fülébe, hogy mindjárt jövök, azzal elindultam kifelé.

Nem emlékszem pontosan, hogy mit akartam; azt gondoltam talán, hogy ezzel le is rendeztük a baráti dolgainkat, most már másfelé is nézelődhetek, de elképzelhető, hogy tényleg csak levegőzni szerettem volna egy kicsit, mint ahogy azt sem tudom kizárni, hogy a berúgott ember képlékeny céltudatosságával nem azonnal Évit igyekeztem odakint megtalálni. Némi fel-alá járkálás után mindenesetre sikerült beleakadnom, kint cigizett a klub udvarán, egy beton virágládán ülve, egyedül. Kértem tőle egy szálat, aztán letelepedtem mellé. Egy darabig a bejárat mellett hőzöngő Viktort néztük, habár azt nem tudtuk kivenni, mit magyaráz groteszkül eltúlzott mozdulataival, mert az ajtón kikúszó zene elnyomta a hangját. Aztán egymásra vigyorogtunk, és hirtelen smárolni kezdtünk. Nem tudom felidézni, de lényegtelen is, hogy ki kezdte, fontosabb, és erre már jól emlékszem, hogy kifejezetten élveztem a dolgot. Sose gondoltam volna erről az alapvetően visszahúzódó lányról, hogy ilyen erőszakos, kemény nyelve van, szinte az egész szájüregemet betöltötte, én meg csak hagytam, hadd forgassa bennem, és közben hadd csorgassa az államra a nyálát. Hosszú percekig egymás szájára tapadtunk, levegőt is alig véve, mint akik nem is annyira kiélvezni akarják a másik ajkát, nyelvét, ínyét, hanem rögtön felzabálni. Jó ideig ment ez így, közben tenyeremmel valahogy sikerült befurakodnom Évi pólója alá, és finoman libabőröző meztelen hátát simogattam fel és alá, majd egy idő után óvatosan, oldalról a mellére csúsztattam a kezem. Egy darabig hagyta ezt is, aztán váratlanul felpattant, és kézen fogva megindult velem vissza a tánctér felé. Csak ahogy felállt és járni kezdett, akkor vettem észre, hogy milyen elképesztően be van már rúgva, képtelen volt boka-és térdízületeinek ide-oda dőlését összehangolni, és miközben az épület fala mellett mentünk, bal kezével végig támogatnia kellett magát, hogy ne dőljön neki teljes testsúlyával a homokszínű vakolatnak. Igaz, én sem voltam sokkal jobb állapotban, legfeljebb annyival, hogy egyáltalán feltűnt Évi részegsége, még ha nagy jelentőséget nem is tulajdonítottam neki. Amint beléptünk az épületbe, egyszerre zuhant a nyakunkba a táncolók nehéz testszaga, és a vadul pumpáló elektronikus zene, illetve annak hiátusaiba bekúszva a lányok sikítozása és a fiúk diadalittas harci üvöltözése is. Nem tudom, miféle szörnyeteget terítettünk le éppen, de azt hiszem, ezer és ezer évvel ezelőtt épp ilyen torkaszakadt üvöltéssel ugrálhatták körbe az ősemberek is a zsákmányukat. Évi nem engedte el a kezem, és széteső táncmozdulataink közben hol ide, hol oda rángattuk egymást, és újra csókolózni kezdtünk, amíg csak a nekünk ütődő testek el nem választottak minket ismét.

Ekkor történt, hogy valaki nagyot lökött rajtam, és csak azért nem estem pofára, mert a velem szemben állók megtartottak, de őket is arrébb sodortam néhány méterrel. Megfordultam, és Tubát láttam ott csapzottan tántorogni, Évi riadtan behúzódott a többiek mögé, a körülöttünk állók abbahagyták a táncot, és lassan az egész termen valami dermedtség lett úrrá. Láttam, hogy mozog Tuba szája, de nem értettem, mit mond, mert a DJ-pult mögött álló Rolandig még nem értek el a jelenet hullámai. Hirtelen még az is átfutott a fejemen, hogy ez csak valami vicc, egy rossz arányérzékkel véghez vitt részeg tréfa, de ahogy elkaptam Tuba tekintetét, rögtön felfogtam, hogy valami súlyosabb dologról van szó. Összeszűkült, vizenyős szemmel meredt rám, miközben jókora izzadtságcseppek gördültek végig a halántékától, sápadt arcán át a gallérja mögé. Hirtelen elhallgatott a zene, és ahogy körbenéztem a tánctéren megszeppenten álló embereken, megint rám tört az idegenség; ezeket az arcokat én valaha ismertem, most mégis olyan érzésem volt, mintha egy régi karnevál levetett maszkjaiként lebegnének súlytalanul körülöttem.

Végül eljutottak hozzám Tuba szavai, elfúlva, rekedten motyogott.

– …mert ha nem, bazmeg, akkor meg miért kell ezt csinálni… – Nyilvánvaló volt, hogy földrészeg, összevissza beszélt, de látszott, hogy valamit nagyon el szeretne mondani. – …mint az állatok, vagy még rosszabb, mert azok legalább nem hazudnak…

– Nem értem, Tuba, én mit hazudtam neked?

– Az az igazi baj, ha nem is tudod…

Közelebb léptem hozzá békülékenyen, és közben kinéztem a többiekre megint. Csupa várakozó, fáradt, bamba arc figyelt; volt, aki riadtan, volt, aki vigyorogva, de mind-mind ránk szegezett tekintettel várták, hogy mi lesz ebből. Engem pedig egy pillanat alatt valami mélységes undor töltött el, és mire ismét Tubára néztem, elborult az agyam.

– Balázs, bazmeg, ne picsogjál már!

Láttam az arcán egy vörös villanást, ahogy a szégyen végigrobogott a vonásain, aztán visszaadta a felületet egy még a korábbinál is vértelenebbnek tetsző sápadtságnak. Olyan fehér volt már, mint aki ájulni készül, és valóban meg is dőlt kicsit, de mint kiderült, csak azért, hogy lendületet vegyen a következő mozdulathoz, amibe apait-anyait megpróbált beleadni. Ügyetlen ökölcsapása elől még részegen sem esett nehezemre kitérni; behúztam a nyakam, a felsőtestemet meg hirtelen balra rántva hajoltam ki ütése tengelyéből. Ennyi is elég lett volna, de reflexből hozzátettem még egy apró mozdulatot, jobb tenyeremmel taszítottam egyet a vállán, miközben egyensúlyát vesztve elhaladt mellettem. Éreztem, hogy felesleges volt, de nem lehetett már visszavonni. És azt is fölfogtam egyből, hogy ezzel veszítettem el ezt a furcsa párbajt a többiek szemében. Tuba hangos csattanással vágódott végig a padlón, és úgy terült el ott, kifordult végtagokkal, mintha valami hihetetlen magasságból ugrott volna ki ejtőernyő nélkül. Oda akartam lépni hozzá, de visszafogtak, és nem tudtam eldönteni, mint ahogy még mindig nem tudom, hogy azért-e, mert attól tartottak, hogy bántani fogom, vagy azért, mert úgy gondolták, ehhez nekem innentől már nincs jogom. Láttam, ahogy Évi meg a fiúk közül néhányan odaguggolnak Tuba mellé, és próbálják magához téríteni, hoznak neki vizet, óvatosan felültetik. Tovább is figyeltem volna, hogy mi lesz, de Viktor átkarolta a vállamat, és kivezetett az udvarra.

Azt, hogy Tuba valószínűleg azért rágott be, mert meglátott Évivel smárolni, tehát nyilván valami jól titkolt szerelmi dolog van a háttérben, amit a részegség miatt nem bírt tovább leplezni, csak utólag okoskodtuk össze a srácokkal. Tubát végül is sikerült felkaparni, de akik ott álltak körülötte, azt mondták, nagyon maga alatt volt; a homloka felrepedt, a szemüvege elferdült, ő meg egyfolytában csak zokogott, közben mindenféle hülyeséget hajtogatott, míg végül bele nem egyezett, hogy Áron, a fiútársaság egyetlen józan tagja hazavigye kocsival. Amíg én Viktorral sétáltam egy kört, hogy kifújhassuk magunkat, Évi szintén hazament, de azok is, akik maradtak, sokkal visszafogottabban folytatták a bulit. Ezután már nem történt sok minden, levezető sörökkel kihúztuk nagyjából négyig, aztán szép csendben hazaszivárgott mindenki. Én végül Viktor kanapéján találtam menedéket magamnak, másnap délelőtt meg hazabuszoztam anyámhoz, és természetesen nem meséltem el neki semmit, cserébe viszont elég undok voltam vele a maradék időben.

Nem csoda végül is, hogy görcsbe rándult gyomorral zötykölődtem az újabb találkozónk felé, valami hidegrázós kíváncsisággal, hogy miféle Tuba fog majd a vasútállomáson várni, ha egyáltalán ott lesz. Azt hiszem, miután felidéztem magamban az osztálytalálkozó estéjét, önkéntelenül arról kezdtem magamat győzködni, hogy elég idő eltelt már ahhoz, hogy ne vegyük komolyan régi önmagunkat. Tulajdonképpen felnőttünk közben, gondoltam, bár ezt azért, különösen, hogy Balázsról meglehetősen keveset tudtam, nem mertem egészen biztosra venni.

A vonat, mint akit kínoznak, visítva állt meg egy nevenincs megállóhely rozsdás bádogdoboza előtt. Se le nem szállt senki, se fel, de a kalauznő kötelességtudóan leereszkedett a töltésre, körbenézett, belefújt a sípjába, majd visszaszállt az én kocsimba. Utastársam továbbra sem akadt, tehát amint ideges kis rázkódásaival ismét megindult a szerelvény, a jegykezelő rögtön odabotorkált hozzám. Szerencsétlen egészen kitikkadt, rossz szabású, műszálas MÁV-uniformisa tiszta víz volt már, ahogy ráfeszült lomhán rezgő zsírpárnáira. Meg sem szólalt, csak megállt előttem lihegve, én pedig készségesen nyújtottam felé a jegyemet. Valamit firkantott a papírra, aztán visszaadta, majd úgy roskadt le egy osztással távolabb, mint akit a rosszullét kerülget. A kopár szántókat odakint fegyelmezett rendben álló kukoricatáblák váltották fel, aztán egy szélesebb mező következett, aminek a közepén egy hatalmas öntözőberendezés spriccelte elkeseredett körökben a vizet, majd ismét kukoricások jöttek, amíg a szem ellátott. A következő kis állomáson leszálltak néhányan, de új utas itt sem várakozott, a kalauznő pedig a peronról ismét az első kocsiba kapaszkodott vissza. Ismét egyedül maradtam, és úgy bámultam kifelé, akár egy száműzött, aki a büntetésből rá szabott idegen tájat vizsgálja, pedig én éppen hazafelé tartottam bizonyos értelemben; igaz, ebben is volt valami elkeserítő.

Hajdúvágás következett, de mintha soha nem akarna odaérni a vonat, nyekeregve, lépésben vánszorgott előre. Aztán mégiscsak begyorsult kissé a gép, és ahogy nagy ívben kanyarodni kezdett, a levegő remegésén túl a távolban felbukkant a református templom csúcsa meg a piac régi víztornya, és kicsivel alattuk a kisvárosi lakótelep négyemeletes háztömbjeinek sora is. Felálltam, hogy a poggyásztartóról leemeljem a sporttáskámat, amikor meghallottam a koppanásokat. Előbb csak egyet-egyet távolabbról, aztán egy egész sorozat futott végig a vonat oldalán. Előredőlve kinéztem az ablakon, de nem láttam semmit, aztán mégis, mintha valami moccant volna a kukoricásban. Egy árnyék futott végig, majd egy emberi kar villant ki a növényi szárak közül, amit ismét hangos, fémes csattanás követett. Aztán kicsivel távolabb egy másik alak is kibomlott a táj zöld imbolygásából, és újra lendülő karok csaptak ki a kukoricák fölött. Megint koppant a vonat oldala, a szerelvény éppen lassítani kezdett, volt egy pillanatnyi mély csönd, aztán elképesztő robajjal, mintha rakéta csapódott volna bele, valósággal felrobbant az egyik ablak. Nem értettem, mi történik, a táskámat eldobtam, és rémülten vetettem le magam az ülésre. A levegő mozogni kezdett, friss szél tört be a kocsiba, ami kellemes volt, de a földön szétszóródva heverő üvegszilánkok elég baljóslatú képet rajzoltak föl.

A vonat nem állt meg, és mivel nem hallottam újabb koppanásokat, óvatosan, tekintetemet a kocsi egyik végéből a másikba futtatva feltápászkodtam. Az előttem lévő harmadik ablak szakadt be, majdnem egy fejnyi nagy lyuk tátongott rajta. Tétován álldogáltam egy darabig, aztán elindultam a táskám felé, úgy ropogtak a szilánkok a lábam alatt, mintha egy befagyott pocsolyán jártam volna. A követ csak akkor láttam meg, amikor lehajoltam, hogy felvegyem a csomagomat a földről. Egy jókora fekete bazaltdarab hevert az egyik ülés alatt; a dobálók nyilván a vasúti töltésről szedték össze a muníciójukat a vonat érkezése előtt. Lassítani kezdtünk, és ahogy kinéztem, már láttam is az állomás ronda betonkockáját. Egy pillanatra zavartan körbefordultam, de mivel jobb nem jutott eszembe, odaléptem az üléshez, és kiszedtem alóla a követ. Meleg volt, szinte égette a tenyeremet, formára viszont tökéletesen kézbe simult, rögtön értettem, miért ezt választotta, aki a dobálásra készült.

Amint a peronra leléptem, ketten is odarohantak hozzám az első kocsi felől, és mögöttük, kissé lemaradva, halálra vált arccal ott trappolt a kövér kalauznő is. Mindenkit megnyugtattam, hogy semmi bajom, aztán megmutattam nekik a követ.

– A kurva anyjukat – dörmögte egy középkorú, bajszos fickó –, megölhettek volna.

– Gondolja?

– Ha ezzel eltalálnak, nem kelsz fel.

– És ez már nem az első eset – tette hozzá a homlokát törölgetve zaklatottan a kalauznő.

– Láttál valakit? – kérdezte egy fiatalabb fazon, miközben a cigisdobozában kotorászott.

– Nem, csak árnyékokat.

– Árnyékokat?

– Igen, azokat.

– Rohadt szemetek – sziszegte az öregebb.

– Szólni kell a rendőrségnek – mondta a kalauznő, és kacsázva elindult a forgalmi iroda felé.

Egy darabig ott toporogtunk, a fiatalabb fickó cigizett, az öregebb kopasz a fejét csóválta dühösen, én meg azt figyeltem, hogy nincs-e ott valahol az épület takarásában Tuba. Pár perc múlva kilépett az irodából a kalauznő, és megindult felénk.

– A rendőrség itt lesz negyedórán belül – lihegte, ahogy odaért elém –, fel kéne venni a jegyzőkönyvet.

– De hiszen nem láttam semmit – mondtam.

– Ezt akkor is muszáj.

Idegesen körülnéztem.

– Csakhogy rám várnak.

– Kicsoda? – nézett a háta mögé a nő. Ketten ácsorogtak az állomás előtt, egy idős asszony, egy hímzett vászondarabbal leborított gyékénykosárral a kezében, meg egy gimnazistaforma fiú.

– Lehet, hogy a parkolóban vannak, a túloldalon – jutott eszembe.

– Aha – vonta meg a vállát a kalauznő. – Hát, nézze meg, és jöjjön vissza.

Semmi kedvem nem volt az egészhez, és tényleg, mondani sem igen tudtam volna mit. Nem láttam, hogy kik dobáltak, sem azt, hogy hányan voltak, szóval azon túl, hogy egyszer csak betört az ablak, sok jegyzőkönyvbe való információval nem szolgálhattam.

Az állomás előtti placcon nem állt egy kocsi sem. El is öntött a méreg, ahogy eszembe jutott, Tuba esetleg elfelejtette, hogy jövök, sőt, szégyellem bevallani, de az is eszembe jutott, hogy ez nem valamiféle bosszú-e az osztálytalálkozóért, ami nyilván elég paranoiás elképzelés volt. Végül kicsit távolabb, egy fa árnyékába behúzódva észrevettem egy autót. Egy jó nagy, sáros oldalú pickup volt, ahogy elindultam felé, az oldalára ragasztott felirat is egyre élesebbé vált. Turóczi Virágkertészet, ez állt rajta egy keresztbe fektetett rózsaszál fölé írva nagy, cikornyás betűkkel. Amikor már majdnem a kocsi mellé értem, kicsapódott az ajtaja, és egy megnyerő mosolyú köpcös alak szállt ki belőle. Kicsit felszedett Tuba, sőt, kifejezetten pufók lett, és a haját is hosszabbra növesztette, de egyik sem állt rosszul neki; a pocak, a borosta és a zabolátlan, görögös fürtök meglepően joviálissá tették a megjelenését. Odaálltam elé, de mielőtt mondani tudtam volna neki bármit, hirtelen átölelt, és alaposan meglapogatta a hátamat. Amikor elengedett, és ismét ránéztem, akkor láttam csak meg a forradást a homlokán, a szemüvege műanyag kerete fölött. Jóval nagyobb volt, mint gondoltam. Azt hiszem, észre is vette, hogy a sebhelyet nézegetem, egy pillanatra elkomorult az arca, aztán ismét elvigyorodott.

– Biztos, hogy azt is hozni akarod? – kérdezte, és a kezemre mutatott.

Egészen addig fel sem tűnt, hogy a forró bazaltdarabot még mindig ott szorítom a markomban.

Eltunyulva, nyakig lecsúszva ültünk behunyt szemmel a teában. A városi strandfürdő szabadtéri gyógymedencéjében ereszkedtünk, volt vagy negyvenfokos ez a sötét, kénes szagú víz, amit még kamaszkorunkban neveztünk el teának, miközben röhögve figyeltük, hogyan áztatják benne magukat a vén filterek. Aztán mi is rászoktunk, igaz, inkább csak komolytalan macsóskodásból, hogy ki bírja tovább, meg azért is, mert ha az ember jó hosszan kúrálta benne magát, utána sokkal hamarabb be tudott rúgni, egyszóval a pénztárcánkat is igyekeztük ezzel a módszerrel kímélni. Ezúttal is legalább egy órája lógattuk már magunkat benne, holott elvileg húsz percnél tovább nem volt szabad a medencében ülni, de ezzel láthatóan senki se törődött; volt ott körülöttünk egy-két öreg, aki ránézésre napok óta ki se szállt.

Ezen a forró, nyári péntek délutánon szinte dugig volt a strand, rendes élővíz híján a medencék partján kerestek a környékbeliek enyhülést, mi meg Tubával azért ültünk be a gyógyvízbe, mert, érthető módon, ebben volt a legkisebb a népsűrűség. Kinyitottam a szemem, és a víz fölé emelve nézegettem kiázott ujjbegyeimet. Mintha hirtelen megöregedett volna a kezem, fakó volt, erőtlen és ráncos.

– Azt hiszem, nekem elég volt – szólaltam meg.

– Mi van? – kérdezett vissza Tuba, mint aki most ébredt.

– Másszunk ki.

– Várj még egy kicsit, én még nem vagyok kész.

Fogalmam sincs, mire kellett volna készen lenni, vagy egyáltalán mire lehet azzal, hogy ázunk, de olyan átszellemülten mondta Balázs, hogy nem is erőltettem tovább a kiszállást.

Előző nap délután végül is nem vártuk meg a rendőröket. Elmagyaráztam Tubának, hogy mi az a kő a kezemben, hogyan került oda, és mi történt a vonaton, amire ő csak legyintett egyet.

– Ezen a nyáron ez már legalább a harmadik alkalom – mondta fejcsóválva. – Nem lehet mit kezdeni ezekkel a cigányokkal.

Egyszerre éreztem megdöbbentőnek és valahogy rettenetesen ismerősnek is azt a természetességet, ahogy ezt kimondta. Gyerekkorom hangja volt ez, amiben nem csilingelt valódi gyűlölet, viszont az ők és a mi különválasztása még rideg természettörvényként visszhangzott a mélyén. A gyűlölet hangját is ismertem, de az más regiszterből szólt, és ahhoz is hozzá volt szokva a fülem, hiszen Budapesten lépten-nyomon az harsogott. Ezt a másik, higgadt, magától értetődő hangszínt azonban egészen elfelejtettem már. Nem is voltam képes reagálni rá, és azt hiszem, jobb is volt ez így. Beültünk a terepjáróba, összenéztünk megint, elvigyorodtunk, talán bólintottunk is egyet, aztán Tuba gázt adott, a kocsi pedig nagy porfelhőt kavarva megfordult, és elindult a város belseje felé.

Nem készültem fel rá, pedig gondolhattam volna, hogy Tuba anyja kajával fog várni. Mióta otthagytam Magdát, alig bírtam magamba tuszkolni az ételt, ráadásul anyámnál is teljesítenem kellett; egyszerűen nem tehettem meg, hogy ott hagyjam a tányéron a búcsúzóul készített ebédjét. Tubáék étkezőasztala fölé görnyedve végül nagy nehezen legyűrtem a téliszalámis szendvicseket, aztán a még kissé hideg zserbót is, amit, gondolom, a fagyasztóból vett elő aznap reggel az anyja, és rágás közben többször is elismételtem, hogy „igazán nem kellett volna, Anikó néni”. Balázs persze vigyorogva nézte végig az egész mutatványt, majd, miután az anyja kiment a konyhába, odajött, megsimogatta a hátam, és annyit mondott, „csak nehogy aztán a kocsiban dobd ki a taccsot”.

Mint kiderült, Tubának volt még néhány elintéznivalója aznapra, és a kötelező köröket igyekezett összekötni azzal, hogy megmutassa nekem a kertészetüket. Érdekelt is, meg nem is, de nyilván nem mondhattam azt, hogy inkább menjen egyedül. Máskülönben nem is volt ez rossz elképzelés tőle, mert menet közben, a kocsiban ülve, kevésbé tűnt kínosnak akadozva induló párbeszédünk. Vagy legalábbis itt rá lehetett fogni, hogy azért nem tudunk gördülékenyebben társalogni, mert ő közben vezet, én meg nézelődöm.

Az egykori szellőzőberendezés-gyártó üzem elhagyott ipari vágányán átgördülve tartottunk kifelé az Újvárosi út melletti telephelyükre. Sokszor bicikliztem erre gyerekkoromban, volt itt egy kis erdősáv, oda szerettünk kijárni játszani. És persze, amíg oda nem értünk, addig bicikliversenyt tartottunk, amit nekem egyszer sem sikerült megnyernem. Túlságosan féltem a kátyúktól, ha az ember nem vette őket észre időben, könnyű volt bennük fejre állni. Az út ugyanolyan volt még mindig, vagy egy fokkal talán rosszabb is. Habár látszott, hogy időről időre betömködték a nagyobb gödröket friss kátránnyal, a téli fagyok mindig találtak egy-egy újabb repedést, amit makacs munkájukkal a következő tavaszig szépen ki tudtak mélyíteni. Tuba pickupja is rázkódva haladt, de legalább nem kellett kerülgetni vele a lyukakat.

Egyszer jártam már ezen a telepen, tizenöt éves voltam nagyjából, és az öreg Turóczi hozott ki ide minket apámmal. Valamit nagyon meg akart mutatni nekünk, nem is tudom már, mit, csak a kibírhatatlan unalom emléke maradt meg abból a délutánból. Akkor hatalmasnak tűnt a hely, és végtelennek láttam az üvegházak és fóliasátrak monoton sorát. Most, hogy újra itt találtam magam, váratlanul kisszerűnek éreztem mindent. Nyomasztóan összezsugorodtak és átláthatatlanul zegzugossá váltak a terek az eltelt évek alatt. Nem volt lerobbant a kertészet, sőt, úgy tűnt, hogy Balázs pedánsan karban tartja az épületeket és a különféle berendezéseket, amikről fogalmam sem volt, hogy mi célt szolgálhatnak. Egyszerűen csak mintha az egész ránk szűkült volna. Nem is értette Tuba, hogy mi ütött belém, amikor azt kérdezgettem egyre, hogy nem volt-e itt még valami, több üvegház, hosszabb fóliasátrak, nagyobb hely. Csak röhögött, úgy mondta, felvont szemöldökkel, hogy „nem-nem, ekkora volt mindig is, sőt, az utolsó üvegházat már én építettem hozzá”.

Amíg én az épületek előtt tébláboltam, Tuba a munkásokkal beszélgetett egy lebetonozott felvonulási placcon. Jó volt látni, hogy mennyire precízen bánik velük, nem kvaterkázott és nem is kezelte le őket, de végig érezni lehetett, hogy ő a főnök. Aztán megjelent hátulról egy fiatalabb fiú egy talicskával, és hirtelen megfagyott a levegő. Nem hallottam, hogy miről vitatkoztak, de Tuba ábrázata egészen eltorzult, miközben alaposan lehordta a srácot. Az meg mozdulatlanul hallgatta végig az egészet, munkásbakancsa orrát bámulva, és épp csak állkapcsa izomrángásai árulták el, hogy igencsak fortyoghattak benne is az indulatok. Csinos, egészen sötétbarnára sült gyerek volt különben; ahogy a szél meglebbentette kinyúlt trikóját, egy szikár, izmos felsőtest részletei villantak elő, amihez képest az arca, és különösen a mandulavágású szeme, kifejezetten nőies vonalú volt.

– Menjünk egy kört – mondta Tuba, miután faképnél hagyta a srácot. Egészen zaklatottnak tűnt, nem pont úgy, mint az osztálytalálkozón, mégis, egy pillanatra az akkori kétségbeesést láttam visszatérni a tekintetében. Talán csak kínosnak érezte, hogy ilyen váratlanul kifakadt valakire a jelenlétemben, mindenesetre mintha szégyellte volna magát, zavartan kapta félre a tekintetét, amikor összenéztünk, és ez a rejtegetni próbált szégyenkezés volt ismerős négy évvel azelőttről. Illetve annál korábbról is, hiszen Balázsban már gimnazista korában is volt valami lappangó idegesség, mintha a külvilágot folyamatos fenyegetésként látta volna maga körül. Ha ez szóba került köztünk, én mindig az apját tettem felelőssé érte, hiába intett le ilyenkor vigyorogva, hogy ne egyszerűsítsem le ennyire a lelkét.

– Mi volt ez? – kérdeztem, miután szótlanul elsétáltunk a legtávolabbi üvegház bejáratáig.

– Nem értem ezt a hülyegyereket. Muszáj folyton lebasznom.

– Hogyhogy?

– Mondom, nem egészen értem. Ha normálisan beszélek vele, rögtön elkezd linkeskedni. Csak akkor dolgozik rendesen, ha megalázom.

– Aha.

– Iszonyú idegesítő. Egyszerűen kiköveteli, hogy geci legyek vele, és akkor utána egy darabig minden oké.

Nem nagyon tudtam erre mit mondani, csak egy horkantásszerű röhögés futott ki a torkomon, amire aztán Tuba is vigyorogni kezdett.

– Komolyan mondom, mintha valami szado-mazo játszmában lennénk – tette hozzá, és fejcsóválva kuncogott egyet, aztán kinyitotta az üvegház ajtaját. – Ide jöttünk.

A feltáruló ajtórésből nedves, meleg levegő csapott az arcomba, kicsit meg is tántorodtam tőle, és rögtön gyöngyözni kezdett a homlokom. Tuba maga elé intett, én pedig beléptem ebbe a fülledt kis barlangba, amit a padlótól a plafonig betöltött a fémállványokon tárolt növények sűrű, húsos párája. Mintha verejtékszag és női nemi szervek illata keveredett volna össze odabent valami egészen zavarba ejtő kombinációvá. Egyszerre volt izgató és nyomasztó, hívogatott befelé, miközben menekülhetnékem támadt tőle, és úgy éreztem, alig kapok levegőt.

– Az orchideáim – mutatott körbe Tuba, és bepárásodó szemüvegét a homlokára tolta. – Ilyen gyönyörűeket Pestnél közelebb nem találsz, elhiszed?

– Szépek – mondtam, mert tényleg szépek voltak, habár én a növényi szépséggel sohasem tudtam mit kezdeni. Álldogáltunk még ott egy darabig, aztán Tuba újra kinyitotta az ajtót.

– Hát, akkor láttuk ezt is – mondta kicsit lemondóan, aztán elindultunk haza.

Mire visszaértünk hozzájuk, már besötétedett, felmerült, hogy bemenjünk a városba, de egyikünk sem erőltette a dolgot, úgyhogy maradtunk. Ettünk valamit, kipattintottunk egy-egy sört magunknak, és beültünk a tévé elé. Elég rég nem néztem már akkor tévét, úgyhogy szinte letaglózott az üresség, ami az esti műsorokból áradt. Balázs rezzenéstelen arccal kapcsolgatott, úgy tűnt, van egy ilyen rutinja, egy óra kapcsolgatás szótlanul, vacsora után, mint egy zajos meditáció. Aztán minden előzmény nélkül kinyomta az egészet, letette a távirányítót, és rám nézett.

– Amúgy mit keresel itt?

Ha nem éreztem volna, hogy tényleg kíváncsi, és ha nem gondoltam volna, hogy némi kommentárra szorul, hogy miért csaptam le rá egyből, amikor felajánlotta, hogy jöjjek korábban, akár még sértőnek is érezhettem volna, hogy így nekem szegezte a kérdést.

– El kellett jönnöm otthonról.

– Ezt már mondtad.

Tényleg mondtam neki, még amikor kifelé mentünk a telepre, előadtam az egész Magda-ügyet és azt az éjszakát, amikor leléptem tőle.

– De hát erről van szó – feleltem.

– Oké, de miért pont ide jöttél?

– Hiszen te hívtál.

– Igen, de nem gondoltam, hogy el is jössz.

Itt valahogy megakadtunk. Kibontottunk még egy sört, aztán még egyet, és nosztalgiáztunk egy keveset, meg a volt osztálytársainkat szidtuk röhögve, de a beszélgetésnek ehhez a csonkán maradt ágához nem tértünk vissza.

Másnap délután, ahogy ott áztattuk magunkat a teában, megint ezen kezdtem gondolkodni. Miért akartam éppen ide menekülni, ahelyett hogy hazakullogtam volna szépen hajnalban, ahogyan azt nyilván Magda várta is, és miért nem feküdtem be mellé inkább, hogy másnap reggel, mondjuk, egy kellemes dugással ismét egy kicsit távolabb kergessük démonainkat, amelyek előző este kitombolták magukat? Talán azért is akartam kiszállni a vízből hirtelen, mert dühített, hogy nem volt erre elfogadható válaszom. És Tuba makacskodása, hogy ázzunk még egy kicsit, mert ő még nincsen készen, nem segített most rajtam. De nem akartam a nyakába varrni a saját frusztrációmat; megadóan lötyögtettem tovább ráncos kezemet a forró vízben, és a medence túlpartján tébláboló alakokat figyeltem. Ezekben a legártalmatlanabb pillanatokban, amikor az önfeledtségtől már-már kivetkőznek személyiségükből az emberek valami abszolút semmiség miatt, mert finom a gofri vagy a lángos, mert jólesik a hideg sör, miközben mezítláb állnak a forró betonon, vagy mert nem kell semmit sem csinálni, és ha szeretnék, simán megehetnének egymás után akár három főtt kukoricát is; ilyenkor lehet tetten érni, hogy az emberi arc milyen keveset változott az idők során. Néztem az előttem vonulókat, mint egy nagy menetet, aminek nem bír vége szakadni már évszázadok óta, és hirtelen megláttam köztük annak a festménynek, Bruegel Parasztlakodalmának résztvevőit. Azon a bécsi osztálykirándulásunkon, több mint tíz évvel azelőtt, amikor először megpillantottam a festményt, és odaléphettem hozzá egész közel, szinte elakadt a lélegzetem. Gyermekkoromból ismerős alakok népesítették be a vásznat, az ingyenkaját majszoló ember leplezhetetlen, örök elégedettségével az arcukon. Már épp meg is akartam kérdezni Balázst, hogy ő emlékszik-e rá, amikor abban a múzeumban mászkáltunk, de hirtelen felegyenesedett mellettem a vízben, és izgatottan bámult a távolba.

– Nézd már, a Juli – mondta a hosszú ázástól még kissé erőtlenül.

– Milyen Juli?

– Hárs Juli. Ott megy.

Erre feltápászkodtam én is, bár azt hittem, hogy csak szórakozik velem. Már készültem is valami jó kis oltással, ha röhögni kezd azon, hogy elhittem, de nem, tényleg ott ment Juli, a versenymedence sarkánál.

Kilenc évvel ezelőtt láttam őt utoljára, mielőtt elhagytam volna Hajdúvágást, hogy beköltözzek a zuglói kollégiumba, és megkezdjem új életemet, vagy legalábbis, amit annak reméltem.

– Azt hittem, valahol külföldön van – mondtam.

– Csak volt, hazajött.

– Azt látom.

– Úgy értem, hazaköltözött – tette hozzá Tuba, aztán felém fordult. – Nem tudsz róla semmit?

– Egy szót sem beszéltünk kilenc éve – feleltem a szemébe nézve, hogy még csak véletlenül se higgye azt, hogy viccelek. Tuba félrebillentett fejjel bámult rám egy ideig, majd tanácstalanul feltette a legkézenfekvőbb kérdést, amit csak lehet.

– És akkor, mi legyen, odamenjünk hozzá?

Mit válaszolhattam volna erre? Ha például azt kérdezi, hogy vissza akarok-e menni kilenc évvel ezelőttre, és az akkori Julival beszélgetni kicsit, valószínűleg igent mondok. Viszont egyáltalán nem voltam biztos benne, hogy a mostani Juli számára van bármiféle mondanivalóm, már ha egyáltalán ő hajlandó lenne szóba állni velem. Hiába nem beszéltünk az évek során, azért néhány dolog eljutott hozzám. Juli a párhuzamos osztályba járt, és akkor még együtt voltunk, amikor kiderült, hogy nem vették fel az egyetemre, de aztán hallottam, hogy a következő évben sikerült bejutnia Szegeden kommunikációra. Arról is tudtam, hogy később az egyetemen összejött az egyik óraadó doktoris sráccal, és nem sokkal azután, hogy lediplomázott, össze is házasodtak. Egyszer belefutottam Rolandba az Alleeban, ő említette, hogy Juliék kiköltöztek Birminghambe, mert a srác ott kapott munkát valamelyik multicég PR-részlegén. És az a hír is eljutott hozzám valamilyen kerülő úton, hogy gyerekük született, de arról, hogy valójában mi van vele, nyilván sejtésem sem lehetett.

– Az most mit jelent, hogy hazaköltözött? – néztem Tubára.

– Én csak ennyit hallottam, ő meg a gyerek hazajöttek, a férje maradt.

– Aha.

– Nem akarsz beszélni vele?

– Inkább együnk valamit – szólaltam meg végül, kissé mesterkélt nemtörődömséggel.

Tuba egy vállrándítással nyugtázta a dolgot, majd elindult a medence lépcsője felé.

Majdnem egy évtized eltelt már, mióta Julival szakítottunk. Minden megváltozott közben, egyik helyről a másikra költöztünk, egyik ember ágyából a másikba kúsztunk át, csak azok a dolgok maradtak érintetlenek, amik végképp elmúltak. Mintha az idő visszafelé nem ugyanazokkal a durva vésőkkel dolgozna, amikkel a jelent farigcsálja. Juli számomra most is az a lány volt, akivel úgy szakítottam, hogy közben vadul szerelmes voltam belé. Így élt bennem, ezt a képet nagyítottam fel, retusáltam át, tettem kényelmesen elviselhetővé az évek során. Tudtam, hogy ezt radikálisan csak két dolog írhatja felül, egyrészt a felejtés, de arra még várnom kellett, másrészt az, ha újra találkozunk valahol. És egyáltalán nem voltam benne biztos, hogy ez az utóbbi bármelyikünk számára is jó választás lenne. Éppen ezért esélyt se akartam adni Tubának, hogy még egyszer rákérdezzen, hátha most igennel felelek; amint megálltunk a sült kolbászos stand előtt, bedobtam egy új témát.

– Figyelj, mondjál már nekem valami érdekeset, mi történt itt mostanában?

– Ezt hogy érted?

– Korrupció, mutyi, munkahelyek bezárása, történt Vágáson valami ilyesmi?

– Minek ez neked?

– A főszerkesztőm úgy engedett csak el, ha cserébe írok valami helyi ügyről.

– Hát, ez nem olyan egyszerű – pislogott Tuba meglepetten.

– Valami csak eszedbe jut.

– Muszáj, hogy politika legyen benne?

– Nem, de nem hiszem, hogy tudsz olyat mondani, amiben nincs.

Tuba hosszan vakargatta a homlokát, amíg a kolbászunkra vártunk, és közben néha zavartan rám pillantott. Nekem egyfolytában Juli járt az eszemben persze, mert a kíváncsiságom, hiába igyekeztem elfojtani, önuralmam résein mégiscsak a felszínre szivárgott.

– Az ilyesmiben én nem vagyok jó, tudod – szólalt meg végül, miután leültünk az egyik ingatag sörpadra a büfé mellett. – Meg olyan nagyon sok dolog szerintem nem is történik itt. Vagy én nem figyelek oda eléggé.

– És mi a helyzet a cigányokkal? – kérdeztem, mert eszembe jutott, hogyan reagálta le, amikor a vonatról leszállva megmutattam neki azt a követ.

– Közmunkázgatnak, gondolom.

– De mi ez a vonatdobálós dolog?

– Fogalmam sincs.

– Te mondtad, hogy ők csinálják.

– Mindenki azt mondja.

– Vagyis ez csak találgatás?

– Nem kell a saját szememmel látnom, hogy tudjam.

– Kivéve, ha senki más sem látja.

– Jó – mondta erre Tuba egy kicsit feszültebb hangon, és letette a papírtálcára az ügyetlen műanyag villát meg kést, amivel az előbb még a kolbászt nyiszatolta. – Akkor mondd meg, szerinted ki volt az! Te láttál valamit.

– Fogalmam sincs, nem én lakom itt.

– Én viszont itt lakom – vágta rá –, de sajnos nekem meg nem hiszel.

– Ilyet én nem mondtam…

– Akkor biztos félreértettem valamit.

Nem volt kedvem vitatkozni vele, és nem is éreztem valami meggyőzőnek magamat, így, hogy csak félig tudtam rá figyelni, félig még mindig Juli körül pörögtek a gondolataim. Szótlanul ettünk tovább, a kolbász mellé kikért cseresznyepaprika marta a szájpadlásomat, könnybe lábadt tőle a szemem, nagy kortyokban kellett nyelnem a sört, hogy kibírjam.

A nap már nem égetett annyira, mint amikor beültünk a teába, vagy lehet, hogy csak a bőröm lett érzéketlenebb a sok ázás után, mindenesetre a délutáni forróság lanyhulni látszott, megkezdődött az estébe fordulás lassú művelete az égen. A bárányfelhők széle nem vakított már olyan elszántan, a kondenzcsíkok megfontoltan foszlottak szét, hirtelen egy madárcsapat jelent meg, kavargott, hullámzott a sok apró test, mint egy halraj, aztán eltűntek egy fasor lombvonulata mögött. A medencék felől felcsapott még a vízben hancúrozó gyerekek zsibongása, de ez is fokozatosan erejét vesztette, s a háttérből, talán a legelők irányából, észrevétlenül bekúszott a szöcskék, a tücskök, a kabócák és ki tudja, még miféle ízeltlábúak reszelős zúgása, mintha a természet nagy gépezetének motorhangja volna. Kikértem még egy sört, és a puha műanyag pohárral óvatosan lavírozva éppen visszaültem Tubával szembe, amikor rám nézett, és kibökte: – Az öcsém benne van ezekben a helyi dolgokban, ha gondolod, összefuthatunk vele.

– Ez nem hangzik rosszul.

– Péntek este mindig a Sörbárban iszogatnak a haverjaival.

– Szólsz neki, hogy odamegyünk?

– Aha – dörmögte Tuba, mint aki még mindig neheztel az előbbi kötekedésem miatt.

A medencékhez már nem is mentünk vissza ezután, végigvonultunk lustán csattogó papucsainkban a strand díszkővel kirakott sétányán a kabinokhoz. Útközben Roland másnapi esküvőjéről beszéltünk, ki lesz ott, ki nem, ki kivel jön majd, milyen lesz vajon a zene, milyen a kaja. Négy évvel ezelőtt, az osztálytalálkozónkon Roland elég vehemensen adta elő a fiatal tőzsdecápa figuráját, de az, hogy mégis egy hajdúvágási csárdában lesz a lagzi, és nem mondjuk a londoni Ritzben, arra utalt, hogy nem pont úgy jöttek be neki a dolgok, ahogy egykor tervezte.

– Te tudod egyáltalán, hogy mit csinál most Roland? – kérdeztem.

– A vidékfejlesztési hivatalban melózik Miskolcon.

– Bazmeg, hivatalnok lett?

– Hát, én azt hiszem, hogy valami projektfelelős ott. Nemrég nevezték ki.

– Azért ezt nem hittem volna.

– Ha ugyanarról a Rolandról beszélünk – mondta Tuba enyhén kioktató hangon –, akkor nem értem, mi hihetetlen ebben.

– Nem tudom, csak mégis… Valahogy mást vártam.

– Ez a te bajod, nem az övé.

Habár neki volt igaza, szerettem volna mégis ellentmondani valahogy, de mielőtt megszólalhattam volna, Tuba hirtelen megtorpant. A kabinsorhoz vezető ösvény leágazásánál jártunk, amit egy magas tujasor választott el a sétánytól. Ezeknek a tujáknak a takarásából lépett ki hirtelen Juli meg egy másik lány, akit nem ismertem. Olyan közel voltunk egymáshoz, hogy már semmiképpen sem lehetett elkerülni a találkozást. Tuba rám nézett, aztán visszakapta a fejét Juliék felé, és egy széles, a körülmények megkövetelte szintnél nem is sokkal színpadiasabb mosollyal rájuk köszönt. Tulajdonképpen engem mentett meg azzal, hogy ilyen gyorsan lereagálta a helyzetet, hálás is voltam neki ezért; az így megnyert idő épp elég volt, hogy valami emberi arckifejezést vegyek magamra a háttérben. Igyekeztem meglepettnek és komolynak tűnni, de közben némi lazaságot is sugározni, mintha azt mondanám, hogy nincsen olyan hatalmas jelentősége számomra ennek a találkozásnak, de nem bánom azt sem, hogy sor kerül rá.

– Bálint, te itt? – kérdezte Juli, és olyan bizonytalanul mosolygott rám, mint aki még nem tudja eldönteni, hogy higgyen-e a szemének.

– Hát, úgy néz ki – feleltem.

– Hadd mutassam be a barátnőmet, Ágit.

Kezet fogtunk zavartan, aztán Balázsra mutattam.

– Ő pedig itt a mi Tubánk.

– Turóczi Balázs, szia.

– Csak nem Roland esküvőjére jöttetek? – kérdezte Juli.

– Dehogynem – vágta rá Tuba. – Te is?

– A menyasszony másod-unokatestvérem.

– Kicsi a világ – mondtam.

– Az nem annyira, de Vágás igen – felelte vigyorogva Juli. Aztán még hozzátette: – Hát akkor holnap. – És azzal el is indultak a strand kijárata felé.

Nem akartam hosszan nézni utána, de attól tartok, hogy egészen addig ott álltam, míg el nem tűntek a pénztár túloldalán. Valami megmagyarázhatatlan okból régóta azt gondoltam, ha Juli eszembe jutott, hogy biztosan rosszabbul néz ki, mint régen, hogy ez a majdnem egy évtized nem múlt el rajta nyomtalanul. Egypár kilót talán tényleg felszedett, de hát ez is jól állt neki; inkább régen volt túl vékony, és most ezzel jött igazán formába. Az elmúlt évek fantáziálgatásai arról, hogy biztosan megcsúnyult már, mindenestől mehettek a kukába. És ezzel együtt magamat kezdtem még leharcoltabbnak érezni, a kabinsor mosdójának tükrében alaposan megbámultam a képem; sápadt arc, enyhe borosta, néhány karika a szemem alatt. Semmi különbség a fél órával ezelőtti magamhoz, vagy a tegnapihoz, vagy a múlt hetihez képest. Mégis valami mást szerettem volna látni, félrenéztem egy pillanatra, aztán ismét a tükörbe. A tekintetemben romolhatott el valami.

– Bálint, kapd össze magad – hallottam meg Tuba hangját a vállam mögül. Ő már átöltözve állt ott, én meg még sehol se tartottam.

– Bocs, kicsit bebambultam.

– Semmi gond, csak mondom, vigyük haza a kocsit, és utána keressük meg a tesómat.

– Egy perc.

A kinti tusolónál gyorsan leöblítettem magam, aztán a szűk kabinban, ahol a cuccaim voltak, megtörölköztem, és magamra kaptam az utcai ruhámat, majd kiléptem Balázshoz. Már a kocsi felé sétáltunk, amikor rutinból előhúztam a telefonomat, hogy megnézzem, keresett-e valaki. Magda hívott, kétszer is; tökéletes érzékkel választotta ki az elmúlt pár napból azt a néhány órát, amíg nem volt a közelemben a készülék.

– Ne haragudj, Balázs, de ezt most muszáj megpróbálnom – mondtam neki, és azt hiszem, egyből értette is, hogy miről van szó.

– Csak nyugodtan, a kocsinál várlak.

Leültem egy padra, megvártam, hogy elvonuljon mellettem egy nyugdíjascsoport; csupa frottírköpenyes öreg, nyilván ők is a teában lubickoltak egész nap. Mikor nem volt már ott senki, rányomtam a hívásra. Hosszan kicsörgött, már azt hittem, nem is veszi fel Magda, de hirtelen mégiscsak beleszólt.

– Helló – fáradt és színtelen volt a hangja.

– Szia, kerestél – mondtam.

– Beszélnünk kell.

– Hát, most azt csináljuk.

Egy darabig hallgatott, aztán ugyanazon a fakó hangon folytatta: – Úgy értem, személyesen volna jó, mondjuk minél előbb.

– Ne haragudj, de most Vágáson vagyok. Vasárnaphoz mit szólnál?

Megint hallgatott egy kicsit, aztán szigorúan kinyögte: – Jobb lenne holnap talán.

– De holnap van az esküvő. Tudod.

– Aha.

Nyilván nem ez volt a legjobb érv, hiszen épp onnan indult a mostani összekapás, hogy az esküvőről nem tudtunk megegyezni, de nem mondhattam mást.

– Hát akkor…

– Igen?

– Majd keress meg, ha végeztél. – Ennyit mondott, és letette. Keressem meg? Micsoda hülye duma. Szótlan dühvel ültem be Tuba mellé a kocsiba, aki, miután becsaptam az ajtót, nem is kérdezett semmit, csak gázt adott, és nekiindultunk az estének.

Mielőtt a belvárosba értünk volna, tettünk egy kisebb kitérőt; Tuba ötlete volt, hogy nézzünk be a Hatcsöcsűbe, és én nem ellenkeztem vele. Gimis korunkban, ha tőlük indultunk szokásos pénteki ivótúránkra, ez volt az első állomásunk általában. Volt ennek a helynek valami tisztességes neve is, de azt senki sem használta, mindenki csak Hatcsöcsűként emlegette, mi is, akik az idősebbektől tanultuk el, hiszen mi már nem láttuk a három legendás pultosnőt. Állítólag a nyolcvanas években, amikor a csehó a virágkorát élte, és három felszolgálónőt is foglalkoztatott, sokan csak miattuk jártak ide, a férfinyelv pedig rögtön a hely fő attrakcióját emelte ki a névadással. Mindennek mára nyoma sem látszott; a pult túloldalán egy köpcös, ősz harcsabajszú, mogorva fickó támaszkodott unottan, és szódásszifon szemüvege mögött ülő gombszemeit rögtön ránk szegezte, ahogy beléptünk. Csak férfiak ültek odabent, néhány lecsúszott, öreg paraszt a pultnál, egy asztaltársaságnyi meghatározhatatlan korú melós, meg egy csapat kamasz forgolódott a dartsgép körül, és nyilván csak alapozni tértek be valami drágább és divatosabb szórakozóhely előtt.

– Sör és uncsi? – kérdezte Tuba, mikor megálltunk a szótlan csapossal szemben.

– Oké – feleltem, és önkéntelenül is arra fordultam, amerre a harcsabajszos nézett. A pulttal szemközt, egy falra szerelt kis állványon egy ócska tévé állt, be volt kapcsolva, de hang nélkül ment, gondolom, a zenegép miatt. A szemcsés képernyőn a híradó futott, egy tárgyalótermet mutatott a kamera, aztán beúszott a kép alján egy felirat: Életfogytiglanit kaptak a romagyilkosok.

Balázs kikérte a piát, és rögtön ki is fizette azt a kört. Alig akartam elhinni, hogy milyen kevés pénzt kellett leszámolnia a pultra; úgy látszik, az időutazós hangulat az árakra is vonatkozott. A pultosfigurát leszámítva különben tényleg alig változott valami az elmúlt tíz évben. Ugyanaz a kopott törtcsempe padló volt a lábunk alatt, és ugyanazok a műbőr borítású, fémlábú székek hevertek szerteszét, mint gimnazista korunkban. Igaz, eltűntek a hamutartók és a súlyosan gomolygó füst is, mióta tilos lett odabent cigizni, de a hosszú évtizedek dohányszaga kitartóan szivárgott még a lambériából, a függönyökből, és valószínűleg a törzsvendégekből is.

Rosszkedvű voltam és ingerlékeny, egyszerre nyomasztott ez a furcsán tompára sikerült telefonbeszélgetés Magdával és Juli viszontlátása. Közben az jutott eszembe, ahogy anyám rám szólt, „ne igyál dühből”, de hát a kurva életbe, gondoltam, és magamba rántottam az Unicumot.

– Érted ezt, Tuba? Mi a szart akar az jelenteni, hogy keressem meg?

– Szerintem ne fújd föl.

– Hát együtt élünk, basszameg. Hazamegyek, és beszélünk. Mi az, hogy keressem meg?

– Lehet, hogy úgy érti, hívd föl, ha átgondoltad.

– Á, nem ismered Magdát, nem szokott rébuszokban beszélni. Pont ezért idegesít.

Miközben előző este, de még aznap délután is volt néhány pillanat, amikor azt éreztem, talán elkapkodtam kissé, hogy idejöttem, itt, a Hatcsöcsű kopott kis asztalánál ülve, nagy kortyokban öblögetve az olcsó sört, hirtelen elkezdtem biztonságban érezni magam. Biztonságos távolságban mindentől és mindenkitől. De közben tudtam azért, hogy ez nem tarthat sokáig, szóval gyorsan kikértem még egy kört, hátha az alkohol segít kicsit meghosszabbítani a nyugalmat.

Nem akartam ezzel untatni Balázst, de úgy tűnt, hogy kíváncsi rá, szóval elég sokat beszéltem neki Magdáról, attól a reggeltől kezdve, hogy felébredtem mellette a Hollán Ernő utcában, nem sokkal az osztálytalálkozónk után, addig a kedd éjszakáig, amikor leléptem tőle a sporttáskámmal a vállamon. Nem egy folyamatos történetet adtam elő, hanem apránként adagoltam neki a mozaikdarabkákat, előre és hátra ugrálva az időben, nem is annyira az alkoholtól, mint inkább a mesélés vágyától fokozatosan megbokrosodó asszociációimat követve szeszélyesen. Beszámoltam arról is, hogy egy időben az volt a mániánk, ráadásul elsősorban a Magdáé, hogy járjunk ki esténként, és dugjunk elhagyatott parkokban. Volt, hogy a Gellért-hegyen próbáltunk ki egy sötét játszóteret, volt, hogy bringával kitekertünk a Lánchídhoz, és fellopakodtunk az alagút tetejére, amikor senki nem járt ott, de előfordult, hogy az utolsó 21-essel felmentünk a Normafához, ahol aztán tényleg nem zavart meg egy lélek sem. És azt sem titkoltam el Tuba elől, hogy engem mennyire feszélyezett eleinte ez a dolog, nem nagyon tudtam elengedni magam, és tulajdonképpen később is csak a rutin segített benne. Azt, mondjuk, már nem tettem hozzá, hogy az utóbbi időben, amikor egyre kevesebbet szeretkeztünk, a fantáziáimban újult erővel tértek vissza ezek a jelenetek, és aztán önkéntelenül is a belső mozim alapvető részeivé váltak magányos fürdőszobai onanizálásaim közben.

Kikértünk egy újabb kört, aztán még egyet, és közben tovább meséltem. Felidéztem a legszebb emlékeimet is, a nyaralást két éve Barcelonában, az őszi, balatoni borozós hétvégéket, spontán kirándulásainkat, amikor szabadnapjainkon egy kiadós reggeli után csak úgy beültünk a bátyjától kölcsönkért kocsiba, és mentünk-mentünk, kikapcsolt GPS-szel, amíg egy ismeretlen város főterén nem kötöttünk ki. Szóba hoztam Magda beszédhibáját is, pöszeségét, amit elég jól kikezeltek gyerekkorában a logopédusok, de ha nagyon jó kedve volt, és hadart, vagy ha nagyon maga alatt volt, és csak pusmogott, elő-előjött megint. Imádtam ezt eleinte, és évődve ugrattam vele sokat, aztán megszoktam, később meg már idegesített is kicsit. Részletesen beszámoltam arról, hogy az utóbbi időben, úgy éreztem, elveszítettük az egyensúlyt, és csak üldöztük a másikat, soha nem értük egymást utol. Az én baráti körömből lassan kikopott az egyetemi ismerősök nagy része, az egy-két legközelebbi ismerőst leszámítva, elsősorban Mátét, persze. Magda is munkahelyet váltott, átkerült az egyik legmenőbb belvárosi galériába. Egyre kevesebb közös barátunk maradt, és jellemzően nagyon más társaságokba akartunk már járni. Én a reflexesekkel mozogtam általában, ő meg folyton vernisszázsokon meg finisszázsokon pörgött, követni sem tudtam már, merre jár. Ráadásul olyan trendi figurák bukkantak fel mellette egyre-másra, akikre nemcsak hogy kíváncsi nem voltam, de a ritka alkalmakkor, amikor valami szerencsétlenség folytán én is a közelükbe sodródtam, meglehetősen nehezemre esett nem kötekedni velük.

– Oké, és akkor miért vagytok még együtt? – szólalt meg végül Balázs némi morfondírozás után.

– Erre általában azt szokták mondani, hogy nem tudom, nem?

– Azt hiszem.

– De az van, hogy én tudom.

– És?

– Amikor otthon vagyunk együtt, és nem csinálunk semmit, az tökéletes. Ülni egymás mellett és olvasni, összeütni valamit a konyhában, este megnézni egy részt a Mad Menből, vagy mit tudom én, ezek hibátlan pillanatok. Mintha üres idő lenne, de én az időnek ezekben a kihagyásaiban érzem a legboldogabbnak magam.

– Aha.

– Folyton mindenki a nagy életet keresi, én azt hiszem, nem akarok nagyobb életet ennél.

– Ezt elmondtad neki is?

– Nem. Vagyis próbáltam, de ő nagyon másban van most.

Tuba bólintott egyet, de nem tett fel újabb kérdést. Amíg beszélgettünk, a háttérben lassan kicserélődött a közönség, az öreg parasztok eltolták a bringát, és a melósok egy része szintén hazatántorgott, aki maradt, átült a pulthoz, az asztalokat meg az újonnan érkezett tizenévesek foglalták el. A zenegépben elindult a Jégszív, a két korsó sörtől megvadult kamaszok pedig fejhangon kezdték üvölteni a dal szövegét, bele-belefúlva a röhögésbe. Habár semmi pénzért nem cseréltem volna velük, bizonyos szempontból irigyeltem az önfeledtségüket, a léleknek ezt az elképesztően naiv és sűrű pulzálását, aminek létjogosultságát egyes-egyedül az biztosította, hogy még nem fedezték fel boldogságérzetük mélységes indokolatlanságát. Előre sajnáltam őket, most még tombol bennük az örömhormon, de egy-két év, és amikor hirtelen nem termelődik már elég a szervezetükben, keserű lesz a kijózanodás.

– Akár el is indulhatunk – mondta Tuba, és egy lesajnáló mosollyal biccentett egy újabban érkezett kamasztársaság felé. Kezdett besűrűsödni a hely, már az asztalok között is toporogtak, a zenegép körül meg egy egész kórus üvöltötte hamisan az újabb retrosláger szövegét.

– Jól van – feleltem ordítva, és lehúztam az utolsó korty sörömet.

Meglepetésemre odakint még egyszer annyian álldogáltak legalább, mint bent, öt-hat fős csoportokban cigiztek, és adogatták körbe egymás közt a már ránézésre is hányingert keltő olcsó borokat.

– Ez egy kamaszváros – jegyezte meg Tuba, amikor távolabbra érve még egyszer visszanéztem a kocsma előtt álldogálókra.

– Micsoda?

– Ha elmúltál tizennyolc, már nem élvezed annyira.

– Lehet.

– Te is csak kamasz voltál itt, nem láttad az egészet. De ez így működik, hidd el, mindig is így működött. Az emberek tizennyolc évesen elhúznak, aztán majd negyven körül visszajönnek. Vagy ha nem is ugyanazok jönnek vissza, de jönnek ide azért negyvenesek. Tizennyolc és negyven között viszont semmi sincs.

– Azért valami csak van. Te is itt vagy.

– Az biztos – röhögött fel Tuba keserűen, aztán egy ideig szótlanul mentünk tovább a sötét Dorogi úton.

Az én utolsó vágási nyaramon már rettenetesen ki akartam szabadulni a városból. Ha nem lett volna elég, hogy apám júniusban otthagyott minket, és ettől anyám teljesen megborult, amivel kénytelen voltam egyedül szembenézni nap mint nap, mert a nővérem jó érzékkel inkább a debreceni albérletében várta ki, hogy mi lesz ebből az egészből; minderre ráadásul még Julival is kezdtek a dolgok akadozni. Pontosabban az egész váratlanul megakadt addigra, és én ezt sajnos túl lassan fogtam fel. Két éve jártunk már, ami gimis szinten egy örökkévalóságnak tűnt. Julival valahogy már az elejétől összepasszoltak a dolgok; ugyanazt gondoltuk a zenéről, könyvekről, filmekről, ugyanazokat az embereket bírtuk és utáltuk, és ugyanannyi elvágyódás volt bennünk ebből az akolmeleg városból. Ám mivel még nem mehettünk sehova, a nagyvilág helyett egymást jártuk keresztül-kasul. Juli teste úgy rajzolódott ki előttem négyzetcentiről négyzetcentire, mint egy felfedező előtt a folyton kiegészülő térkép. Egy csábítóan új és minden eddiginél őszintébb létezés ígérete tárult fel előttem a bőre simaságán, a húsa keménységén és testnyílásainak hívogató mélységein át; én pedig mindezért soha nem tapasztalt hálát éreztem iránta.

És azután mégis történt valami, Juli egyik pillanatról a másikra bezárkózott, én pedig hirtelen újra idegennek találtam magam mellette. Nyilván elkeseredett, amiért nem vették fel az egyetemre, és még egy évig Vágáson kellett maradnia. Ezt megértettem, és még azt is elfogadtam volna, ha önkéntelenül is neheztel rám, amiért én viszont, őt hátrahagyva, elmegyek innen. De amikor ezzel előjöttem, mindig felhúzta magát, és még azt is a fejemhez vágta, hogy ha azt hiszem, hogy az irigység miatt ilyen, akkor egyáltalán nem ismerem. És legalább ugyanilyen elviselhetetlen volt, hogy váratlanul teljesen megszűnt köztünk mindenféle testi érintkezés. Nem értettem, és folyton az járt a fejemben, hogy biztosan megundorodott tőlem, s ez a feltételezés aztán, habár ő mindig tagadta, alattomosan berágta magát gondolataim közé, és végül már én magam is egyre gyakrabban láttam undorítónak magamat.

Találkozgattunk még naponta, kétnaponta, esténként néha összejártunk a barátainkkal, pénteken vagy szombaton együtt buliztunk. Aztán, ahogy telt az idő, már alig voltunk kettesben, és ha beszélni akartam vele, társaságba kellett járnom érte. A legvégén már hetekig nem láttuk egymást, és ahhoz is egy csomó egyeztetés kellett, hogy egy szakítós találkozót leszervezzünk. Persze nem tudom, hogy ő mit gondolt erről az utolsó beszélgetésről, én mindenesetre azért mentem el hozzájuk, amikor a szülei nem voltak otthon, hogy lezárjuk ezt a dolgot.

Minden porcikám remegett, alig kaptam levegőt, és folyton attól rettegtem, nehogy elsírjam magam, miközben persze igyekeztem nagyon higgadtnak tűnni. Emlékszem, ahogy ültünk ott a hátsó teraszon a kék-fehér csíkos árnyékoló alatt, és hogy ne magunkról kelljen egyből beszélnünk, azt elemezgettük, hogy a szombati buliban melyik ismerősünk hogyan csapta szét magát. Hiába volt iszonyatosan meleg, Juli az én egyik régi, kinyúlt pulcsimat vette magára. Képtelen voltam eldönteni, hogy ezzel jelezni akart-e valamit, vagy annyira nem figyelt már a részletekre, hogy fel sem tűnt neki, ez nem a legjobb választás erre az alkalomra. Hozott nekem egyet az apja söreiből, én azt kortyoltam zavartan, és a párás üvegről lassan leázó címkét piszkálgattam, ő meg egymás után szívta az anyja hosszú piros Multifilterjeit. Aztán nem bírtam tovább, és belekezdtem; dadogva, erőtlenül vezettem elő, hogy szerintem mi nem működik, és miért nem lehet már helyrehozni, és hogyan kéne ezt most elengednünk úgy, hogy ne bántsuk egymást. Tulajdonképpen elég büszke voltam a monológomra, amikor a végére értem, úgy éreztem, sikerült viszonylag tisztán és férfiasan felvázolnom a helyzetet. Juli egy darabig némán, csodálkozva bámult rám, aztán elmosolyodott zavartan, és rágyújtott egy újabb cigire.

– Valószínűleg teljesen igazad van – mondta végül, de olyan lidérces nyugalommal a hangjában, hogy a legszívesebben üvöltözni kezdtem volna vele, csakhogy nem volt már bennem elég erő hozzá. Lepöccintette a hamut a cigiről, egy ideig az elnyomott csikkeket bámulta meredten, aztán ismét rám emelte halványkék szemét. – Szeretnél még valamit?

Be kellett látnom, hogy fogalmam sincs, mi járhat a fejében. Lemondóan sóhajtottam, aztán még egyszer felnéztem rá, és alaposan szemügyre vettem a vonásait, hogy egy életre megjegyezzem, hogyan néz ki a csalódás. Végül úgy menekültem el tőle, mint egy kivert kutya, és lényegében csak azon a napon, amikor Tubával megláttuk a strandon, akkor kezdtem fölfogni, hogy ez a menekülés, ha a kezdeti eszeveszett rohanásból időközben laza kocogássá, majd kímélő sétává vált is, aztán észrevétlenül felszívódott a többi mozdulatomba az elmúlt évek során, még mindig nem ért egészen véget.

Már majdnem beértünk a belvárosba közben, nekem meg iszonyatosan kellett már pisálnom, kénytelen voltam behúzódni egy félhomályos kocsibeállóra, és az árokparton könnyíteni magamon. Nem mintha nagyon magyarázkodni akartam volna Tubának, mindenesetre miközben neki háttal állva végeztem a dolgom, arról beszéltem, hogy mostanában nem bírok nyugodtan sörözni, mert folyton pisálnom kell tőle.

– A korral jár – mondta göcögve, aztán, mint egy háziorvos, fontoskodva hozzátette még: – Egyél sok tökmagot, az segít.

Körülbelül háromszáz métert kellett volna még gyalogolni, hogy odaérjünk a Sörbárhoz, de nem bírtam tovább, és mint kiderült, nem is tettem rosszul, hogy leálltam az árokparton, a hely vécéje előtt akkora volt a tolongás.

Ákos, Tuba öccse, két haverjával a kocsma előtti terasz egyik zömök faasztalánál vitatkozott nagy hangon, amikor odaértünk hozzájuk. A kocsmához tartozó részt az utcától elválasztó nagy virágládát átlépve sikerült valahogy beférkőznünk melléjük. Húszas éveik közepén járó, jó svádájú fiúk voltak, a kelleténél egy-két fokkal talán kimértebbnek tűntek, és még nem kopott le róluk egészen az az összetéveszthetetlenül kínos máz, amivel a HÖK-ös vezetők igyekeznek komolyra maszkírozni magukat.

– Szevasztok – köszöntem oda, aztán mindenkivel kezet ráztam.

– Azt a kurva, Bálint, mióta nem találkoztunk? – vigyorgott rám Tuba öccse.

– Nem tegnap volt, az biztos – válaszoltam.

Tuba közben eltűnt a háttérben, majd egy idő után megjelent egy-egy sörrel és felessel egyensúlyozgatva.

– De rohadt sokan vannak – mondta, miután letette elém a poharakat.

– Arany péntek van – tárta szét a karját a Laci nevű srác.

– Mi az isten? – kérdezett vissza Tuba.

– Ennyi. Fél áron adod a sört, és mindenki megőrül.

– Amúgy meg – tette hozzá Tuba öccse – mi is itt vagyunk, szóval… – Be se kellett fejeznie a mondatot, röhögve koccintottunk egyet.

Mint kiderült, Ákos, Laci meg a harmadik fiú, Zsombor, még gimiből ismerték egymást, évfolyamtársak voltak, Zsombor az A-ba járt, a másik kettő a B-be. Érettségi után Ákos Miskolcra ment jogra, Laci és Zsombor az ELTE-re történelemre. Először Laci jött haza, tavalyelőtt. Azt mesélte vigyorogva, és emiatt nem lehetett eldönteni, mennyire mondja komolyan, hogy egyke gyerek, és nem akart az anyjától túl messze élni. Az önkormányzatban kapott állást, a helytörténeti gyűjteményt kezdte gondozni, és végül Zsombort is ő győzte meg, hogy ne maradjon Pesten. Az már a közös ötletük volt, hogy valahogy Ákost is hazacsábítsák, ami nem ment könnyen. Épp akkor járt le egyéves vendéghallgatói ösztöndíja Freiburgban, onnan pedig Pestre akart visszaköltözni. Miután elég szépen leállamvizsgázott, és a szakdolgozatát is kifejezetten jól fogadták, senki sem értette, amikor bejelentette, hogy hazaköltözik Hajdúvágásra, és egy itteni kis irodában fog a szakvizsgáig ügyvédjelöltként dolgozni.

– Jó-jó, de mihez kezdtek itt magatokkal? – kérdeztem, és úgy néztem körbe, mintha valami szörnyű kopár helyen ültünk volna.

– Átvesszük a várost – vágta rá Ákos egy széles vigyorral, miközben Tuba csak a fejét ingatta.

– Hogyan, ha nem titok? – folytattam.

– Nézd – mondta Zsombor –, mivel mi vagyunk a ranglétra alján, nem nagyon tudunk hibázni.

– Mindenkivel nagyon készségesek vagyunk, és mindenféle szívességet elvállalunk – tette hozzá Laci.

– Oké, de ebből hogy lesz hatalomátvétel?

– Ha már eléggé bedolgoztuk magunkat minden irányba, elkezdjük szépen lassan behajtani a szívességeket – kacsintott rám Ákos, én meg, kétkedő elismerésem jeleként megvontam a vállam, és felemeltem felé a poharam.

– De tényleg, nem unjátok halálra magatokat? – faggatóztam tovább, miután fintorogva lenyeltem az Unicumot.

– Egyfelől de, persze – felelte Ákos, most már komolyabb arccal. – Másfelől viszont, ha egy-két keményebb évet beletolunk, hidd el, meglesz az eredménye. Ez egy kisváros, és nincs valódi konkurenciánk. Nem nagyképűségből mondom, de nincs. Nincsen rendes középmezőny, mi meg elég hatékonyak vagyunk, és kapkodnunk sem kell. Ha az önkormányzatban valakinek gondja van, Laci hozzám küldi, ha kívülről valakinek önkormányzati kapcsolat kell, én Lacihoz irányítom, Zsombor meg azzal, hogy a gimiben tanít, elkezdi beszervezni alánk a fiatalokat. És tényleg nincs az egészben nagyon sok szereplő.

– Rendben, tegyük fel, hogy ez működik, de mi a cél?

– Hogy érted?

– Hát, hogy hová akartok eljutni ezzel?

– Felülre – vágta rövidre Zsombor a választ egy horkantásszerű röhögéssel, a csípőjével meg olyan mozdulatot tett, mint aki éppen kúr valakit, amin a többiek jót derültek. Szerettem volna még erről tovább beszélgetni, de féltem, kínossá kezd válni a faggatózásom, Tuba már így is elég hallgatag lett. Megkérdeztem inkább, hogy kér-e még valamit, bár láttam rajta, amit magamon is éreztem, hogy kezdünk lassan beérni a felszínesebb jókedv és a mélyebb részegség közötti senki földjére. Úgyhogy amikor Tuba összehúzott szemöldökkel azt mondta, „a felest most kihagyom”, megsimogattam a feje búbját, és úgy válaszoltam neki: „csak szépen, okosan”.

Nem volt egyszerű odabent eljutnom a pulthoz, valamivel elmúlt éjfél, valószínűleg csúcson volt a tömeg, ami azért nem jelentett elviselhetetlenül sok embert, csak épp a szűk térben összetorlódott, és a pár órányi ivás után kiszámíthatatlan pályán mozgó testek közt nem mindig volt egyértelmű, hol találom az átjárót. Végül sikerült keresztülverekednem magam a sörcsapokhoz, és némi hadonászás után sorra is kerültem. Hirtelen nehéz volt eldöntenem, hogy a pultoscsaj dekoltázsa kapja el jobban a tekintetem, vagy a szemöldöke, pontosabban a szemöldökének a hiánya. Nyilván egy józanabb pillanatban nem akad meg rajta a szemem ennyire, de most egypár másodpercig hagytam magam gátlástalanul bámulni. Soha nem értettem ezt a szemöldökproblémát, hogy bizonyos nők miért tüntetik el ezt a jelentéktelen szőrvonalat ilyen kíméletlenül, és miért biggyesztenek a helyébe egy megmagyarázhatatlan valamit, ami a leginkább egy alkoholos filccel poénból odahúzott csíkra emlékeztet. Nagy nehezen kinyögtem, hogy mit akarok, és csak akkor röhögtem el magam, amikor hátat fordított nekem, hogy levegyen két korsót a polcról.

Az asztalunkhoz visszatérőben elhatároztam, hogy másfelé terelem a beszélgetést, és ahogy leültem, rögtön elkezdtem arról mesélni, hogyan léptem le Pestről, és hogy a főnököm azt akarja, hogy találjak valami helyi témát, amiről írhatok neki, különben kidob.

– Tulajdonképpen Balázs mondta, hogy kérdezzelek meg titeket – tettem hozzá végül Tubára nézve, aki egy bólintással jelezte, hogy valóban így volt.

– Hm, ez nem olyan egyszerű, eléggé benne vagyunk az uborkaszezonban – mondta Ákos, a halántékát kaparászva.

– Talán a strandról lehetne valamit, ott volt egy-két furcsa felújítás – szólalt meg Laci.

– Hát, annál azért valami fajsúlyosabb dolog kéne – feleltem. – Nem volt mostanában valami politikai balhé?

– Az a helyzet – dőlt előre Ákos –, hogy itt 2010 óta minden kurvára be van állva. Nekünk is ez a legnagyobb bajunk.

– De hová is írsz te amúgy? – kérdezte Zsombor.

– A Reflexbe – feleltem, és rögtön éreztem, hogy ezzel nem aratok osztatlan sikert.

– Hát, valakinek oda is kell – mondta Ákos, és elnevette magát, nem gúnyolódva, inkább csak félig-meddig barátságosan aláhúzva ezt a „tudom, hogy tudod, hogy tudom” helyzetet.

– És mi van a szanatóriummal? – szólalt meg váratlanul Tuba.

– Miféle szanatóriummal? – kérdeztem.

– Emlékszel a régi tüdőgondozóra?

– Ami a Romhányi-kúriában van?

– Volt – szúrta be Ákos.

– Emlékszem, persze. Oda vittek mindig tüdőszűrésre. Mi van vele?

– Nem tudom, hogy ez érdekes-e neked – mondta Laci –, de év elején bezárták az egészet, és azóta ott rohad üresen.

– Már amúgy is szar állapotban volt – tette hozzá Tuba.

– Szar állapotban, az biztos, és innentől csak egyre szarabbul lesz – folytatta Laci. – Az önkormányzat nem hajlandó költeni rá, inkább elküldik a betegeket Nyíregyházára vagy Debrecenbe vagy a halál faszára.

– Főleg oda – motyogta Tuba mellettem.

– Az egész kis villa szépen átalakul patkányfészekké – mondta Ákos. – Aztán egy jól helyezkedő valaki majd szerencsésen megveszi törmelékáron.

– Már most megvan, hogy kié lesz, és ebből nem is igen csinálnak titkot – tette hozzá Laci.

– Oké, ez nem rossz irány – mondtam.

– Maradjon köztünk, de néha bemegyünk egy kicsit lazítani – szólalt meg Zsombor valamivel halkabban, mire a többiek kényelmetlenül mocorogni kezdtek.

– Hogy érted, hogy lazítani? – kérdeztem.

– Semmi komoly – mondta, és mentegetőző tekintettel Ákosra, majd Lacira pillantott –, csak odamegyünk egy-egy sörrel, és körbenézünk.

– Elég para tud lenni éjszaka, de épp ez benne a jó – tette hozzá Laci.

– És amúgy is, ki tudja, egyáltalán meddig áll még. Lehet, hogy nemsoká stadiont építenek a helyére – vonta meg a vállát vigyorogva Zsombor.

– De honnan van hozzá kulcsotok? – kérdeztem.

– Azt ne hidd, hogy be van zárva – felelte Ákos.

Egy pillanatra elgondolkodtam, aztán egy vállrándítással folytattam:

– Mondjuk kurvára megnézném, tizenhárom éves korom óta nem voltam ott.

– Basszus, akkor fogjunk pár sört, és menjünk – vigyorodott el Zsombor, és úgy tűnt, a többiek sincsenek egészen ellene.

Még időben odaértünk a sarki kisbolthoz, amit a helyiek éjjelnappalinak hívtak, habár mindennap hajnali egykor bezárt, és csak reggel hatkor nyitott újra. Vettünk néhány dobozos Borsodit, aztán elindultunk fölfelé az Ady Endre úton, a lakótelep négyemeletes házsora mentén. A forró nyári éjszakában sok ablak nyitva volt, némelyiket kék vibrálással töltötte be a tévé fénye. Ha épp nem szóltunk egymáshoz, azt is hallani lehetett foszlányokban, hogy mit néznek; híradót, akciófilmet, zenei csatornát. A Romhányi-kúria már külvárosnak számított, de nem kellett hozzá így sem húsz percnél többet baktatnunk. Az Adyról ráfordultunk a Mártírok útjára, arról nem messze letértünk a Rózsa utcába, és pár száz méter után ott álltunk az egykori szanatórium rozsdás vaskerítése előtt. A kiskapu, amire egy ismert biztonsági cég figyelmeztető táblája volt kifüggesztve, valóban nem volt bezárva, egy összetekert drótszállal rögzítették csak a kerítésoszlophoz, de azt Ákos pár gyakorlott mozdulattal simán lekapta.

– És ez? – mutattam az őrző-védő cég táblájára.

– Kamu – vágta rá Zsombor, és belépett a kertbe.

Valaha ez a kúria egy többgenerációs kisbirtokoscsaládot kiszolgált, őket aztán, gondolom, a kommunisták kirakták valahová. Ha szerencséjük volt, csak egy környékbeli falu, Vid vagy Tedej szélére, ha nem volt szerencséjük, akkor a Hortobágy valamelyik büntetőtelepére. A fasort, ami az épülethez vezető kocsiutat övezte, nyilván ők ültették még, de nem valószínű, hogy sokat hűsölhettek az árnyékában. A környékbeli épületekhez képest hatalmas kertben állt a kúria. Amikor felhúzták ide, talán még nem is voltak szomszédai, most csupa hetvenes-nyolcvanas évekbeli sátortetős kockaház állt körülötte, de egyik se annyira közel, hogy félő lett volna, valaki rajtakap minket, ahogy átvágunk a gazos udvaron. Az U alakú épület jobb szárnya mellett mentünk végig a hátsó bejárat felé. A valaha zöldre mázolt spalettákról lepergett a festék, rozzantan lógtak a zsanérjaikon. A hátsó ajtó valóban nem volt lelakatolva, de nem is nyílt könnyen, Ákos és Zsombor próbálta kifeszíteni, miközben Laci és Tuba a telefonjával világított nekik. Megint pisálnom kellett, és amíg a többiek az ajtóval bíbelődtek, tettem pár lépést a hátsó kert elvadult bozótosa felé. A távoli utcalámpák épp annyi fényt adtak, hogy ne bukjak orra, és nagyjából ki tudjam venni az előttem álló tereptárgyak körvonalát. Ebben a halvány derengésben először nem is ismertem fel, hogy a kerti pavilon romjai előtt állok, pedig elég jól emlékeztem az épületre; régen a vizsgálatok előtt mindig itt kellett várakoznunk az osztállyal. Elővettem a farkam, és komótosan oldalba hugyoztam a faragott fa lépcsőfokok maradványait. Mire végeztem, Tuba jelent meg mellettem a telefonján bekapcsolt zseblámpával.

– Baszki, egy pillanatra azt hittem, leléptél – mondta.

– Csak hugyoznom kellett.

– Ja – bólintott, aztán körbevezette a fénypászmát a pavilonroncson. A teteje beszakadt, a padlódeszkák rései közül pedig hosszú szárú gyomnövények furakodtak elő. Azt viszont csak most, a fényben vettem észre, hogy a kis épület milyen precízen körbe van rakva szeméttel. Kiszakadt zsákok, összetört bútorok, sitt és konyhai hulladék hevert mindenfelé, még egy betört képernyőjű régi számítógép-monitort is ott hagyott valaki.

– Tök nehéz lehetett ezt a sok szart idecipelni – mondtam. – Sosem értettem ezt az illegális szemétlerakás-dolgot.

– Majd megérted – dünnyögte Tuba, aztán sarkon fordult, és elindult a többiek felé.

Az ajtó már tárva-nyitva állt, és a srácok telefonjainak fénye egy távolabbi teremben villódzott. Valaha fehér csempével volt kirakva a folyosó, ám ami időközben lehullott, azt csak másféle színűvel tudták kipótolni; én így emlékeztem rá, tarkán, szabálytalanul, de most már ezek a pótlások is többnyire a földön hevertek összetörve. Utolértük a fiúkat, akik épp egy elhagyatott orvosi íróasztal fiókjait nyitogatták, aztán együtt vonultunk át a vizsgálóba. Úgy tűnt, a használható, értékes gépeket elvitték, de minden mást itthagytak. A falon néhány szemléltető ábra lógott, egy tüdő metszeti rajza, egy információs tábla a tébécéről, az egyik sarokban meg egy gyerekeknek szóló képregényszerűség, aminek egy hörgőcske volt a főszereplője. Az üveges vitrinszekrényekben is ott állt még pár üres gyógyszeres karton, néhány nyomtatott brosúra meg űrlap, és pár poros üvegfiola. A fiúk otthonosan vonultak egyik teremről a másikra, mi meg Tubával úgy követtük a telefonjaik rebbenő fényét, mintha fáklyás emberek után csoszogtunk volna egy középkori kazamatában.

– A másik szárny lesz az érdekes, gyertek! – kiáltott hátra Ákos, mi meg igyekeztünk nem lemaradni mögöttük.

Egyszer csak kiértünk egy nagyobb csarnokba, aminek a közepén, két lehámlott vakolatú dór oszlop között egy kétszárnyú ajtó állt, belülről lelakatolva. Ez volt régen a főbejárat, a falakon vékony fapálcákból eszkábált hirdetőtáblák függtek, de az egykori üzeneteket szisztematikusan letépkedték róluk. Lámpánk fénye a hátrahagyott rajzszögek alá szorult papírsarkok vaktérképén szántott végig. A csarnok túloldalát egy osztott táblás tejüveg fal zárta le, itt-ott már berepedt vagy ki is tört rajta egy-egy ablakrész; a srácok már ennek a falnak a túloldalán jártak, legalábbis a nyikorogva mozgó rozzant lengőajtó erre utalt. Azt a folyosórészt, ami innen következett, még sosem láttam. Hosszabb és szűkebb is volt, mint a jobb szárnyé, így a kétoldalt nyíló termei is valamivel tágasabbnak tűntek. Nemcsak hogy nem jártam itt gyerekkoromban soha, de valami hideglelős félelem futott végig rajtam már attól is, ha csak eszembe jutott ez a részleg. Ez volt az úgynevezett Tüdőbeteg Utókezelő Központ, ahol a súlyos esetek feküdtek. Végiggyalogoltunk a folyosón, és közben jobbra-balra bevilágítottunk a termekbe. Némelyik szoba teljesen üres volt, míg egy másikban meztelen vaságyak hevertek egymás hegyén-hátán. Láttam egy kisebb szobát, ami dugig volt pakolva szétszedett műszerekkel, úgy lógtak ki belőlük a drótkötegek, mint disznóölésen a felvágott hasú állatból a belei. Aztán benéztem egy másik terembe, csupa összetört bútorral volt tele, egy pillanatra meg is torpantam, talán ez tűnt a leghátborzongatóbbnak; mintha valaki egyenként, dühödten csapta volna falhoz ezeket a székeket meg virágtartókat meg ki tudja még, mit. Ezután pár orvosi szoba következett, gyér berendezéssel, majd a végén kiszélesedett a folyosó. Ez lehetett régen a közösségi tér, néhány kifoszlott fotel állt itt a kopott linóleumpadlón, a háttérben polcok, rajtuk összevissza egy-két könyvvel, kicsit távolabb tévéállvány, de tévé sehol. Innen nyílt a mosdó meg egy kis konyhahelyiség is, a hátsó sarokban pedig egy jókora vasajtó állt becsukva.

– Na, milyen? – kérdezte Laci, az egyik fotelban ülve, miközben rágyújtott.

– Egész otthonos – válaszoltam egy grimasszal, aztán kivettem egy sört a földre rakott reklámszatyorból. – Szóval itt szoktatok lazulni?

– Aha.

– Érdekes.

Már épp kérdezni akartam valamit, amikor megjelent a háttérben Zsombor, két székkel meg egy éjjeliszekrénynek látszó valamivel a kezében.

– Faszom, eléggé lehasználtuk a helyet – mondta –, nem nagyon találtam mást.

– Ez is jó lesz – szólalt meg Ákos, és a fal tövéből felemelt egy súlyos tárgyat. – Szóval – folytatta –, muszáj néha kiereszteni a gőzt…

Amint ezt kimondta, a magasba lendítette a kezében lévő valamit, és lesújtott vele a székre. Egyszerre volt valahogy tompán kongó és szálkásan repedő hangja a csapásnak. A szék ripityára tört, a srácok pedig elismerő tapssal jutalmazták a produkciót. Tubára néztem, aki egy félszeg mozdulattal épp a homlokára tolta a szemüvegét, és amikor észrevette, hogy bámulom, egy nagyot rántott a vállán.

– Most én, most én! – kiáltott Zsombor, és átvette Ákostól a tárgyat, amit így egy kicsit közelebbről is megnézhettem; egy jókora vascső volt, talán egy korlát kifűrészelt darabja. Zsombor is a magasba lendítette a csövet, aztán rásózott egy nagyot az éjjeliszekrénykére, ami szinte szétrobbant az ütése alatt. Ő még lelkesebb tapsot kapott, mint az előbb Ákos. Meglepetésemre Tuba lépett oda következőnek, kivette a kezéből a csövet, és még mielőtt bárki bármit mondhatott volna, többször egymás után lesújtott az utolsó székre, amíg teljesen szét nem zúzta.

– Na, akkor keressünk még valamit – szólalt meg Laci, a többiek pedig lelkes röhögéssel kísért csatakiáltásokkal indultak a távolabbi termek felé. Egy ideig zavartan álldogáltam ott, rágyújtottam, kiittam a maradék söröm, aztán elkezdtem úgy tenni, mintha keresgélnék én is. Közben Ákos vissza is tért pár újabb székkel, Tuba is hozott valamit, Laci a konyhából húzott ki egy szekrénykét, Zsombor meg az egyik könyvespolcot kezdte ráncigálni. Kézről kézre járt a cső, és egyszer csak eljutott hozzám. A hangulat akkor már eléggé magasan volt, kurjongatva, huhogva biztattak a többiek, bennem meg nyilván dolgozott az alkohol is, ráadásul eszembe jutott a telefonbeszélgetés Magdával, és váratlanul megfeszült a karjaimban valami. Felkaptam a rudat, és szarrá vertem a kisszekrényt, amit Laci hozott. Meglepően kézre állt ez a kellemesen hűvös vasdarab, lecsaptam vele egyszer kissé zavartan, másodszor már lazábban eleresztve magam, harmadjára meg apait-anyait beleadva, egy vadállati vicsorral. Ahogy átadtam a rudat, kibontottam még egy sört, és elkezdtem azonnal újabb szétverhető dolog után nézni.

A keresgélés közben keveredtem a nagy vasajtó mellé, és ahogy megéreztem magam mellett a súlyát, a vállammal ösztönösen megpróbáltam betaszítani. Nem nyílt ki, de egy aprót moccant. Újra nekiveselkedtem, és aztán, mint egy megvadult faltörő kos, egymás után többször nekiugrottam. Már épp egy újabb rohamot akartam indítani ellene lihegve, amikor a többiek odaléptek mellém, és ők is nekifeszülnek az ajtónak. Lassan, centiről centire sikerült betolnunk, valószínűleg lelazulhattak a pántjai, és a nehéz vastesttel az aljzatbetonon kellett végigszántanunk.

A vasajtó mögött egy tágas, de sűrűn telepakolt raktárhelyiség tárult fel. A bejárathoz közelebb eső részen egy halom szék állt egymásra pakolva, mögöttük néhány íróasztal, pár egyajtós szekrény meg két nagyobb bútor, letakarva ponyvával. A terem hátsó felében Dexion polcok sorakoztak jól megpakolva a legkülönfélébb méretű és formájú dobozokkal. A többiek egymást túlkiabálva csaptak le gyorsan a székekre és a szekrényekre, én meg Tubával a hátam mögött elkezdtem vérszomjasan a nagyobb bútorok felé benyomulni. Tuba a magasba emelte a telefonját, hogy minél jobb fényt adjon, én pedig megragadtam az egyik ponyva sarkát, és egy nagyot rántottam rajta. Nehéz porfelhő terített be minket, hunyorogva néztük, hogy mit találtunk. De nem bútor volt az, hanem egy nagy vashenger, kicsi, kerek ablakokkal meg mérőórákkal. Úgy nézett ki, mint egy miniatűr tengeralattjáró, azt leszámítva, hogy az egyik vége nyitott volt. Egymásra meredtünk Tubával, mint akik azt kérdezik, „mi a fasz ez?”, de a körülöttünk terjengő portól még mindig nem bírtunk megszólalni. Odaléptem a másik ponyvához, azt már óvatosabban, lassan húztam félre, és az alól is egy ugyanilyen szerkezet került elő. Közelebb férkőztünk hozzá, és elkezdtük körbevilágítani a telefonjainkkal. Úgy festett a két gépezet, mintha egy nagyon régen készült sci-fi díszletéhez tartoztak volna. A vastag, fehér zománcfestékréteg nehéz csavarokat és kallantyúkat fedett be, a mérőórák számomra ismeretlen mértékegységeket mutattak, a kis ablakokon bevilágítva pedig csak valami sötét csillogást lehetett látni. A nyitott oldal aljára egy párnaszerű kitüremkedés volt felszerelve, aminek a műbőr borítása a sok használat alatt egészen fényesre kopott. Megkopogtattam a gép oldalát, azt hittem, úgy fog kongani majd, mint egy üres benzineshordó, de ennek inkább olyan hangja volt, mint valami súlyos gázzal színültig töltött búvárpalacknak.

– Gyertek már! – kiáltott be Ákos odakintről, amitől egészen összerezzentem. Tuba azon nyomban megfordult, felkapta az utolsó odabent álldogáló széket, és kirohant vele a vasajtón. Egy rövid ideig még nézegettem a két szerkezetet, ismerősek voltak valahonnan, de nem jöttem rá, hol láthattam már hasonlókat.

– Bálint, mi a szart csinálsz? – kiáltott be újra Ákos. Erre otthagytam a két gépet, és jobb híján az egyik íróasztalt kezdtem kifelé rángatni magammal. Előtte belenéztem a fiókjaiba, üres volt mind, és nem is tűnt nehéznek az asztal, csak épp fogás nem akadt rajta. Téptem, húztam a lábát a földön, mert egyszerűen nem bírtam eléggé alányúlni, aztán egyszer csak kicsúszott a kezemből, és hangos csattanással az oldalára borult. Idegességemben belerúgtam egyet, amitől arrébb csúszott egy fél métert és leszakadt a hátulja. Ahogy a telefonommal rávilágítottam, a levált furnérlap és az egyik fiók közötti kis résben észrevettem valamit. Egy szögletes csomag volt, újságpapírba tekerve. Kiszedtem onnan, leraktam a padlóra, és elkezdtem széthajtogatni a papírt, de óvatosan kellett csinálnom, mert nagyon könnyen szakadt az elsárgult csomagolás.

Egy régi Polimer kazetta hevert előttem a földön, rávilágítottam közelebbről a címkéjére, és egy halvány ceruzafeliratot próbáltam hunyorogva elolvasni rajta: A. F. 1986. május 6–10. A következő pillanatban Tuba jelent meg az ajtórésben.

– Az meg mi a franc? – kérdezte az arcomba fordított telefonnal.

– Egy kazetta.

– Azt látom, de honnan?

– Most esett ki az asztalból.

Ahogy az asztal szót kimondtam, Tuba a mellettem heverő bútorra világított.

– Bevállalós vagy, öregem – mondta, aztán eltette a telefonját, és alányúlt az egyik lábának. – Na, segítek.

Nem igazán hagyott választási lehetőséget, úgyhogy reflexből felkaptam a kazettát, betömtem a farzsebembe, aztán megragadtam az asztal másik lábát. A többiek mintha már kezdtek volna fáradni, lihegve támaszkodtak a falnak az elképesztő törmelékhalom túloldalán. Miután letettük a földre a zsákmányt, végigvilágítottam a fiúkon; izzadt arccal, átszellemülten szuszogtak. Mintha egy barlangban álltak volna a tűz körül, árnyékuk ideges reszketéssel tapadt a terem falára. Félig-meddig kötelességből elkezdtem csapkodni az új áldozatot, de egy idő után átadtam a csövet Tubának, hátha ő többre megy vele. Nem is vallott kudarcot, úgy látszik, mélyebb düh sistergett benne, mint bennem, pedig igyekeztem megint Magdára, aztán meg Julira gondolni, de már ez sem segített.

Megittuk a maradék sört, egy-két cigit még elszívtunk, és ahogy kifújtuk magunkat, szépen fokozatosan a korábbi eufória is leülepedett. Végül Ákos szólalt meg, miután végigjáratta lámpája fénykörét párszor az elképesztő romhalmazon, amit összehoztunk.

– Akár el is indulhatunk.

– És ezt csak úgy itt hagyjuk? – mutatott Tuba a bútorhullákra.

– Miért, gondolod, nekiállunk takarítani? – kérdezett vissza Zsombor értetlenül.

– Nem lesz ebből baj? – néztem körbe a srácokon.

– Ne viccelj, kit érdekel? – szólalt meg Ákos. – Itt úgyis mindennek annyi.

Több kérdésem nem volt, feltápászkodtunk, lesepertük magunkat, aztán ismét körbementünk a folyosókon, és a hátsó ajtón keresztül, ahogy jöttünk, elhagytuk az épületet. Ákos a kapuban precízen visszatekerte a drótot a kerítésoszlopra, aztán ránk nézett egy hamis grimasszal.

– Uraim, egy élmény volt – mondta elégedetten. – Mi most még elmegyünk levezetni, nincs kedvetek csatlakozni?

– Azt hiszem, nem kéne – néztem óvatosan Tubára. – Holnap esküvőre megyünk, még ott is teljesítenünk kell.

– Világos – vágta rá Ákos, aztán megveregette a vállam, a testvérét pedig megölelte. Lekezeltünk Lacival és Zsomborral is, majd egy darabig bizonytalanul álldogáltunk egy helyben, és mint akiknek nincs jobb dolguk, azt figyeltük, ahogy a fiúk körvonalai eggyé olvadnak a rosszul megvilágított utca gomolygó sötétjével.

A hazautat ezután szinte végig szó nélkül tettük meg. Kissé sajgott a tenyerem, ahol a vascső megnyomta, és fél szemmel láttam, hogy Balázs is megdörzsöli néha a sajátját, de ezenkívül mintha semmi említésre méltó nem történt volna.

– Azt, mondjuk, nem tudom, hogyan lesz ebből cikk – szólaltam meg végül, amikor Tubáék kapubejárója elé értünk.

– Majd megoldod – felelte vigyorogva, és elővette a kulcscsomóját.

Az emeleti előtérben álló vendégkanapém mellett guggolva épp a neszesszeremben turkáltam, amikor megéreztem, hogy farzsebemet kifeszíti valami. Hátranyúltam a kazettáért, és a lámpa fényében körbeforgatva nézegettem meg újra. Emlékszem, apám is ilyen Polimereken tárolta kedvenc Beatles-meg Rolling Stones-válogatásait. Hirtelen jött az ötlet, hogy amikor Tuba kilépett a fürdőszobából, a kazettát felmutatva rákérdeztem, hogy nincs-e valamije, amivel bele lehetne hallgatni.

– Végül is – mondta a fejét vakarva –, nemrég pakolásztam a garázsban, és találtam egy régi walkmant. De biztos, hogy most kell?

– Elalváshoz gondoltam – válaszoltam vigyorogva.

– Akkor várj egy kicsit.

Mire megmostam a fogam, Tuba már vissza is jött a földszintről; egy gránitszürke kis készüléket tartott a kezében, meg egy régi, narancssárga szivaccsal bevont fülhallgatót, és egy kissé lemondó mosollyal nyújtotta felém őket.

– Legutóbb még működött – mondta. – Száz éve. A fiókban találsz elemet.

Jó éjt kívántunk egymásnak, és miután Tuba behúzta maga után a szobaajtót, a fiókban talált két Duracellt betoltam a kis gép hátuljába, majd könnyű takaróm alatt lustán elnyúltam a kanapén. Az éjjeli lámpa fényénél ismét elolvastam a feliratot: A. F. 1986. május 6–10., aztán lefújtam róla a port, és betettem a walkmanbe. Az idétlenül nagynak tűnő play gomb kicsit szorult, de miután sikerült hüvelykujjamat rápréselve benyomnom, a kis Sony lejátszó nyögött egyet, és zörögve, cincogva elindult benne a szalag.

A DZSINN

(1986)

Hiába volt csípős a kora reggeli levegő, már akkor is érezni lehetett, hogy egy forró nap következik, amikor a bicikli pedálját taposva suhant a munkahelye felé. Egy pillanatra el is engedte a kormányt, felegyenesedett a nyeregben, és gyorsan meglazította a nyakába tekert pamutsálat. Könnyű volt a versenybiciklit hajtani, néhány hete nézte át, szerelte szét, zsírozta be a csapágyakat, olajozta meg a láncot, állította be a fékeket, és húzta meg végül precízen az összes csavart rajta, hogy semmi se zörögjön, csattogjon, most, hogy végre itt az új szezon. Ezek a Favoritok amúgy is jó bringák voltak, ezt mindig elégedetten állapította meg, amikor elhúzott egy rozzantabb Csepel, pláne egy ruszki Fecske mellett. Egyébként nem kellett hosszú utat megtennie a lakásától a munkahelyéig, de utált gyalogolni, szívesebben pattant nyeregbe, amikor csak tehette, és hogy ne legyen túl rövid az út, ezeken a reggeleken mindig beiktatott egy-egy kitérőt. Most az Óvoda utca felé fordult be hirtelen, pedig a nyílegyenes lett volna az észszerű irány. Az utca elején három vérszilva állt, szerette ezeket a fákat, különösen, amikor virágoztak, és olyan sűrű volt az illatuk, mintha valami vattafelhőn kéne keresztültekernie. Most már elhullatták a szirmaikat, de a levelek mélyvörös tónusa annál élénkebbnek tűnt a korai fényben. A frissen felhasított marhahúsnak van ilyen színe, ez jutott az eszébe, ahogy fejét behúzva átgurult a szélső ágak alatt, és annyira elterelték a figyelmét a fák, hogy amikor meglátta a mögöttük tolató teherautót, keményet kellett fékeznie, hogy ne ütközzön neki az oldalának. A drótkerítés mögött álló munkások vigyorogva nézték végig a manővert, de ahogy a sötétkék IFA beállt a helyére, rögtön nekiláttak a dolguknak. Az óvodaudvar egyik nagy betonteknőjéből lapátolták fel a kocsi platójára a homokot. Különös jelenet volt, mintha egy filmszalagot visszafelé játszottak volna le, hihetőnek tűntek a mozdulatok, csak valahogy az irányuk nem stimmelt. A hirtelen fékezés izgalmától egy kissé még lihegve merült el a levegőben röpködő homokfalatok látványában, majd amikor észrevette, hogy a munkások ferde szemmel méregetik, mit áll még ott, a kínos beszólásokat elkerülendő inkább gyorsan továbbtekert.

A Tüdőgondozó és Tüdőbeteg Utókezelő Központot mindenki csak gondozónak hívta, hivatalosabb beszélgetésekben is legfeljebb szanatóriumnak, habár nem szanatórium volt a szó szoros értelmében. Felerészben a környék rutinellátását biztosította a ház, ide jártak a város és a szomszédos kisebb települések iskoláinak diákjai, az üzemi dolgozók, a tanácsi beosztottak és a nyugdíjasok a kötelező szűrésekre, meg, már amikor sikerült őket rávenni, a tanyasi gazdák és a téeszbeli munkások is. Az épület másik, elkülönített szárnyában pedig a területi utókezelő kapott helyet a maga állandó lakóival.

A gondozóhoz érve megállt, de le sem szállt a bicikliről, előredőlve belökte a kert vaskapuját, majd, miután keresztüljutott rajta, hátrafelé nyújtózkodva visszalendítette. A kapu hangos csattanással zárult be mögötte, de addigra ő már ismét a nyeregben ült, és az épülethez vezető fasor mentén gurult végig. A rendelési idő még nem kezdődött el, senki sem téblábolt az épület körül, lassítás nélkül surranhatott el a főbejárat előtti, kaviccsal felszórt térség szélén. Befordult az épület sarkán, és ugyanazzal a lendülettel gördült el az oldalszárny csukott spalettájú ablakai alatt. A részben garázsként, részben raktárként funkcionáló különálló hátsó blokk elé érve aztán egy kellemes farolással megállította a bringát, leugrott róla, és betolta a kertet lezáró betonkerítés és az épület sarka által határolt zugba. Mindig itt tárolta a biciklit, le sem kellett lakatolnia, a garázsban időnként dolgozgató karbantartók már jól tudták, hogy a sötétkék Favorit hozzá tartozik.

Egyszerűbb lett volna a hátsó ajtón bemennie az épületbe, de mivel a portásnál le kellett jelentenie, hogy beért, komótosan visszasétált a főbejárathoz. A spalettás ablakok mögül az éjjel-nappal kitartóan működő gépek rideg zümmögése szűrődött ki. Egy év alatt úgy hozzászokott ehhez a zajhoz, hogy lassan már neki is az tűnt fel inkább, ha nem hallotta valahol, igaz, ő azért pánikrohamot még nem kapott a csöndtől, mint egyik-másik beteg.

A portás, ahogy minden reggel, most is úgy nézett végig rajta, mint valami betolakodón, aztán a faliórára pillantott, majd befirkantotta az időt az asztalon heverő füzetbe, és csak ezután köszönt oda neki egy halkan recsegő „reggelt”. Az öreg egyszerűen nem bírt megbékélni azzal, hogy valaki farmernadrágban, tornacipőben, férfi létére a fülére lógó hajjal és borotválatlanul járjon be dolgozni. Nem tehetett ellene semmit, azok az idők már elmúltak, de minden egyes alkalommal, amikor szembetalálkoztak, ügyelt rá, hogy egyértelmű jelét adja rosszallásának. A férfi egy lesajnáló vigyornál nem is pazarolt több reakciót az öreg gorombaságára, elsétált az üvegkalicka előtt, és benyitott az ápolói szobába. Nem volt odabent senki, hátizsákját letette a szekrénye elé, aztán nekiállt átöltözni. Öten használták ezt a szobát, ő, a másik két ápoló meg a két beteghordozó, és az övé volt az egyetlen szekrény, amelyiknek a belsejét nem dekorálták ki pucér nős meg nyugati autós újságkivágásokkal. A kocsik nem érdekelték különösebben, azzal meg nem akarta frusztrálni magát, hogy lépten-nyomon meztelen csöcsöket kelljen bámulnia. Miután magára húzta fehér, de itt-ott a kötelező mosások ellenére is makacs pecsétekkel tarkított munkaruháját, a fali csapnál alaposan megmosta a kezét, és hideg vízzel leöblítette az arcát is. Az éjszakás ápoló épp akkor lépett be a szobába, tekintetük a tükörben találkozott először.

– Szevasz – szólt oda neki –, mi a helyzet?

– Kivagyok, bazmeg – vágta rá a másik, és beesett, karikás szemét dörzsölgette. – Ez az új beteghordozó kölyök teljesen használhatatlan.

– Mi történt?

– Majdnem elejtette Kiskatit.

– Az meg hogy sikerült?

– Amikor fürdetésnél ki kellett vennie az emelőből, megcsúszott.

– Akkor nem az ő hibája, vagy…

– Fél lábbal feltérdelt a medence szélére.

– De minek?

– Gondolom, Marosi doktornő ugyanezt kérdezi tőle pont most.

– Aha, más valami történt?

– Semmi. Veled is beszélni akar.

– Kicsoda?

– A doktornő.

– Jól van, majd benézek hozzá – mondta, és közben elindult az ajtó felé.

– Azt kérte, hogy minél előbb.

– És nem tudod, mit akar?

– Fogalmam sincs – nyögte ki a másik, azzal kinyitotta a szekrényét, és bágyadt mozdulatokkal vetkőzni kezdett. Az ajtó belső oldaláról egy dauerolt szőke csaj vidáman ágaskodó mellbimbókkal bámult rá.

A folyosó teljesen kihalt volt, miközben gumitalpú kórházi papucsában végigsurrogott rajta. Be kéne néznie a betegekhez, gondolta, de miután így ráparancsoltak, muszáj előbb még kiderítenie, hogy mit akar a doktornő. Befülelt az orvosi szobába, de nem hallott semmit, legalábbis olyasmit nem, amit a háttérben zúgó gépek alapzajából ki tudott volna szűrni. Arrébb sétált pár lépést, nehogy rajtakapják az ajtó előtt, aztán a folyosóablakon kinézve meglátta a hátsó udvari padon magába roskadtan cigiző beteghordozó fiút. Ezek szerint végeztek már, vagyis rajta a sor. Határozott kopogtatására egy levert „igen” volt a válasz bentről.

– Azt mondják, beszélni akar velem – szólalt meg a félig nyitott ajtóban állva.

– Igen-igen, jöjjön csak be.

Odaállt a doktornő asztala elé, de az egy darabig rá se nézett, a papírokat rendezgette, amelyek mindenfelé szedett-vedett halmokban hevertek előtte, aztán egy nagy sóhajjal letette a kezében lévő iratcsomót, mint aki feladja a kilátástalan harcot. Csak ezután biccentett oda az asztallal szemközt álló székre.

– Üljön le egy kicsit.

– Az az igazság, hogy még nem jártam körbe.

– Pár perc az egész – mondta a doktornő, aztán, mint aki a saját szavait rögtön meg akarja cáfolni, hosszan hallgatott maga elé nézve.

A férfi, mint mindig, most is a nő frizuráját figyelte. Pontosabban a frizura hiányát; az ősz szálakkal átszőtt zsíros barna hajat egy kopott népművészeti csat fogta szorosan hátra. A legelkeserítőbb részlet mégis a ritkás frufrukezdemény volt, mintha egy balul kiütött fiatalítási kísérlet szomorkás emlékműve lenne, megadóan kunkorodott a nő összeráncolt homloka fölé.

– Ha jól számolom, valamivel több mint egy éve van nálunk.

– Igen, tizennégy hónapja.

– Az első sokkon tehát mindenképp túl van már.

– Azon bőven – mondta a férfi egy félmosollyal.

– Tudja, hogy mindenki nagyon elégedett volt eddig magával.

– Remélem, hogy így van.

– Nézze, én nem akarok köntörfalazni, pláne, hogy azt gondolom, semmi komoly, de…

– Miről van szó?

– Az elmúlt napokban kicsit panaszkodtak egyesek.

– Valóban?

– Szerintem maga is tudja, hogy túl sok időt tölt Aszalóssal.

– Mert nincsen jól.

– Én értem, de láthatja, hogy ezek az emberek stopperrel mérik, ki mennyit van velük, mennyit másokkal.

– Persze.

– Ez az életük, ezt muszáj megérteni.

– Ha másvalaki lenne rosszul, akkor azzal lennék többet.

– Elhiszem, csakhogy eddig ilyesmire nem került sor.

– Mivel ez az első ilyen esetem.

– Én csak azt mondom, hogy figyeljen oda egy kicsit.

– Rendben – vágta rá a férfi szigorú hangon, aztán felállt a székről. – Ha nincs más, akkor mennék is.

A doktornő biccentett egyet, de amikor a férfi az ajtóhoz ért, mégis utánaszólt: – Csak még valami. Maga nem pszichológus.

– Nyilván.

– Akkor ne is akarjon annak tűnni előttük, mert vissza fog ütni a dolog.

Miközben ismét a folyosón lépdelt, tulajdonképpen az lepte meg, hogy ez az egész helyzet mennyire nem érintette meglepetésként. Ennek a háznak a lakói valóban pontosan számontartják, melyik ápoló vagy orvos mennyi időt szán az egyik betegre, mennyit a másikra. És nem lehet őket átverni, az időegyensúly legkisebb megbillenését is rögtön észreveszik, mintha egy külön érzékszervük lenne a másodpercek számolásához.

Az utókezelőben nincs nagy fluktuáció a betegek között, de időről időre felbukkan egy-egy új arc. Előfordul, hogy valamelyik környékbeli kórházból idekerül néhány hónapra egy felnőtt páciens valamilyen tüdőkatasztrófa vagy légzőszervi műtét után lábadozni, de róluk már az érkezéskor lehet tudni, hogy nem lesznek állandó lakók. Mint ahogy azok a gyerekek sem, akik egy ritka betegség vagy baleset következtében estek át gégemetszésen, és csak annyi időt töltenek bent, amennyi alatt jól megtanulnak együtt élni új helyzetükkel. A kemény magot, habár jócskán megfogyatkoztak már, továbbra is a légzésbénultak jelentik. Azok a betegek, akik valamikor az ötvenes években, gyerekként, még a Sabin-csepp felfedezése előtt rosszkor voltak rossz helyen, és megkapták a poliomyelitist, a Heine–Medin-kórt, a vírusjárvány tombolása idején. Sokan azóta itt fekszenek respirátorra kapcsolt gégekanüllel, vagy álló nap a lélegeztetőhintába szíjazva lebegnek föl-le, esetleg egy vastüdőbe zárva figyelik a plafonon az árnyékok vonulását. Volt idő, amikor harmincnál is több beteget kellett bezsúfolni, még a folyosón is ágyak sorakoztak végig, a mostani kis szobák helyén pedig még egyetlen nagy teremben feküdtek gépre kapcsolva a halálra rémült gyerekek. Akkor nem jósoltak többet egyiknek sem pár évnél, még az orvosok sem hitték, hogy hosszú távon ki lehet bírni ilyen körülmények között, aztán valahogy mégis lelassult az idő. A gyerekek nem haltak meg, vagy legalábbis nem annyian, mint attól tartani lehetett, az orvosok ezzel időt nyertek új, jobb módszerek kidolgozásához, a családok meg vagy hozzászoktak a hétvégi láthatásokhoz, vagy lemorzsolódtak szépen lassan, és aztán már csak a karácsonyi ünnepségeken bukkantak fel újra, bűnbánó ábrázattal. Senki nem gondolta, hogy évtizedekre, vagyis egész életekre kell itt berendezkedni, és amikor kiderült, hogy így van, azt nem mindenki volt képes elfogadni. Az utolsó járvány óta aztán eltelt harminc év, és egyfelől, ahogy a gépek és az operációs lehetőségek fejlődtek, egyre többen mehettek haza, hogy otthon ápolják őket tovább, másfelől a természetes halál, vagy amit ezen a helyen annak lehet hívni, szintén megtette a magáét. A poliofertőzöttek nagy része gyerek volt, de azért felnőtteket is magával rántott olykor a vírus, és akik húsz-vagy harmincéves koruk fölött bénultak le, azok általában sokkal nehezebben tudták elengedni a régi életüket, és rendre hamarabb feladták, mint akik lényegében ezek között a falak között cseperedtek fel.

A folyosó bal oldalán négy kisebb szobára osztották fel az egykori nagytermet, a hét állandó betegnek ez a négy helyiség volt az otthona, míg a szemközti oldal két kisebb szobáját az úgynevezett átutazók használták, és azok mellett volt még egy közösségi helyiség is. Ahogy a férfi az első bal oldali szoba felé vette az irányt, a másik oldalon résnyire nyílt az egyik ajtó, és egy fiatal nővér surrant ki rajta macskaléptekkel.

– Mi a helyzet? – kérdezte az ápoló.

– Kész van a szoba.

– Miért, hoznak valakit?

– Azt nem mondták, csak hogy legyen készen – felelte a lány zavartan, aztán mindkét kezével beletúrt sűrű, csapzott hajába.

– Vagy úgy – súgta oda a férfi, de a lány mintha meg sem hallotta volna, kifejezéstelen arccal sarkon fordult, és elcsoszogott a folyosót lezáró lengőajtó felé.

A gondozó munkarendje szerint az állandó betegeket, mivel rossz hatással volt rájuk a körülmények változása, így az ápoló személyzet gyakori cserélődése is, ugyanazoknak a szakápolóknak és beteghordozóknak kellett ellátniuk minden időben. Ezzel szemben az átutazókért a nyíregyházi és hajdúböszörményi ápolónőképzők egy-egy gyakorlaton itt lévő végzőse felelt, rotációban. A nővérkéknek gyakran nemcsak a nevük, Ágica, Évi, Csilla, Ancsa, de az arcuk is mintha vissza-visszatért volna egy másik testhez csatolva. A maguk behelyettesíthetőségével legalul álltak a ház hierarchiájában.

Miután a csapóajtó nyikorgása alábbhagyott, és a folyosót megint a gépek zümmögése töltötte be, az ápoló odalépett az első szoba ajtajához, és határozottan koppantott rajta kettőt, aztán rögtön benyitott. Az odabent fekvő két férfi döbbenten nézett fel rá.

– Na, mi az ábra? – torpant meg félúton a két ágy között, ahogy megérezte a félhomályban a betegek meglepettségét.

– Elszoktunk attól, hogy nálunk kezdjél – mondta vékony, rekedtes hangon az idősebbik, miután lecsatolta magának a lélegeztetőt. Amíg beszélt, fejét enyhén előreszegte egy gyakorlott mozdulattal, hogy álla lefogja a gégekanül nyílását. A légcsőmetszettek mind ezzel a fejtartással beszélgettek, máskülönben a levegő kisurrant volna a kanülön, és egy szót sem bírtak volna kinyögni.

– Nem kell ez a duma, Bozó – vágta rá a férfi, és elindult az ablak felé –, hol itt kezdek, hol ott.

– Általában ott – vágta rá a beteg, aztán elcsukló szörcsögéssel röhögni kezdett a megjegyzésén.

Miközben kinyitotta a spalettákat, a két betegnek háttal állva a férfi is elvigyorodott egy pillanatra, de igyekezett minél hamarabb visszarendezni semleges arckifejezését, nem akarta, hogy a másik kettő rajtakapja. Valóban, az elmúlt hetekben a szokásos rend helyett, hogy az egyes szobától haladjon a négyes felé, ő először a négyesbe nézett be mindig, Aszalóshoz, aztán ha ott végzett, akkor jött vissza a folyosó elejére ehhez a két palihoz. Bozó és a másik, Imike, különben nem volt az a haragvó típus, ugratni persze ugratták, ha volt mivel, mint most is, de ha valami tényleg zavarta őket, azt diszkréten és őszintén jelezték neki, nem játszmáztak. A szomszéd szoba, ahol a lányok laktak, már nem volt ilyen egyszerű eset. Kiskatiban is volt egyfajta hajlam, hogy a rosszkedvét olykor a kiszolgálók szapulásával vezesse le, bár az éjszakai mutatványa után nála most nyilván az új beteghordozó fiú lett a főellenség. Szobatársa, Hajnal Ágnes időnként elég precízen tudott egy-egy gonosz pletykát elindítani, ha úgy érezte, nem foglalkoznak vele eleget. Erre szerencsére nem került túl gyakran sor, de ha mégis, az hosszú időre le tudta nyomni a folyosó hangulatát. A hármas szobában lakó házaspár, Veszprémiék, nagyjából zavartalan kisvilágot rendeztek be maguknak, persze, ha összevesztek, Ilona is és Géza is sokszor kifelé eresztette le a gőzt, a körülöttük lévők kárára.

– Na, akkor most mindenki boldog? – kérdezte a férfi visszafordulva a két beteg felé, majd mielőtt azok még bármit mondhattak volna, gyorsan lecsapta a dolgot. – Akkor minden rendben, köszönöm szépen, el is kezdhetjük ezt az újabb remek napot.

A reggeli rutin gyakorlott mozdulatokból épült fel: Bozó és Imike is légcsőmetszett volt, egy elektromos respirátor segített nekik lélegezni egy kanülön keresztül. Ezt a kanült ilyenkor ellenőrizni kellett, megtisztítani, közben a leszívóval a légcsőből el kellett távolítani a váladékot, és ránézni, hogy a respirátorok akkumulátorai feltöltődtek-e az éjjel. Ha igen, jöhetett a beteghordozó, hogy beemelje az egyébként nem túl nehéz testeket a kerekes székekbe. Bozó bal keze egészen használható volt, ő a maga elektromos székét könnyedén elirányítgatta a különböző helyiségek között, és mivel a feltöltött respirátornak külön hely volt kialakítva a szék alján, semmi sem akadályozta a közlekedésben. Imike nehezebb eset volt, neki a lábai is, ahogy itt mondják, nullásak voltak, és a kezei is. Már régóta szeretett volna hozzájutni egy szájjal irányítható székhez, de ez egyelőre nem jött össze, a délelőttöket így általában a tolószékbe szíjazva töltötte az ablak előtt vagy a közösségi szobában, ebéd után pedig visszakéredzkedett az ágyba.

Kiskatinak mindkét keze elég jól működött, viszont a lábai egészen csökevényesek voltak, mintha egy kisgyerek végtagjai lettek volna rászerelve egy felnőtt testére. És hát tulajdonképpen erről is volt szó, négyéves volt, amikor a betegség megtámadta, lábai akkor álltak meg a növekedésben. Hajnal Ágnes teste viszont szinte tökéletes volt, már ami az arányait illette, máskülönben csak az egyik kezét tudta használni, a többi végtagja görcsbe fagyva függött rajta. A két lány is gégekanülös volt, igaz, ők a fiúknál jóval több időt kibírtak a lélegeztetőgép nélkül, ami nagy luxusnak számított. Csak ha elfáradtak, akkor kellett visszakötni őket, illetve éjjel, hiszen a gép nélküli alvás a biztos fulladást jelentette volna.

A szomszédban lakó Veszprémi vastüdős volt, de délelőtt és délután is másfél-két órát kibírt a tankon kívül. Fiatalabb korában akár hosszabban is ki tudott szállni a gépből, de így, lassan ötven felé, kissé meg is hízva, a békalégzésben is hamarabb kifáradt. Egy speciális technika volt ez, amit a gyerekeknek tanítottak be: a levegőt be kell harapni, aztán nyelvvel letuszkolni a légcsőbe. Nem volt egyszerű, nem is sikerült mindenkinek elsajátítani, de ha egyszer valaki ráérzett, azt egy hajszálnyival közelebb vitte ez a módszer a szabadsághoz. Veszprémi 1948 óta volt légzésbénult, az itteniek közül ő volt a legkorábbi eset, neki ez a nyeldeklés egész konkrétan az életét mentette meg egykor. Feleségével már itt, a gondozóban ismerkedett meg; Ilona ’71-ben került a házba, amikor az anyját Hajdúvágásra helyezték a kötöttárugyár vezetőségébe. Előtte Szegeden laktak, ezért igazi nagyvárosi lánynak számított a többiek között, habár hétéves kora óta ott is egy hasonló intézményben élt. Veszpréminek az egyik keze és az egyik lába is úgy-ahogy működött, lényegében egy mankóval el tudott mászkálni, Ilonának a kezei teljesen használhatatlanok voltak, de a lábaival annál ügyesebben bánt; gyönyörű tájképeket meg virágcsokros csendéleteket tudott a lábujjai között tartott ecsettel festeni. ’76-ban házasodtak össze, és akkor kapták meg ezt a kis szobát is maguknak, amit most Ilona festményei díszítettek, illetve Géza szerszámai rondítottak el. Veszprémi műszaki ember volt, a vastüdőben fekve szerzett technikusi végzettséget, ami aranyat ért ebben a házban, mert a sok gép körül mindig volt mit szerelni, a karbantartók meg nemigen értettek ezekhez a különleges berendezésekhez.

A férfi, miután Veszprémi nyakáról lecsatolta a gumipántot, és felnyitotta a tank fedelét, Ilonához lépett, és a szokásos respirátoros teendőket végezte el nála. Közben belépett a szobába a beteghordozó, és vidáman üdvözölte „a ház népét”, aztán gyöngyöző homlokkal nekilátott, hogy kiemelje a nagydarab Veszprémit a vastüdő keskeny fekvőhelyéről.

– De most akkor kell félni vagy nem kell félni, Géza, maga mit gondol? – kérdezte a beteghordozó, miután a jó lábával megtámaszkodó Veszprémit egy nagy zöttyenéssel beleültette a gép mellé állított tolókocsiba.

– A Népszavában írták, hogy ez a Jelcin azt mondta, elszigetelték a reaktort.

– De ez most mit akar jelenteni? Ha el kellett szigetelni, az nem jó, nem?

– Engem nem nagyon nyugtat meg, az biztos – csóválta meg a fejét Veszprémi.

– És az igaz – kérdezett közbe Ilona –, hogy fillérekért lehet friss zöldséget kapni?

– Nem tudom – mondta a beteghordozó. – Hallottam én is, de nem volt időm kinézni a piacra.

– Ma reggel láttam, hogy kilapátolják az óvodai homokozót – szólalt meg a férfi, és közben segített Ilonának felülni az ágy szélén.

– A homokozót? – nézett rá értetlenül a beteghordozó.

– Azt – vonta meg a vállát a férfi.

– Állítólag begyűjti a sugárzást – mondta Veszprémi, és gondterhelten megdörzsölte borostás állát.

A folyosóra közben nagy csörrenéssel betolták a reggelis tálcákat szállító kiskocsit. A férfi segített az ágy széléről lekászálódni Ilonának, akinek még mindig valami visszafogott rémület ült az arcán, talán csak a „sugárzás” szó miatt.

Veszprémiék szobájának hangzavara után a négyesbe belépve szinte letaglózó volt a csend. Mintha nem is feküdt volna odabent ember, csak a motor méhkaptárszerű zümmögése és a pumpa szuszogása hallatszott, ahogy kiszívta, majd visszapréselte a levegőt az acélcsőbe. A férfi az ablakhoz lépett, résnyire kinyitotta, majd egy határozott mozdulattal kilökte a spalettákat. A vastüdő fölé szerelt tükörben egy borzas hajú, sápadt, kissé felpüffedt arcán gyér szakállt viselő figura kísérte végig tekintetével a mozdulatait.

– Sikerült aludni valamennyit? – kérdezte a férfi.

– Valamennyit – felelte a másik elcsigázott hangon.

A férfi odaállt a vastüdő kis oldalablaka mellé, kezében egy fehér vászonterítővel, majd ránézett Aszalósra, aki egy pillanatig kivárt, aztán bólintott egyet. Az ápoló erre kinyitotta a kisablakot, egy szisszenéssel beáramlott a kinti levegő a tank belsejébe, megszűnt a vákuumhatás, és azzal együtt a beteg légzése is leállt. A férfi az ágytálat cserélte ki Aszalós alatt; a fehér vászonnal a használtat borította le, a tiszta edényt pedig egy gyakorlott mozdulattal csúsztatta a helyére. Miután a kisablak légmentes zárját visszafordította, a gép ismét szusszant egyet, és a vákuummozgás újraindult a belsejében. Aszalós úgy fújtatott, mint aki vízfelszín alól bukkant elő, de az arca közben szinte meg sem rezzent.

A szoba túlsó felében egy üres hintaágy állt, nemrég még Koltai János teste járt benne fel-alá a nap tizenhat órájában, de amióta Veszprémi egy Svédországból kapott tervrajz alapján egy otthon is használható hintaágyat épített neki, és Koltai huszonhét év után végre hazaköltözhetett, Aszalós egyedül maradt a szobában. Nem mintha nagyon bánta volna.

– Fejfájás?

– Borzasztóan hasogat – felelte Aszalós összeráncolt homlokkal.

– Más?

– Néha egy nyilallás fut végig rajtam.

– Miféle nyilallás?

– Nem tudom, ez valami új.

– De mégis…

– Mintha lentről, az alhasamból indulna egy görcs, vagy a herémből, előbb egy kis szúrás, aztán egyre élesebb a fájdalom, végül már alig bírom ordítás nélkül, és elkezd felfelé mászni.

– Felfelé?

– A gyomromba, aztán a mellkasomba, utána a torkomat préseli össze, végigaraszol a szájpadlásomon, összehúzza a szememet, és a legvégén mintha a fülemen át szakadna ki… Tényleg, nem véres a fülem?

A férfi odahajolt Aszalós füléhez egyik oldalon is, és aztán a másikon, félrehúzta a fülkagylóra tapadó tincseket, majd felegyenesedett.

– Nem látok semmit – mondta, és egy kis gondolkodás után hozzátette: – Ebéd után hozok valami erősebb fájdalomcsillapítót.

– Ezt mikor viszik el? – kérdezte Aszalós, és a hintaágyra nézett.

– Nem tudom. Zavar?

– Egy kicsit.

– Már szóltam a doktornőnek, de egyelőre nincs hova tenni.

– Olyan, mint egy csontváz, nincs kedvem egész nap ezt bámulni.

– Bekapcsoljam a tévét?

– Hétfő van.

– Tényleg, akkor a rádiót?

– Nekem mindegy.

– Harmadik műsor?

– Mondom, hogy mindegy.

Az ápoló a füléhez emelte a kis bőrtokos készüléket, és úgy állítgatott rajta valamit. Hirtelen klasszikus zene hangjai szólaltak meg, szimfonikus zenekar játszott egy lassan hömpölygő, magasztos darabot, ami meglehetősen elütött a reggel hangulatától, mégsem tekerte tovább a keresőt. A rádiót egy hokedlire tette, nem messze Aszalós fejétől, de nem vette hangosabbra. A zene ritmusa fokozatosan egybemosódott a légpumpa szuszogásával és a motor elektromos zúgásával. Csendben hallgatták egy darabig.

– Inkább kapcsold ki – szólalt meg végül Aszalós.

A férfi ismét a kezébe vette a rádiót, kikapcsolta, majd leült a hokedlire.

– Különben a Koltai megint telefonált – mondta.

– És?

– Panaszkodott, hogy nem beszélsz vele, a leveleire sem válaszolsz.

– Ez az ő problémája.

– De hát húsz évig voltatok szobatársak.

– Az épp elég idő.

– Ha behozok egy képeslapot, megírjuk együtt?

– Nem.

– De miért haragszol rá, megbántott?

– Nem haragszom.

– Zavar, hogy kiköltözött?

– Éppen ellenkezőleg.

– Nem értelek.

– Nincs ezen mit érteni.

– Hát jó, mindjárt behozom a reggelit, aztán megmosdunk.

Aszalós erre nem mondott semmit, kissé hátrébb fordította a fejét, és úgy figyelte az udvart a tükörben. Az ablaktól valamivel távolabb, egy fehér Opel gördült be a képbe, és lassan behúzódott a túlsó kerítés mellé. Závodszky főorvos tízéves Kadettje volt az egyetlen nyugati kocsi a környéken.

– Megjött a főorvos – mondta Aszalós.

– Látom.

– És?

– Mi és?

– Rákérdeztél már?

– Még nem – felelte az ápoló, aztán az ablakhoz lépett, és kissé félrehúzódva, hogy ne takarja Aszalós kilátását, ő is végignézte szótlanul, ahogy az orvos kikászálódik a kocsiból. Kifejezetten elegáns, ötvenes alak volt ez a Závodszky, apró kockás gyapjúzakója és az ingnyak alá tűrt selyemsálja pedig egészen nagyvilági megjelenést kölcsönzött neki. – Ma bemegyek hozzá mindenképpen – szólalt meg végül a férfi, aztán elindult az ajtó felé, de mielőtt még kiment volna a szobából, visszalépett, és újra bekapcsolta a rádiót.

Aszalósnak éveken keresztül, nagyjából kiszámítható időközönként volt egy visszatérő álma. Általában akkor álmodta ezt, amikor épp kifejezetten jól érezte magát, viszont ha beteg volt, vagy valami bántotta, az álom sem jött elő. Aztán egyszer csak végképp eltűnt, másfél éve körülbelül, azzal egy időben, hogy egy váratlanul elkapott tüdőgyulladás majdnem elvitte. Nagy nehezen végül is túlélte a betegséget, de onnantól végképp rázárult a vastüdő, és már arra a napi egy-egy órára sem tudott kiszállni belőle, amennyi korábban még ment neki. A férfi azokban a hónapokban kezdett ápolóként itt dolgozni, és Aszalós volt az első krízisesete. Talán éppen emiatt vésődött emlékezetébe ez az álom olyan kitörölhetetlenül, miután Aszalós először elmesélte neki.

A jelenet egy műtőben játszódik, évtizedekkel korábban, az ötvenes évek végén talán, legalábbis a kopott berendezések és idejétmúlt orvosi eszközök erre engednek következtetni. A műtőasztalon kiterítve Aszalós fekszik gyerekként, két oldalán egy-egy maszkos orvos áll, szikével, sebtágítóval, csontfűrésszel a kézben. Zavartan néznek egymásra, mintha nem tudnák, hogy mit kezdjenek vele, aztán az egyik orvos mégis felemeli a kezében tartott szikét, a meztelen mellkas közepére fekteti, majd egy határozott, lassú húzással a köldökéig felhasítja a gyerek bőrét. Különös, de nem folyik vér a sebből, az orvosok is zavartan néznek egymásra, aztán amelyik eddig passzívan állt, előrehajol, és két oldalról egy-egy tágító kampót akaszt a felhasított bőr alá. A résnyire nyíló sebbe ezután óvatosan beleilleszti mutató-és középső ujját, majd lassan beljebb tolja gumikesztyűs kezét. Idegesen matatni kezd, egyre mélyebbre merül a sebben, tenyérközépig, csuklóig, végül az alkarja közepéig benyomakszik a gyerekbe. Egy ideig káromkodva forgatja odabent a kezét, aztán egy gyors mozdulattal kirántja a testből. Egy nagy marék szénát tart a markában, ezt emeli a másik orvos arca elé. Az hitetlenkedve nézi, megszagolja, majd maga is belenyúl a sebbe mindkét kezével, és ő is kirángat egy köteg száraz szénát a fiú mellkasából. A kampókkal két oldalról szélesre húzzák a sebet, aztán fölé hajolva kémlelik, mi van odabent. Ahol a belső szerveinek kéne lenniük, szénával van tele Aszalós teste, se szív, se tüdő, se máj, se vesék, se belek nincsenek sehol. Az orvosok idegesen törölgetik a homlokukról a verejtéket egy darabig, hol egymást, hol a felvágott gyereket nézik, aztán dühödten visszatömködik bele a műtőasztalról a szénát, és nagy, igénytelen öltésekkel összefércelik a bőrét. Amikor ezzel is végeztek, rázogatni, pofozgatni kezdik, fel akarják ébreszteni. A pofonok egyre hangosabban csattognak az arcán, egészen kipirosodik a bőre az ütések helyén, de csak nem nyitja ki a szemét. Az orvosok lihegve ütik-vágják, ahol érik, és közben hörögve szidják: „Na, te kurva gyerek, felkelsz már!”, „Nyisd csak ki a szemed, te csibész, ne szimulálj!”, „Ébresztő rohadt kölyke!” A végére már tiszta véraláfutás a teste, a két orvos meg ököllel üti tovább a bordáját, a vállát, combját. Végre nagy nehezen pislogni kezd, körbenéz, megkapaszkodik a műtőasztal szélében. Az orvosok ledermednek, hátrálnak egy lépést, ő meg felül, végignéz magán, mutatóujját előbb a friss varraton futtatja végig, utána a véraláfutásokat nyomkodja meg egy kicsit. Végül fölnéz az orvosokra, levergődik az asztalról, csupasz teste előtt összehúzza a kórházi köpenyt, majd odasántikál hozzájuk, és kezet nyújt nekik. „Köszönöm – mondja –, köszönöm szépen, hogy meggyógyítottak.” Azzal kicsoszog a szobából.

Néha, így mesélte Aszalós, a széna helyett összegyűrt újságpapírt szedtek ki belőle, néha rongyot, a két orvos helyett előfordult már, hogy csak egy jelent meg, vagy egy férfi és egy nő. De lényegében minden alkalommal nagyjából ugyanaz volt a forgatókönyv.

Amíg az épület háta mögött, a délutáni pihenője alatt szokásos egyetlen szál cigijét elszívta, az ápolónak ismét Aszalós álma járt a fejében. Egy időben sokat beszéltek róla, és minden alkalommal újabb megfejtést gyártottak hozzá. Ez akkoriban történt, amikor az álom éppen eltűnt a tüdőgyulladás után. Aszalós szép lassan lábadozni kezdett, hétről hétre javult egy keveset az állapota, az ápoló pedig személyes, szakmai győzelmének fogta fel a legkisebb haladást is. Egy idő után úgy látszott, minden rendben lesz, hónapok teltek el lassú, de folyamatos fejlődéssel. Aszalós kedve ugyan még hullámzó volt, és nehezen viselte az egész napos bezártságot is, de fokról fokra mintha egyre inkább elfogadta volna az új helyzetet. Koltaival sem veszekedett annyit, pedig az éppen elég rossz passzban volt, miután újra, menetrendszerűen, akadt valami gond a készülő hintaágyával, és ismét el kellett halasztani a hazaköltözését.

Aztán egészen váratlanul jött az összeomlás, december elején egyszerre elnémult Aszalós, nem akart enni, nem akart inni, Koltaival sem állt szóba, vagy ha igen, az annál rosszabb volt, a legkisebb dolgok miatt is folyton veszekedett vele. Senki sem tudta, hogy mi történhetett, de mindenkinek megvolt a maga verziója. Veszprémiék szerint valamelyik újabb gyógyszer mellékhatása az egész, és többször is felhozták a közösségi szobában szervezett beszélgetéseken, hogy nem kéne őket kísérleti egérnek használni. Kiskati szerint kijött a skizofréniája, amivel, úgy emlékezett, már gyerekkorában is gondjai voltak. Bozó azt vetette fel a maga óvatosabb módján, hogy nem lehet-e valami feltűnési vágy a dolog mögött, akár tudat alatt is. Imike Bozó véleményéhez húzott, Hajnal Ágnes meg tüntetőleg nem mondott az egészre semmit. Mindenesetre felbolydult a ház, és hetekig Aszalós összeomlásáról beszélt mindenki. Végül a doktornő úgy döntött, hogy a helyzet, ahogy maga mondta: „további eszkalálódásának elkerülése érdekében” egy kevés információt kiad a dologról. Egyik délután végigjárta a szobákat, diszkréten behúzta maga mögött az ajtót, és mindenhol elmondta ugyanazt: hogy ne sértse meg Aszalós személyes szféráját, részletekbe nem bocsátkozik, de a további és egyre vadabb találgatások elkerülése érdekében annyit elárul, hogy kiderült, Aszalós bátyja az év elején elhunyt valahol külföldön, és erről csak most szereztek tudomást. Ennek tudható be a jelentős állapotromlás.

A közhangulat erre száznyolcvan fokos fordulatot vett, mindenki Aszalóst kezdte sajnálni, Kiskati naphosszat sírt miatta, Veszpréminé folyton azt hajtogatta, hogy „ahhoz képest milyen jól bírja”, a többiek meg, Imike ötletét követve, ajándékcsomagot állíttattak össze neki. Végső soron ez az új helyzet sem tűnt stabilabbnak, mint az eddigi, pláne, hogy néhány nap elteltével csalódott hangok is beszűrődtek a beszélgetésekbe, mondván, hogy azért egy kicsit lehetne hálásabb Aszalós a sok törődésért. Őt valóban hidegen hagyta az egész, továbbra sem beszélt senkivel, és az ajándékcsomagot is visszautasította. Az ügy híre hamar eljutott Závodszky főorvoshoz is, aki pedig, mint az egész intézet szakmai vezetője, igyekezett a hasonló helyzetektől kellő távolságot tartani. A főorvos, mint mindig, Marosi doktornőtől várta a probléma megoldását, de kilátásba helyezte, hogy ha más nem segít, akkor ő attól sem riadna vissza, hogy Aszalóst áthelyeztesse. Valahogy ez az opció is kiszivárgott, ami aztán végképp olaj volt a tűzre, valóságos pánikhullám söpört végig a házon.

A katasztrófát végül csak a szerencsének köszönhetően sikerült elkerülni. Egy győri alkatrészgyártó vállalat hosszadalmas, vontatott levelezés után elvállalta, hogy legyárt egy olyan speciális rugóstagot, ami Koltai hintájához kell. Az alkatrész karácsony előtt néhány nappal meg is érkezett, Veszpréminek pedig a karbantartók segítségével sikerült összeállítania a hordozható hintaágyat. Sokkal kisebb volt, mint a régi, könnyebb is, de képes volt ugyanarra a lendületre, amivel az eddigi hinta mozgatta meg a beteg elernyedt rekeszizmait. Koltai, aki majd kicsattant a boldogságtól, az ünnepet még a gondozóban töltötte, de a szilveszteri pezsgőt már otthon, a családja körében pukkantotta el. Hirtelen mindenki róla kezdett beszélni, mindenki neki örült, érte izgult, így az Aszalós-téma gyorsan lekerült a napirendről, aminek senki sem örült olyan őszintén, mint maga Aszalós. Már a puszta ténytől, hogy nem nyaggatják annyit, sokat javult az arcszíne. Persze jókedve nem tért vissza ennyitől, de legalább válaszolt, ha kérdezgették, és az ételt is hajlandó volt egyre gyakrabban elfogadni.

Az új év első heteiben kezdett a normális menetbe visszatérni a házbeli élet. Az ünnepi látogatók elvonultak, az ünnep előtti izgalmak egyre halványodtak. Ismét a kanülcserék, respirátor-és vastüdő-karbantartások, ebédek és vacsorák, folyosói beszélgetések és társalgóbeli kártyacsaták határozták meg a napok ritmusát.

A februári szenzációt egy átutazó kisfiú, Máté Lacika szolgáltatta, akit tanyasi szülei csak hétvégente tudtak meglátogatni, így a ház lakói hamar közös gyerekükké fogadták. A négyes szobát kivéve mindenhová szabad bejárást kapott, és mivel úgy tűnt, a legkevésbé sem taszítja a megnyomorodott végtagokkal fekvő, mindenféle furcsa gépekre kötött emberek látványa, valamiféle kibeszélhetetlen hálát is éreztek a házbeliek iránta. Lacika hozzájuk képest szinte egészséges volt, egy elhanyagolt tüdőfertőzés utáni műtét lábadozási időszakát töltötte itt, egy hónapot mindössze, de már annak a második felében is lényegében tünetmentesen járt-kelt a szobák közt, és legnagyobb baja az volt, hogy rettenetesen unatkozott. Amennyire Lacika mindenféle előítélet és gátlás nélküli kérdezősködése üdítően hatott a bentlakók kedélyére, annyira lehangoló volt az űr, amit távozásával maga után hagyott.

Kora tavasszal egymás után szakadt ki mindenkiből a feszültség, sok volt a veszekedés, sírás, a közösségi programok rendre kudarcba fulladtak, és még az általában elég stabil Veszprémiék is hullámvölgybe kerültek. Ilonka gyakran kint töltötte egész napi gép nélküli idejét a kerti pavilonban, egy pokrócba csavarva, némán. Váratlanul Aszalós ügye is előkerült, egyre többet panaszkodtak rá megint, habár azt pontosan senki sem tudta megmondani, hogy mi is vele a baj. Az ápolók rendre túlvállalták magukat, csak hogy mindig kéznél legyenek, ha valami történne, ráadásul az egyik beteghordozó otthagyta a házat, szóval az ő munkáját is nekik kellett pótolniuk. Volt, hogy besegítettek a gyakorlatos nővérek, de őket meg lényegében be kellett tanítani egy sor dologra, ami megint csak jó sok időt vett igénybe.

Április közepére rendeződött el valamennyire a helyzet; felvették az új beteghordozó fiút, aki, igaz, nem volt a legügyesebb gyerek a világon, de még így is sok terhet le tudott venni a többiek válláról. Veszprémiék is kibékültek, Ilonka pedig valósággal kivirágzott, különösen, miután az ápoló elejtette neki, hogy a városi könyvtárban talán ki lehetne állítani a képeit nyár elején. A többiek rögtön segítettek neki kiválogatni a korábbi munkáit, miközben ő lázasan újabb kompozíciók festésébe kezdett. A legmeglepőbb mégis az volt, hogy a házon belül a végleges harmónia helyreállításához a szovjet atomreaktor balesetére volt szükség. Csernobil híre minden apró-cseprő vitát felülírt, a férfiak május elejétől, ahogy napról napra egyértelműbb lett, hogy valami komoly dologról van szó, folyton erről beszélgettek, és állandóan az újságokat bújták meg a híradót bámulták. Egyszerűen alig értek rá a saját problémáikkal foglalkozni, hiszen itt volt ez a rendkívüli esemény.

Az egyetlen ember, akit ez is hidegen hagyott, Aszalós volt, ő addigra tökéletesen indifferenssé vált a világ dolgai iránt; magától szinte már sohasem kérte, hogy kapcsolják be neki a tévét vagy a rádiót. Csak feküdt a szobájában csendben, és a kertet bámulta a tükrén át, vagy ha már sötét volt odakint, akkor a plafonra szegezte vizenyős szemét. Közben lassan, alig észrevehetően, mégis megállíthatatlanul fogyott. Az ápolónak egyre több vattát kellett betömködni Aszalós nyaka köré, hogy a vastüdő gumipántjával légmentesen le tudja zárni teste többi részét. Ráadásul kissé el is hanyagolta magát, nem akart hajat mosni, nem akart megborotválkozni, egyáltalán semmit sem akart.

És akkor még csodálkoznak, hogy hozzá többször is benézek, bosszankodott magában a férfi, majd idegesen elnyomkodta a hátsó bejárat mellé kihelyezett alumínium hamutálban a cigijét. – Kapják be, nem érdekelnek – dörmögte maga elé, aztán belépett az ajtón, és határozottan megindult a folyosó túlsó vége felé. Miközben elment a közösségi szoba előtt, észrevette, hogy Hajnal Ágnes ül odabent a tolókocsijában, és egy színes magazint lapozgat. Zavartan összenéztek egy pillanatra, a férfi le is lassította a lépteit, a nő meg kihúzta magát a kocsi karfái közt, amennyire bírta, de végül is nem szóltak egymáshoz. Ágnes sötétre rúzsozta a száját, ami meglehetősen elütött sápadt arcszínétől, de még így sem állt rosszul neki, viszont volt benne valami idegenség vagy indokolatlanság ezek között a falak között. A férfi egyszer hallotta, ahogy az idősebb beteghordozó meg az egyik ápoló Ágnesről beszélgetett fürdetés után. Azóta is a fülében visszhangzik, ahogy a beteghordozó azt ecsetelte, mit művelne vele, ha tehetné, az ápoló meg csak adta alá a lovat: „ha a kannáit meglátom, nálam is rögtön áll a zászló”, mondta, és ezen jót röhögtek mindketten. Borzasztó dühös lett, mégsem szólt rájuk, és hogy miért nem, azon, akár egy titkos kis szégyenfolton, sokat gondolkodott azóta is. A férfi végigvonult a szobák előtt, egyikbe sem akart bemenni, de ahol résnyire nyitva volt az ajtó, oda benézett. Veszpréminé egy hokedlin ült, a lábainál kiterített papírok hevertek, ő meg a lábujjai közé fogott ecsettel dolgozott egy képen. A két lány szobájában Kiskati az asztalra állított kozmetikai tükörbe pislogva festette a szemét, a következő ajtó mögött Imike feküdt egyedül, és egy fejjel lefelé fordított kottatartószerű eszközhöz rögzítve egy vastag könyvet olvasott. Ezt az állványt is Veszprémi rakta össze, még évekkel azelőtt. Ha lapoznia kellett, Imike a szájában tartott, különlegesen meghajlított villával ügyesen átfordította az oldalt.

Závodszky főorvos szobája a másik folyosórészen állt, az ápoló kilépett a lengőajtón, és a várócsarnokban ténfergő emberek között átvágva, szigorú léptekkel haladt arrafelé. Néhány nappal korábban, egy reggel, amikor belépett Aszalóshoz, rögtön érezte, hogy valami vibrál a levegőben. De nem szerette volna egy rosszul feltett kérdéssel megzavarni a másikat, inkább úgy tett, mintha semmit nem vett volna észre, és nekiállt a reggeli rutinnak. Szótlanul estek túl az ágytálazáson, a légpumpa ellenőrzésén, a nyakpánt megigazításán és a vatta cseréjén is. Már-már kezdte azt hinni, hogy félreértett valamit, amikor Aszalós váratlanul belekezdett.

– Lehet, hogy hülyeség – mondta –, de eszembe jutott valami.

– Micsoda? – fonta össze karját maga előtt a férfi.

– Húzd ide azt a hokedlit.

– Szóval? – kérdezte a férfi, és leült.

– Kellene nekem egy magnó.

– Magnó?

– Az.

– Zenét akarsz hallgatni?

– Isten ments.

– Akkor?

– Olyan kéne, ami felvenni is tud.

– Aha, de minek?

– Tudsz szerezni? Meg kazettát is?

– Körülnézhetek, de minek az neked?

– Szeretném, ha felvennél valamit.

– Én?

– Nézd, az elmúlt hetekben rengeteget gondolkodtam, és eszembe jutott néhány dolog… A legjobb az lenne, ha leírhatnám, de ugye, az nem fog menni.

– Értem.

– Ne mondd ezt, nem értheted, de majd fogod, remélem. Neked nincs magnód?

– Van, de az nem tud felvenni. Viszont Závodszky irodájában láttam valamit.

– Valamit?

– Segítettem neki átrendezni a szekrénysort, és volt ott egy ilyen leltári magnó.

– Komolyan?

– Egy MK–27-es, ha azt ismered.

– Nem.

– Mindegy, nem mai darab, de nem nézett ki rosszul. Rákérdezhetek, ha gondolod.

– Hálás lennék érte.

Amióta ezt megbeszélték, mindennap többször is nekiszegezte a kérdést Aszalós, hogy kiderített-e már valamit a főorvos magnójáról. Kezdett lassan kínossá válni a dolog, meg egyébként kíváncsi is volt rá, hogy mit akarhat a férfi felvetetni vele, csak épp nem tudta, hogyan környékezze meg Závodszkyt. Azzal, hogy a doktornő rászólt ma reggel, tulajdonképpen megkönnyítette a helyzetét, most már csak azért is, indulatból oda bírt állni a főorvos elé.

Kettőt kopogott az ajtón, várt egy pillanatot, majd határozottan benyitott. A főorvos az íróasztala mögött ült, és egy vastag lefűzőmappában lapozgatott elmerülten. A szoba szemben lévő oldalán, egy másik, kisebb asztal mögött ült az asszisztensnő, aki hátradőlve, felvont szemöldökkel figyelte a férfi belépőjét. Mivel egyikük sem szólt hozzá, tett pár lépést az orvos asztala felé, majd megköszörülte a torkát.

– Elnézést, doktor úr…

Az orvos olvasószemüvege fölött sandított rá.

– Igen?

– Nem szeretném feltartani, csak egy gyors kérdésem lenne.

– Mondja.

– Mikor a szekrényt pakoltuk, láttam itt egy magnót.

– Magnót?

– Azt, egy ilyen MK–27-es kézi készüléket.

– Fogalmam sincs.

– Én raktam el, emlékszem, ott van alul.

– És mit akar?

– Szeretném használni, ha lehet.

– Használja. Engem ez a dolog nem érdekel – zárta rövidre az orvos, és ismét a mappát kezdte lapozgatni.

A férfi odalépett a szekrényhez, kinyitotta az ajtaját, és az alsó részben kezdett kotorászni. Az asszisztensnő egy pillanatra se vette le róla a szemét. Elég nagy volt a rumli, valaki biztosan keresett itt már ezt-azt, gondolta a férfi, mert ő ennél nagyobb rendben hagyta a múltkor. Mindenféle reklámszatyrok hevertek egymáson, telepakolva régi kacatokkal, az egyikben lámpaégők, biztosítékok és összetekert kábeldarabok lapultak, a másikban diavetítéshez használatos tárak sorakoztak üresen. De volt ott egy nagy csomag injekciós tubus, és mellette, egy másik zacskóban egy halom mikroszkóptárgylemez. Egyre idegesebben turkált a férfi, szeretett volna már szabadulni, és aztán végre meg is lett a magnó. Egy Centrum áruházas szatyorban volt a készülék, és ahogy tüzetesebben megnézte, külső mikrofon és adapter is volt bedobva mellé.

– Ez lenne az – mutatta a főorvos felé a zacskót miközben felegyenesedett.

– Mhm – dünnyögte Závodszky, de oda se nézett.

A férfi tanácstalanul álldogált még egy pillanatig, végül elindult a kijárat felé.

– Köszönöm – szólt vissza az ajtóból.

– Az épületből azért ne vigye ki – tette hozzá az asszisztensnő reszelős hangon, aztán ő is az előtte heverő papírok felé fordult.

A férfi diadalittasan indult meg a folyosón visszafelé, és úgy cipelte kezében a magnót, mint valami vadászzsákmányt. Az első lépés megvan, gondolta, holnapra szerez kazettát hozzá, kipróbálják, és ha működik, akkor felveszi vele, amit Aszalós akar. Már alig várta, hogy lássa, mit szól hozzá a másik, amikor előszedi neki a készüléket a szatyorból. Vidáman lökte be maga előtt a betegfolyosó lengőajtaját, de ahogy belépett, rögtön az arcára dermedt a mosoly. A folyosó túlsó végén, Aszalós szobájának sarkig kitárt ajtaja előtt kisebb tömeg verődött össze, és halálra vált arccal figyeltek valamit odabent. Az ajtóhoz legközelebb Bozó állt az elektromos kocsijával, mellette, a falnak dőlve Veszprémi figyelt, Ilonka idegesen járkált fel-alá mögöttük, míg Kiskati és Hajnal Anna tolókocsijaik karfái fölött egymásba kapaszkodva követték a történéseket.

– Én ezt nem bírom – mondta Kiskati zihálva, amikor a férfi mellé ért. – A francba – tette még hozzá, és jobb tenyerét a mellkasára szorította.

A szobában, a hokedlin, amin nemrég még a férfi ült, most a doktornő foglalt helyet, háttal a bámészkodó tekinteteknek, és egy tégelyből valamilyen folyadékot szívott föl egy injekciós tűbe. A férfi belépett a szobába, a szatyrot óvatosan letette a szekrény oldalához, majd odahajolt a doktornő mellé. Aszalós arca vörös volt, és zilált, a halántékán kidagadtak az erek, a szeme tompán félrefordulva meredt a semmibe, és görcsösen összeszorított szája körül habos nyálcsatakok csüngtek.

– Itt vagyok – mondta az ápoló halkan. – Nyissam?

A doktornő szigorú pillantással nézett fel rá, de nem mondott semmit, csak bólintott egyet. A férfi odafordult a vastüdőhöz, és felpattintotta az egyik oldalsó nyílás zárját. Marosi benyúlt az ablakon, és beadta az injekciót Aszalós vállába, majd ismét biccentett egyet, mire a férfi visszazárta a fémtestet.

– Mindjárt jobb lesz – szólalt meg a doktornő, és végigsimította Aszalós gyöngyöző homlokát, majd a férfihoz fordult. – Vigye be a többieket – suttogta –, aztán feltétlenül jöjjön be hozzám.

Csendes rettegés telepedett a folyosóra, mint mindig, amikor valamelyik bentlakó állapota vészesen leromlott. A légzésbénult betegek között volt egyfajta zsigeri szolidaritás, aminek a gyökerei gyerekkoruknak azokba a sötét napjaiba nyúltak vissza, szívósan és elszakíthatatlanul, amikor lényegében kis halálraítéltként kezelték mindannyiukat, hiszen se a családjuk, se orvosaik nem jósoltak nekik hosszú időt. Valamiképp akkor is egymásba kellett kapaszkodniuk, jobb híján a tekintetükkel, hogy tudatuk elviselhesse testük dermedtségét; és ez a kötelék az évek során nem oldódott semennyit, alkalmanként előforduló veszekedéseik felszíne alatt is ott lüktetett, csak legfeljebb az idők során magától értetődő lett és észrevétlen.

A férfi, a beteghordozó és az egyik gyakorlatos nővér gyorsan visszavezettek mindenkit a szobájukba, még mielőtt az izgalomtól valaki más is rosszul lett volna. Egymás után visszakötötték őket a gépekre, kezdve Kiskatival, aki már görcsösen zihált, mire a doktornő végzett Aszalóssal; befejezve Bozóval, aki kerekes székében amúgy is rá volt kötve a lélegeztetőre, vagyis őt csak át kellett emelni az ágyra.

– Mi az isten volt ez? – kérdezte a beteghordozó, miközben Imike végtagjait rendezgette el az ágyon.

– Nem értem… – felelte Bozó izgatott dadogással, miután kihúzta a lélegeztető csövét, és lefogta a kanül nyílását. – Kétszer is elmentem Aszalós szobája előtt, de nem hallottam semmi gyanúsat… Aztán egyszer csak, amikor épp a társalgóban olvastam a Népsportot… Elkezdett üvölteni.

– Üvölteni? – kérdezett vissza a beteghordozó felegyenesedve.

– Igen. Illetve… nem is volt nagyon hangos, inkább csak ijesztő. Olyan tompa…

– És azután? – meredt rá idegesen az ápoló.

– Odagurultam hozzá…

– Magánál volt?

– Ezt nehéz megmondani… Kivörösödött arccal rázta a fejét jobbra-balra. Már nem üvöltött, de egyfolytában hörgött, és habzott a szája az erőlködéstől…

– Fuldoklott is?

– Nem tudom. Inkább valami idegi dolognak tűnt.

– És mit csináltál?

– Szólongattam, de nem reagált. Rám se nézett.

– A többiek is látták?

– Veszprémi pont akkor jött be a kertből, Ilona meg, aki a szobájában festett, elszaladt a doktornőért. De csak Géza jött be, a lányok kint maradtak a folyosón.

A férfi behúzta a spalettát a szoba ablakán, felkattintotta Imike olvasólámpáját, és visszahelyezte a lapozóvillát a szájába, aztán Bozóra nézve a rádió felé biccentett.

– Kell?

– Aha. Valamit most muszáj hallgatnom.

A készülék sisteregve megszólalt, a férfi a füléhez emelve tekergetett rajta egy kicsit, majd letette egész közel Bozó fejéhez, hogy a hangja ne zavarja Imikét az olvasásban.

A folyosóra kilépve a férfi egy pillanatra nekivetette a hátát a hűvös csempének, és lehunyta a szemét. A feszültség apró tűszúrásokkal közlekedett a bőrén, tenyerét végighúzta az alkarján; nyirkos, libabőrös tájon siklottak át ujjbegyei. A kimerültséget nem nagy hullámokban érezte magához közelíteni, hanem mintha teste belső kapcsolótábláján lassan, egyesével csapódtak volna le a biztosítékok. Mint a katonaság idején, amikor az éjszakai menetgyakorlat közben egyszer csak arra riadt fel, hogy járás közben elaludt. Nem esett el, nem is lépett ki az oszlopból, egyszerűen csak kikapcsolt a feje, miközben a lábai vitték még. Be kell mennie a doktornőhöz, ezt hajtogatta magában, de amint a háta elvált a faltól, mégis Aszalós szobája felé indult el.

Amennyire tudta, óvatosan nyomta le a lötyögős alumíniumkilincset, és lélegzetét visszatartva lesett be az ajtórésen. A spalettákat a beteghordozó behúzta, de a doktornő kérésére az éjjeli lámpát égve hagyta. A huszonöt wattos izzó fénye visszaverődött a vastüdő vajszínű testéről, és kísérteties derengéssel töltötte be a szobát. Aszalós feje oldalra fordulva hevert mozdulatlanul a gép nyílásában, de nem lehetett elég jól rálátni az ajtóból ahhoz, hogy a férfi biztosan megállapíthassa, alszik-e. Pár másodpercig nézte a bozontos koponyát, és a pumpa szuszogását hallgatta; nem ismert más hangot, ami ehhez foghatóan lett volna megnyugtató és felkavaró egyszerre. Aztán hátrahúzódott, finoman visszacsukta az ajtót, és lassú mozdulatokkal, mint egy bárkavontató munka után, amikor már nincsen teher a vállán, de még mindig úgy jár, mintha lenne, elindult a doktornő szobája felé.

– Hol járt, amikor Aszalós rosszul lett? – szegezte neki a kérdést a doktornő, amint belépett az ajtón.

– Závodszky főorvos úrnál voltam.

– Hogyhogy?

– Szerettem volna kérdezni valamit.

– És megtudhatom, hogy mit?

– Nem lényeges.

– Aha. Ha nem az, akkor munka után is ráért volna.

– Öt perc volt az egész.

– Mindegy, nem akarok veszekedni – dörzsölte meg táskás szemét a doktornő. – Maga is tudja, hogy itt kellett volna lennie.

A férfi nem mondott semmit, összeszorította az ajkait, és igyekezett kifejezéstelen, de nem flegma arcot vágni. Persze, jobb lett volna, ha itt van, tudta, de tudta azt is, hogy a jelenlététől függetlenül ugyanez a jelenet éppen így lejátszódhatott volna. Nem lehet mindenre előre felkészülni, gondolta, pedig bántotta, hogy utolsóként ért Aszalós ágya mellé.

– Nézze – folytatta a doktornő, és végigsimított az előtte heverő mappán –, tudom, hogy reggel az ellenkezőjét kértem, de ez a roham sok mindent fölülír. Ha nem segítünk Aszalósnak valahogy, elveszítjük.

A férfi továbbra sem szólt semmit, tágra nyílt szemmel hallgatta a doktornőt.

– Azt kérem, hogy legyen mellette, amennyit tud. A többiekkel beszélek én, ha morgolódnak, és az egyik nővérkét is odarendelem hozzájuk.

– És én hogy segítsek rajta? – szólalt meg a férfi.

– Azt reméltem, hogy ezt majd maga kitalálja.

– Mit adott be neki?

– Haloperidolt.

– Mhm.

Egy darabig hallgattak mind a ketten, végül a doktornő előrehajolt kissé, az asztali lámpa fénye hirtelen arca szinte minden pórusát bevilágította.

– Maga sokat beszélt vele mostanában, mit gondol, mi baja? – kérdezte.

A férfi önkéntelenül megvonta a vállát, de rögtön el is vörösödött az oda nem illő mozdulat miatt, aztán zavart hangon annyit mondott csak: – Nem bír levegőt venni.

A pirítós tetején olvadozó vajdarabot figyelte a konyhapultnak dőlve; egyébként sem volt étvágya, de ahogy a makulátlan fehér szín a hő hatására zavarossárgává vált, valami finom undor hullámzott végig a gyomrán. A szobában bekapcsolva hagyott magnó hangszórójából egy izgatóan enervált női hang szólt: „Itt van, pedig senki se hívta, néz rám, de nem látom a szemét.” A férfi már vagy századjára hallgatta végig a kazettát, amióta tavaly az egyik ismerőse átmásolta neki, de még mindig képtelen volt eldönteni, hogy szereti-e, vagy sem. Nézte a pirítóst, belekortyolt a kávéjába, és nem bírt beleharapni a kenyérbe. Aszalós járt a fejében, meg Marosi doktornő, meg a magnó, meg Hajnal Ágnes, meg önmaga, és arra gondolt, hogy ez egy olyan Rubik-kocka, amit hiába forgat a végtelenségig, sose fognak rajta összeállni a színek. Fölállt az asztaltól, odalépett a szűk konyha bukóablakához, kinyitotta, aztán rágyújtott egy cigire. Odalent, a társasház udvarán egy szomszéd lépcsőházbeli férfi épp egy Daciát próbált elkeseredetten beindítani. Majdnem minden reggel megküzdöttek egymással, és ő majdnem mindig végignézte a viadalt ember és gép között, a konyhaablakban dohányozva. Aznap úgy tűnt, a gép áll nyerésre.

Valamivel borongósabbnak látszott ez a reggel, mint az előző, az előszobai szekrényből kikereste vékony, piros-fehér csíkos bojtos sapkáját, hanyagul a feje tetejébe csapta, aztán felkapta a hátizsákját is. De még mielőtt elindult volna, visszament a szobába, és az íróasztal fiókjában kezdett matatni. Iszonyú rendetlenség volt az asztalon is és a fiókban is. Nem csoda persze, mindig holtfáradtan érkezett haza, és aztán korán indult másnap, ha meg véletlenül szabadnapja volt, azt végképp nem rendrakással szerette volna tölteni. Egyébként alig volt holmija, de az apró tanácsi lakást, amit Závodszky főorvos közbenjárására kapott meg, ez a kevés szétszórt cucc is tökéletesen kaotikussá tette. A fiókból most mindent fölpakolt az asztal tetejére; üres vagy félig teleírt füzetek, kitört hegyű ceruzák, kifogyott tollak, megsárgult és összegyűrődött újságkivágások kerültek elő marokszámra. Végül mégis meglett, amiért visszafordult; egy kilencvenperces Polimer kazettát kotort elő a fiók aljáról, bedobta a hátizsákjába, és úgy hagyott ott mindent, ahogy volt, a kacatokat sem szórta vissza a fiókba, és a fiókot sem tolta be a helyére.

A daciás fickó még mindig ott szerencsétlenkedett a kocsival az udvaron. Szentségelve, könyékig olajosan dolgozott a felnyitott motorháztető alatt. Valamit csavarozgatott, aztán bedobta a kulcsot a szerszámos ládába, féloldalasan beült a sofőrülésre, és ráadta a gyújtást, de továbbra sem történt semmi. Az ápoló nem akarta túl feltűnően bámulni, az udvar közepén felült a biciklire, és lazán eltekert a slusszkulcsot magába roskadtan forgató alak mellett.

Ezen a reggelen kivételesen nem tett kitérőt semerre, nyílegyenesen a gondozóhoz tekert, szokás szerint letámasztotta hátul a biciklijét, majd előresétált a főbejárathoz. A portás ezúttal egészen addig fel sem nézett rá, amíg oda nem állt az üvegkalicka ablaka elé. Az aznapi újságban volt annyira elmélyedve az öreg, a Magyar Nemzet címlapján az állt nagy betűkkel, hogy „Csernobilban eloltották a tüzet”.

– Most akkor meghalunk vagy nem halunk meg? – kérdezte, és vigyorogva benézett a kis ablakon.

– Hülye – vágta rá a portás, aztán előszedte a fiókból a füzetét meg a tollát, és felírta a férfi érkezését.

– Szép napot magának is – mondta erre az ápoló, és elindult az öltöző felé.

A reggeli felmosás még ott csillogott a törtcsempével kirakott padlón, a friss hipós víz bűze facsarta a férfi orrát. Az egész folyosót valami megszeppent zúgás töltötte be, mintha a gépek átvették volna a rájuk kötött emberek szorongását az előttük álló naptól, s óvatosabban dolgoztatták volna mozgó alkatrészeiket.

Az öltözőben már ott ült trikóra vetkőzve az éjszakás ápoló, a férfi kezet fogott vele, aztán kinyitotta a szekrényét, és elkezdett öltözködni.

– Volt valami? – kérdezte, és a válla fölött ránézett a másik ápolóra.

– Nem sok.

– Aszalós felébredt?

– Éjfél körül egy rövid időre, inni kért, de aztán megint elaludt.

– Jól kiütötte a doktornő.

– Hála istennek.

A férfi erre nem mondott semmit, lerúgta a tornacipőjét, kibújt a farmerjából, és magára vette a benti ruhát.

– A többiek? – kérdezte aztán, és bezárta a szekrényét.

– Eléggé meghúzta őket a dolog, most nagyon hallgatnak. Illetve a Kiskati nem, ő már az éjjel rongyosra sírta a párnát.

– A doktornő?

– Itt van már.

A férfi kilépett az öltözőből, és óvatos mozdulatokkal, mintha attól tartana, hogy valamelyik zárt ajtó mögül meghallják, gyorsan végigsétált a folyosón a négyes szobához. Halkan benyitott, és az ajtórésbe lépve próbálta kikémlelni, hogy Aszalós ébren van-e már. A beteg ugyanúgy feküdt, mint amikor előző nap otthagyta; félredöntött bozontos feje úgy kandikált ki a gép nyílásán, mint egy elhasznált korongecset. Közelebb lépett hozzá, és meglátta, hogy nyitva van a szeme.

– Feri – suttogta a férfi –, Feri, ébren vagy?

Aszalós nem válaszolt, nem is mozdult meg, de pislantott egyet.

– Feri, kérsz valamit?

A beteg erre alig észrevehetően megrázta a fejét, majd lassan, mintha mázsás súlyt mozdítana, az ápolóra nézett. Úgy festett, mint akinek az éjjel egy egész földtörténeti korszak haladt át az arcán. A szeme körüli ráncok, amik korábban épp csak szarkalábnak tűntek, mostanra sötét, mély árkokká vésődtek, szemöldöke földcsuszamlásszerűen ereszkedett rá szemgödrére, homlokának redői is mintha sűrűbbre torlódtak volna, és a bőre olyan porlékonynak tetszett, mint egy kiszáradt tenger üledékes feneke.

– Emlékszel arra, hogy mi történt tegnap?

– Mindenre pontosan emlékszem sajnos… – mondta ki a szavakat szinte meglepő gördülékenységgel.

– Mi volt ez?

– Megijedtem.

– De mitől?

– Attól, hogy ennyire jelentéktelenül tűnik el az egész.

– Miféle egész?

Aszalós egy pillanatra elgondolkodott, felnézett a tükrére, és azon keresztül a mozdulatlan kertet bámulta néhány másodpercig, aztán megszólalt: – Aki voltam.

A reggeli rutint szótlanul csinálták végig; a férfi kicserélte az ágytálat, amíg Aszalós lehunyt szemmel igyekezett nem pánikrohamot kapni a kinyitott gépben. Aztán a nyakpántot is megigazította rajta, újratömködte a vattát, egy nedves szivaccsal megmosta a beteg arcát, majd letörölgette az erős borostában cseppenként megálló vizet egy tiszta törölközővel.

– Ne borotváljalak meg? – kérdezte, és a tükröt a férfi felé fordította.

Aszalós meredten bámulta magát egy darabig, aztán sűrűn pislogni kezdett, majd egy biccentéssel jelezte, hogy fordítsa el az ápoló a tükröt.

– Hát jó – mondta a férfi –, végül is senki nem tiltja meg, hogy szakállat növessz. – Ez nem volt teljesen igaz, mert a doktornő nem támogatta az ilyesmit, de szeretett volna már valami biztatót mondani. Aztán hirtelen eszébe jutott a magnó, körülnézett a szobában, és ugyanott, ahová tegnap letette, meglátta a centrumos szatyrot.

– Ide figyelj! – kiáltott fel, és odalépett a szatyorhoz, felkapta a földről, és ugyanazzal a lendülettel Aszalós feje mellé húzta a hokedlit. – Ezt még tegnap szereztem – magyarázta a zacskóban turkálva, miközben odaült a beteghez –, csak aztán ugye… Na mindegy. Nézd csak.

A magnó, amit előhúzott a zacskóból, kicsit poros volt ugyan, de szinte érintetlen. Néhány évvel korábban volt divatban ez a készülék, úgy nézett ki nagyjából, mint azok az autóstáskák, amiket az öreg szakik a csuklójukra húzva szoktak lóbálni a városban. Legalábbis a férfit erre emlékeztette, leszámítva persze a feltűnő, narancssárga gumiborítású gombokat.

– Ezt alig használták, nézd meg – forgatta körbe Aszalós feje fölött a magnót. – És van hozzá mikrofon is meg adapter.

– Honnan szerezted?

– A Závodszkytól.

– És nem kérdezte, hogy mire kell?

– Azt hiszed, érdekelte? Oda se figyelt rám.

Aszalós tekintete egészen más fénnyel csillogott, mint néhány perccel azelőtt. Vigyorogva bámulta a készüléket, mintha ajándékot kapott volna, az ápoló meg, mivel látta rajta, hogy mennyire felizgatja a dolog, perceken keresztül mutogatta neki, mit hová kell dugni, melyik gomb mire való.

– És tudod, mit hoztam még?

– Mit?

– Találtam otthon egy üres kazettát, itt van a szekrényemben.

Aszalós egy pillanatra elhallgatott, az előbbi mosoly is eltűnt az arcáról, gondterhelten nézett körbe, aztán az ápoló felé fordult ismét.

– Szerinted mikor tudjuk elkezdeni?

– Most biztos, hogy nem – pattant fel a hokedliről a férfi –, sietnem kell a többiekhez. De ebéd előtt benézek, és meglátjuk, hogy leszel.

A folyosóra kilépve nagy zsibongás fogadta a férfit. Bozóék szobája felől a beteghordozó röhögését hallotta, a lányokhoz benézve meg a doktornőt vette észre, ahogy a gyakorlatos ápolónőnek magyaráz valamit Hajnal Ágnes ágya fölé hajolva. Koppantott kettőt Veszprémiék ajtaján, majd belépett a szobába. Ilona már felült az ágyában, és a szemközti falra felrajzszögezett képeit nézegette elmerülten. Bizonyára az éjszakás ápolót kérte meg, hogy rakja ki őket oda, szembe vele, hogy ha felébred, egyből meg tudja nézni, mit festett az előző nap. Arckifejezése alapján nem volt határtalanul elégedett a látvánnyal. Ahogy a férfi Ilonára nézett, önkéntelenül követte ő is a nő tekintetét; négy kép függött a falon, egy csendélet fehér virágokkal, talán krizantémokkal, sötétkék háttér előtt, zöld és arany mintás terítővel fedett asztalon, egy erdei jelenet különös, rovarszerű emberalakokkal, valószínűleg gyerekekkel, egy portré Kiskatiról meg egy alföldi tájkép a szokásos kellékekkel, lóval, naplementével, gémeskúttal.

– Te melyiket választanád? – kérdezte Ilona az ápolóra nézve.

– Hogy érted, magamnak?

– Akár úgy is.

– Nem is tudom – nézett végig még egyszer a férfi a képeken. – Talán azt, amelyiken a gyerekek vannak.

– Nekem is az a kedvencem – szólalt meg Veszprémi, aki a feje fölé erősített tükörben figyelte a festményeket.

– Én azt egyáltalán nem szeretem – mondta lehangoltan Ilona. – Ez volt az utolsó kirándulás, amire el tudtam menni a rokon gyerekekkel a Tisza-parti ártérre. De sosem sikerült még elég jól megfestenem…

– Akkor add nekem – vágta rá a férfi egy nagy mosollyal, hogy elvegye a keserű emlék élét, aztán nekiállt felkészíteni Veszprémit a délelőttre.

Ahogy a házaspárral végzett, gyorsan végigjárta a többi szobát is, de meglepve látta, hogy nemigen akad teendője, hiszen a beteghordozó is meg a nővérke is, nyilván a doktornő segítségével, kifejezetten jó munkát végeztek. Közben a beteghordozó megérkezett a reggelis kocsival, kiosztották az ételadagokat, majd, akinek kellett, segítettek megenni a vajas kenyeret turistaszalámival vagy málnás ízzel. A reggeli végeztével egy újabb kört mentek a szobák között, és mindenkit kikérdeztek, hogy mit szeretne csinálni, meddig, hol, és aszerint szervezték meg melléjük a segítséget. Imikét a beteghordozó kitolta egy körre a kertbe, Veszprémi meg, kedd lévén, átjött Bozóhoz tévét nézni. Kiskati, hogy elfoglalja magát, Ilonának igyekezett segíteni; kimosta a festékes ecseteket, rendbe rakta a temperakészletet, a papírokat szortírozta, és közben a már elkészült képeket méltatta megállás nélkül. Hajnal Ágnes a társalgóba kérte magát, újságot akart olvasni, mert egyszerűen képtelen volt elhinni, hogy valóban olyan szörnyű a helyzet, ahogy azt Veszprémi meg Bozó felvázolta neki.

A délelőtti órák voltak általában a legnyugalmasabbak a házban. Aki gép nélkül tudott tölteni néhány órát, az egészen felszabadult volt, az izmok, amelyeket a bénulás után annyi hosszú év elkeseredett munkájával sikerült rávenni valami minimális munkavégzésre, most még frissen dolgoztak, szívták-fújták a levegőt, vagy legalább a légcső perisztaltikájával tuszkoltak lefelé egy-egy harapásnyi oxigént a tüdőbe. Még az éjszakák nyugalma sem volt olyan magától értetődő, mint a délelőttöké. Abban a pár órában, amit szabadon tölthettek a betegek, gondolataikról is lekerültek a béklyók, bejárták a világot, térben és időben súlyok nélkül röpködtek, megélénkült a fantáziájuk, gyerekkori történetekkel szórakoztatták egymást, melyekről kölcsönösen tudták, hogy jórészt kitaláltak, de ez a legkevésbé sem zavarta őket. Az éjszaka ehhez képest a valóság birodalma volt, megszázszorozott gravitációval kötötték a gépek mindannyiukat az ágyhoz. És ilyenkor, betegségük folyton visszatérő ködfátyola nemcsak az adott pillanat hangulatára telepedett rá, de részben az emlékezetükre, és talán még a vágyképeikre is.

A férfi még egyszer végigsétált a folyosón, de úgy tűnt, mindenki megtalálta a maga helyét. Kinézett a kertbe is, Imike és a beteghordozó ott ültek a fehérre mázolt pavilon napos oldalán, lehunyt szemmel fürösztve arcukat a tavaszi délelőtt bágyadt fényében. Gyors léptekkel besietett az öltözőbe, és a szekrényéből kivette a kazettát, majd megindult Aszalós szobája felé. Halkan koppantott néhányat az ajtón, amire rögtön egy izgatott hang felelt.

– Igen! – kiáltotta Aszalós.

– Én vagyok az – mondta a férfi, és behúzta maga mögött az ajtót. – Hogy vagy?

– Itt a kazetta?

– Aha. De nem akarom, hogy kifáraszd magad, most csak kipróbáljuk, jó?

Aszalós elégedetlenül hümmögött valamit, aztán az ápolót nézte tágra nyílt szemmel, ahogy elővette ismét a magnót, és hozzáértő mozdulatokkal összeállította a készüléket. A vastüdő fejrészétől nem messze volt egy szabad konnektor, az adaptert oda dugta be, majd fogta a hokedlit és Aszalós feje mellé húzta. A készüléket ráhelyezte a hokedli ülőlapjára, a háromlábú kis fekvőmikrofon is elfért ott mellette, azt is bedugta a magnóba, majd kibontotta a kazettát, és berakta a gépbe, végül megnyomta a felvevőgombot.

– Ha most a lejátszás gombot is megnyomom – mondta –, elindul a felvétel.

Aszalós bizonytalanul bólintott egyet.

– Utána még várni kell pár másodpercet, hogy a szalag feltekeredjen, aztán mondhatod. Készen vagy?

– Nem tudom.

– Ne idegeskedj, ha nem megy, leállítom, aztán újravesszük.

– Itt van az egész a fejemben, már olyan sokszor végigmondtam magamban, mint egy memoritert, de hangosan nem tudom, hogy menni fog-e.

– Mondom, nem kell kapkodni.

– Jó – nyögte ki Aszalós, majd behunyta a szemét.

– Akkor indítom.

A férfi, miközben a hüvelykujjával nyomva tartotta a felvétel gombot, benyomta a lejátszást is. A készülék nyikordult egy alig hallhatót, a szalag pedig megindult a kazetta testében. Aszalós kinyitotta a szemét, ránézett az ápolóra, az biccentett egyet, mire a beteg ismét behunyta a szemét, és beszélni kezdett.

– A nevem Aszalós Ferenc. 1942. június 20-án születtem a Hajdúvágáshoz tartozó Fürjes-major cselédszállásán. Apám, néhai Aszalós Sándor ott állt alkalmazásban kocsisként… Édesanyám, J. Tóth Borbála születésembe belehalt. Mivel fénykép nem maradt utána, arcát soha nem láttam… Gyula bátyám három évvel volt idősebb, mint én. Már egészen kisgyerekkorunktól fogva szoros kötelék alakult ki közöttünk. Nemrég tudomásomra jutott, hogy Gyula bátyám, aki Magyarországot tizenhét éves korában elhagyta, elhunyt… Halála körülményeiről sok mindent sajnos nem sikerült megtudnom. A halotti anyakönyvi kivonatot egy Cairns nevű ausztráliai településen állították ki ez év január 8-án… – Egy pillanatra elakadt Aszalós szava, aztán szinte suttogva folytatta: – Amit most szeretnék elmondani, azzal nem kívánok senkinek sem bántódást okozni. Mondandóm bizonyos részletei ugyanakkor még mindig elég kényelmetlenek. Bátyám halálával azonban nincs többé, akivel erről beszélhetnék… Viszont végképp magamban tartani sem tudom, ami velem, velünk megesett. Ezért gondoltam arra, hogy magnószalagra mondva legalább ezt a fölvételt magam után hagyom. Ha már egyebet nem is sikerül…

Aszalós itt elhallgatott, aztán egy határozott biccentéssel jelezte az ápolónak, hogy állítsa le a készüléket.

– Minden rendben? – kérdezte az, miután lenyomta a megállítógombot.

– Kérhetek egy kis vizet?

Az ápoló odalépett a fali csaphoz, és megtöltötte a porcelán mosdókagylóra állított poharat, aztán Aszalós mellé hajolt vele, és óvatosan megitatta.

– Visszahallgathatjuk? – kérdezte Aszalós, miután a másik letörölte az állát.

– Persze – felelte az ápoló, és benyomta a hokedlire fektetett magnó visszatekerő gombját. A szalag egy hangos kattanással állt meg a csévélés végén, a férfi ezután ismét a készülék fölé hajolt, elindította a lejátszást. Halk zúgással, nyekergéssel kezdődött a felvétel, de egy pillanat múlva kitisztult a rögzített hang, és azután Aszalós beszéde már torzítás nélkül, jól kivehetően ment végig. Némán hallgatták mindketten a szöveget, rezdüléstelen arccal koncentrálva, mintha azt várták volna tőle, hogy valami olyasmit vesznek majd észre benne, ami az előbb, élőben, elkerülte a figyelmüket. De semmi ilyen nem történt, pontosan azt hallották vissza, ami elhangzott néhány perce, egy sóhajjal, egy szusszanással és egyetlen szóval se többet, se kevesebbet. Minden egyes hang ott volt a szalagon, és ha valami, akkor az a hűvös logika, hogy amit a mikrofonba mondanak, az hiánytalanul visszahallgatható, ez döbbentette meg őket kissé.

– Jó lesz így? – kérdezte a férfi, miután Aszalós utolsó szavait követően leállította a kazettát.

– Azt hiszem, igen – mormogta maga elé Aszalós, aztán összehúzott szemöldökkel felnézett az ápolóra. – Folytatjuk?

– Nem fáradtál el?

A beteg megrázta a fejét, és pislogva felnézett a tükrére. A kert továbbra is mozdulatlanul állt az ablakon túl, szélcsend volt, a kerítés tövében zavartalanul növögető gyomnövények friss zöldje szinte ragyogott a napfényben.

– Akkor indíthatom?

Aszalós biccentett egyet, levette tekintetét a tükörről, és a plafon felé fordította mereven, mintha egy titkos súgógép lebegett volna fölötte. A magnó megint nyikordult egyet, ő pedig, anélkül hogy az ápolóra pillantott volna, ismét beszélni kezdett.

– Első éveimből, ahogy a legtöbb ember, én sem emlékszem szinte semmire… Egy-egy kép, illat, hang mintha felvillanna néha abból az időből, amíg a Fürjes-majorban éltünk. De nem vagyok egészen biztos benne, hogy ezeket valóban ott és akkor tapasztaltam. Talán csak az évek során olyan sokat fantáziáltam róluk, hogy végül emlékként rögzültek… Ami bizonyos, hogy apámat 1944. november 2-án éjjel láttam utoljára… A várost megszálló szovjet katonák cselédlakásunkból kirángatták, és ismeretlen helyre hurcolták őt. Ahogy annyi más férfit és nőt akkoriban. Erre az éjszakára valahogy nem emlékszem. De bátyám elmeséléséből és nagybátyám saját történetéből elég pontosan ki tudtam következtetni később, hogy mi történhetett… Aznap éjjel több száz férfit vittek magukkal a katonák Hajdúvágásról. Mint később kiderült, Keletre, a Dnyeszterhez. Miután néhány szerencsés haza tudott térni közülük, azok mesélték. Kényszermunkásnak kellettek… Lajos nagybátyám, apám öccse mindössze huszonhat éves volt akkor. Másnap reggel ő jött értünk, hogy magával vigyen a szomszéd asszonytól, akinél meghúztuk magunkat. Nagybátyám maga is elég rossz állapotban volt… Nagyanyám házából, ahol ő is lakott, az éjszaka során őt is kirángatták a részeg orosz bakák. De mivel egyik karja könyöktől lefelé hiányzott, végül is nem vitték el… Csakhogy hiába bizonygatta nekik, hogy nem harcban vesztette el a kezét… Egy cséplőgép tépte le még tízéves korában. Az oroszok vagy nem értették, mit mond, vagy nem hittek neki. Alaposan összerugdalták a ház előtt… A rá következő naptól kezdve tehát nagyanyám, özvegy Berencsi Mária Kasza utcai házában éltünk mindannyian. Nagybátyám, aki nem sokkal ezután a közeli népiskolában kapott fűtői állást, sokat foglalkozott velünk… Bár igazság szerint a családfő nem ő volt, hanem hallgatag és szigorú nagyanyám. Berencsi Máriát városszerte tisztelték… Talán mert a Doberdónál maradt férje után egyedül is boldogult valahogy. Férfibb lett a férfiaknál, és két fiát is felnevelte végül… Nagyanyám kemény kézzel fogott bennünket. Nevelési elveit aszerint rendezte el, amit a világról gondolt… Nem kedveskedett sokat, és igyekezett a fejünkbe verni, hogy az élet se fog. Ebben pedig végül is tökéletesen igaza lett…

A folyosóról valami csörömpölés hallatszott be hirtelen, az ápoló odaintett Aszalósnak, aztán leállította a felvételt. Először csak résnyire nyitotta az ajtót, és kilesett, aztán óvatosan ki is lépett, és tanácstalanul körbepillantott. Nem volt egy lélek sem odakint, és annak sem látta semmi jelét, hogy merről jöhetett a hang. Behúzta maga mögött az ajtót, és apró csosszanásokkal megindult a folyosó túlsó vége felé. Ránézett a karórájára, már majdnem fél tizenkettő volt, lassan neki kéne kezdeni az ebéd előtti tennivalóknak, gondolta, közben a társalgó ajtaja előtt haladt el, és fél szemmel bepillantott a helyiségbe. Először nem is vette észre, mert az egyik fotel szinte teljesen kitakarta abból a szögből, de ahogy tett még egy lépést, hirtelen előtűnt előbb a felborult tolókocsi kereke, majd a földön fekvő nő lába is. Hajnal Ágnes hevert elterülve a társalgó padlóján, az ápoló odarohant hozzá, és egy határozott, de finom mozdulattal oldalra fordította. Eszméleténél volt a lány, de összeszorított lila ajkai és sápadt fehér arcából valósággal kiugró, tágra nyílt sötétbarna szeme elárulták, hogy halálra van rémülve.

– Mi történt? – kérdezte a férfi.

Ágnes pihegve vette a levegőt, látszott, hogy nagyon kell koncentrálnia.

– Azt hiszem, hogy elaludtam – motyogta a lány a kanüljére szorított állal.

– Megütötted magad, fáj valamid?

– Nem.

– De hogy aludhattál el?

– Nem tudom. Egyszer csak azt éreztem, hogy csúszok lefelé. Erre riadtam fel, hogy zuhanok, és már nem sikerült megkapaszkodnom.

A férfi egyik kezével kíméletesen megemelte a lány vállát, majd a másik kezét átdugta a hónalja alatt, aztán a szabad kezét a lány dereka mellé illesztette, végül a hónalj alatti kézzel maga felé húzta a lány testét, és így már mindkét kézzel alá tudott nyalábolni. Néhány centi választotta csak el az arcukat, a férfi érezte a lány nyakát körüllengő erős, de kellemes parfümillatot, és apró, sűrű lélegzeteinek forró hullámait is.

– Szabad? – kérdezte, a lány pedig bólintott egyet.

A férfi lassan emelte fel a lány testét a földről; lehet, hogy azt mondta, nem fáj semmije, de egy ilyen törékeny, merev testen előfordulhat, hogy egy-egy nagyobb zúzódás vagy ficam nem adja ki rögtön magát. A parfümillat az ápoló eszébe juttatta azt a beszélgetést, amikor Ilona először mesélt neki, mint itteni kezdő ápolónak, a légzésbénult nők kozmetikai trükkjeiről. Mert mindenki azt hiszi, hogy elhagyják magukat, magyarázta neki a nő, de ennek épp az ellenkezője igaz, lehet, hogy a testük megnyomorodott, és kevés szép felület maradt rajtuk, azt a keveset viszont annál nagyobb becsben igyekeznek tartani, és ha lehet, gondot fordítanak rá, hogy ezt mások is észrevegyék. Hajnal Ágnes parfümje vagy rúzsa a lehető legfeleslegesebb dolognak tűnhet első látásra, hiszen alig-alig hagyja el a lány ezt a folyosót. De a logika épp fordítva működik, minél kevesebbet hagyhatja el a házat, annál fontosabb, hogy minden rendben legyen rajta. A parfümök, púderek és rúzsok nélkül már réges-rég összeomlott volna.

– Így jó? – nézett Ágnes szemébe az ápoló, miután visszaültette a tolókocsiba.

– Igen, köszönöm – felelte a lány, majd egy pillanatnyi habozás után, jó kezét az ápoló kézfejére téve folytatta: – Azt szeretném kérni, hogy ezt ne mondd el senkinek.

– Hogyhogy?

– Végül is nem történt semmi.

– De történhetett volna, tudod, milyen veszélyes így elaludni.

– Igen, de mégis. Nem akarom, hogy visszajusson…

– Kihez?

Ágnes megint elhallgatott egypár másodpercre, hogy összeszedje a gondolatait, és közben kezét, szinte észrevétlen lassúsággal, leemelte a férfiéról.

– Tudod, alig aludtam az éjjel – pillantott fel hirtelen elkomoruló arccal az ápolóra. – Kati egész éjszaka zokogott, nem lehetett mellette kibírni. Nem akarom, hogy most ezt is magára vegye, a többiek meg elkezdjék Aszalóst hibáztatni miatta.

– Neki mi köze ehhez?

– Látod, mióta itt vagy már, és még mindig nem érted – mosolyodott el a lány hirtelen. – Mi ilyen hálózatba vagyunk kötve egymással. Kiskati megijedt attól, hogy Aszalósnak rohama volt, emiatt sírt egész éjjel, és nem hagyott aludni, én pedig a fáradtság miatt majdnem összetörtem magam. Vagyis ha engem valami nagy baj ért volna, azért végül is Aszalós lett volna a hibás, és hidd el, ezt ő maga is elismerné.

A férfi erre lassan megvonta a vállát.

– Hát, most az egyszer végül is magamban tudom tartani a dolgot.

– Na ugye – vágta rá a lány.

Az ápoló kitolta Hajnal Ágnest a folyosóra, és elindult vele a szobája felé. A beteghordó épp akkor lépett ki Bozóéktól, ahol Imikét rakta vissza az ágyba. Nem feltűnően, de a színfalak mögött egyértelműen elindult valami bizsergés a folyosón, közelgett az ebédidő, és mögötte, mintegy a nap tetőpontján túl, ott gyülekeztek a mindig borúsabb délután fátyolfelhői.

– Keresett a doktornő – bökte oda a beteghordozó, amikor szembeértek egymással.

– Megint? – nézett rá az ápoló, és felhúzta a vállát, mint aki az egészet nem érti. – Hol van?

– Ott – mutatott a beteghordozó az ellenkező irányba, aztán hozzátette: – Aszalósnál.

Az ápoló hirtelen összerezzent, hiszen ott hagyott mindent a hokedlin, amikor kijött a szobából. A doktornő tehát tetten érte az ő kis magnózásukat, és még az is lehet, hogy végighallgatta a felvételt. A férfi idegesen megdörzsölte a homlokát, és hol az értetlen arccal őt figyelő Hajnal Ágnesre, hol az unott képű beteghordozóra kapta a tekintetét.

– Megtennéd, hogy segítesz? – kérdezte végül, és a lány felé biccentett egyet.

A beteghordozó egy lemondó sóhajjal vette át a tolókocsit tőle, miközben a lány csalódottan végignézett rajta, de ő egyikkel sem törődött már, sarkon fordult, és a négyes szoba felé szedte a lábát.

Marosi doktornő asztalán ott állt egymás mellett a magnó, a mikrofon, az adapter és a kazetta; fölöttük nézett csalódott tekintettel az ápolóra. A férfi igyekezett semleges arcot vágni, de úgy feszengett hallgatagon a doktornővel szemben, mint egy gyöngyhalász, aki egyetlen levegővel merült le a tengerfenékre, de elszámította a mélységet.

Miután átadta Hajnal Ágnest a beteghordozónak, és befutott Aszalós szobájába, a doktornő már ott ült a vastüdő mellett a hokedlin, ölében a magnóval, ám akkor még nem kezdett bele a nagy szembesítésbe. Nyilván nem a labilis Aszalós előtt akarta leteremteni az ápolót, és különben is, ebédidő volt már, mindenkinek mennie kellett a dolgára. A magnót mindenesetre magával vitte, és ahogy kiléptek a szobából, megragadta az ápoló karját, majd tompán sistergő hangon odasúgta neki, hogy ebéd után menjen be hozzá. A feszültség ebéd közben kézzelfogható volt, mindenki megneszelte, hogy valami nincs rendben, a doktornő bezárkózott a szobájába, az ápoló ilyenkor szokásos viccelődéseinek pedig nyoma sem volt. A férfi egyszerre érezte, hogy alig várja, legyen már vége a zabálásnak, és hogy bárcsak a végtelenségig tartana ez a hitvány kis borsóleves és mákos tészta. A betegek befejezték az evést, ő meg végigjárta a szobákat a beteghordozóval, és mindenkit felkészítettek a délutáni pihenőre. Háromnegyed kettőre szokás szerint végeztek is, a ház újra elcsöndesedett, ő pedig kiment a kertbe, hogy elszívjon egy cigit. De a feléig se jutott el a kék Symphoniának, idegesen elnyomkodta a hamutálban, és elindult Marosi szobája felé.

– Nem éppen erre gondoltam, amikor azt kértem, hogy figyeljen oda jobban Aszalósra – szólalt meg a doktornő, amikor már kezdett kínossá válni néma szempárbajuk.

– Nem értem, hogy mi a probléma – vágta rá a férfi, és kissé előredőlve rátámaszkodott a combjára.

– Valóban? Mert maga szerint jót tesz Aszalósnak ennyi trauma után, ha elkezdik analizálni?

– Én nem analizálom.

– Csak asszisztál hozzá, persze.

– Ez nem analízis.

– Hanem micsoda?

– Inkább… csak egy emlékeztető.

– Emlékeztető?

– Valami olyasmi.

– Ugyan, hagyja már! – csattant fel a doktornő. – Maga is tudja, hogy ennek milyen veszélyei vannak, hogy mi lehet a vége egy ilyen kísérletnek. És én ezt nem fogom végignézni!

A férfi alig bírta türtőztetni magát, nem szerette, ha kioktatják, ráadásul igazságtalanul. Ha nem szerez magnót Aszalósnak, gondolta, akkor még rosszabb állapotban lenne. Ez az egész felvevősdi nem szólt másról, mint hogy a betegben felgyűlt feszültséget levezesse, ha neki ehhez az kell, hogy magnószalagra mondja a kínjait, hát legyen. Az egésznek ezen túl nincsen különösebb jelentősége, ő pedig nem játssza el a pszichiátert közben, csak a készülék gombjait nyomogatja.

– Tehát mit vár tőlem, mit csináljak? – kérdezte végül a férfi leplezni próbált remegéssel a hangjában.

– Először is vigye vissza a magnót Závodszky doktor úrnak, azután menjen be Aszalóshoz, és beszélje meg vele, hogy nem folytathatják ezt a dolgot, legvégül pedig azt kérem, hogy pihenjen egy kicsit, és holnap délelőtt helyett majd csak este jöjjön vissza.

Látszott, hogy a doktornő mindent alaposan végiggondolt, úgy szedte pontokba az elvárásait, mint egy úttörő rajparancsnok. A férfi el is húzta kissé a száját, nehéz volt eldönteni, hogy most éppen mosolyogni próbál, vagy fintorog.

– Tehát holnaptól én leszek az éjszakás? – kérdezte.

– Egypár napig igen. Amíg le nem nyugszik mindenki.

A férfi megdörzsölte a szemét, nem mintha könnybe lábadt volna, éppen ellenkezőleg, a feszültség miatt még pislogni is elfelejtett, és most érezte csak meg, hogy kiszáradt a szeme sarka. Legszívesebben ráüvöltött volna erre a zsíros hajú, tudálékos fapinára, aki azzal a bárgyú, együttérző mosolyával bámult rá, amivel máskor a betegeket szokta hallgatni, de úgy döntött magában, más taktikát választ, alázatos lesz.

– Rendben – préselte ki magából a választ. – Van még valami?

– Nincsen – felelte a doktornő némi meglepetéssel a hangjában. – A műszakcserét majd én lebeszélem.

– Ahogy gondolja – mondta az ápoló, miközben egészen lassan hátratolta a székét, és felállt, időt hagyva a másiknak, hátha még mondana valamit. Marosi doktornő azonban hallgatott, az ajkai kissé elváltak egymástól, és egy pillanatra előtűntek enyhén kiálló szemfogai is. Részleteiben tulajdonképpen minden csúnya volt rajta, ezt a férfi már korábban is megállapította magában, ennek ellenére, az összkép mégis elviselhető. Legalábbis a haját leszámítva, az mindenképpen borzasztó volt.

Az ápoló szó nélkül felszedte az asztal mellé dobott centrumos zacskót, és ráérős mozdulatokkal belehelyezte a magnót és a tartozékait, aztán odasétált az ajtóhoz.

– Köszönöm… – szólt utána a doktornő a szokásosnál kicsit magasabb hangon, mielőtt a férfi lenyomta volna a kilincset, majd nyelt egyet, és hozzátette: – hogy megérti.

Az ápoló biccentett, de nem mondott semmit, kinyitotta az ajtót, és magára hagyta a doktornőt a csendben. Odakint tett néhány bizonytalan lépést a kijárat felé, majd megtorpant, sarkon fordult, de nem indult el az ellenkező irányba. Egyszerűen nem fért a fejébe, hogy mire ez az egész felhajtás egy ilyen kis semmiség miatt, mint ez a magnózás. Bezzeg, ha képes lenne írni Aszalós, gondolta, akkor nem szólhatna bele senki, miket firkál össze. Fortyogott a düh az ápolóban, ökölbe szorította a kezét, és úgy fújtatott, mintha egy apró gőzgép indult volna be a fejében. Máskor is észrevette már, hogy az orvosok milyen elővigyázatosan igyekeznek elkerülni, hogy a betegekkel a kórházon kívüli életükről is szót kelljen váltani, de ez, ami itt ment, egészen elképesztő volt. A gondozó vezetősége egyszerűen megpróbálta kizárni a betegek életének azt a szakaszát, amit az intézeten kívül töltöttek. Az volt az általános vélemény, hogy a bénultság feldolgozásához a legrövidebb út, ha ezt az állapotot fogadtatják el normalitásként a páciensekkel, amihez az első és legfontosabb lépést az egészséges múltjuktól való elszakadás jelenti. És hiába telt el harminc év, mióta elkapták a fertőzést, ezt a dolgot az idő sem írhatta felül. Závodszky is ezt az elvet követte, de ő mintha rugalmasabb lett volna, igaz, főorvosként nem is állt olyan közel a betegekhez, mint Marosi, aki viszont megrögzötten ragaszkodott az elzárkózáshoz. Amikor az ápoló idekerült, sokszor mondogatta is neki a doktornő: „a nosztalgia megöli őket”, mintha ez lett volna a legfontosabb megtanulnivaló. Ráadásul Aszalós, legalábbis annak alapján, amit eddig elmondott, biztosan nem nosztalgiázni akart, sokkal inkább megszabadulni valamitől.

Végül a folyosón összeálló és finoman hullámzó otthonos zaj nyugtatta meg a férfit; ahogy a gépek zúgása elvegyült a halk tánczenével, ami az egyik szobából szivárgott elő, és a tévé hangjával, ami egy másik résnyire nyitott ajtó mögül szűrődött ki. Az ápoló hirtelen elhatározással megindult az öltöző felé, odabent pedig kinyitotta szekrényét, és az alsó rekeszbe, az utcai cipője mögé, bedugta a reklámszatyrot. Závodszkyval úgysem kell foglalkozni, futott át a fején, az talán túlzás, hogy gyűlölik egymást Marosival, de nehéz elképzelni, hogy egy ilyen ügy miatt szóba elegyednének.

A következő állomás Aszalós szobája volt; a csukott ajtó előtt megállt, és egy pillanatra behallgatózott, de a vastüdő fújtatásán kívül más neszt nem hallott. Ha alszik, semmiképpen nem akarná felébreszteni, de muszáj lenne valahogy a tudtára adni, hogy mi az új helyzet. Az ajtófélfába kapaszkodva töprengett pár másodpercig, végül rátette tenyerét a kilincsre, és amilyen lassan csak tudta, lenyomta. Aszalós arcát eltakarta a vastüdő pereme, az ápoló ismét képtelen volt abból a szögből megállapítani, hogy ébren van-e, vagy sem, előrébb lépett egy kicsit, és bedugta a fejét. Csak ekkor vette észre, hogy a gép fölé rögzített tükör az ajtó irányába van fordítva, és azon keresztül egy feszülten figyelő szempár követi a mozdulatait.

– Ébren vagy? – kérdezte esetlenül, mert meglepetésében jobb nem jutott eszébe. Aszalós morgott valami válaszféleséget, mire az ápoló odalépdelt mellé, és leült a hokedlire. – Hogy érzed magad?

– Ugyan, hagyd már – szólalt meg a beteg reszelős hangon. – A doktornővel mi volt?

Az ápoló egy pillanatra elgondolkodott, hogy hazudjon-e neki valamit, de végül is arra jutott, nincs sok értelme a köntörfalazásnak.

– Az a helyzet – kezdett bele, és közben végighúzta tenyerét borostás állán –, hogy letiltotta a magnózást, rám parancsolt, hogy vigyem vissza a készüléket Závodszkynak, és átrakott holnaptól éjszakásnak.

Aszalós kikerekedett szemmel hallgatta az ápolót, aztán felnézett a tükörre, de az még mindig a csukott ajtót mutatta. Ő maga kérte meg a doktornőt, hogy így állítsa be a tükrét, amikor még az ápoló visszatértére várt, de hirtelen borzasztóan elkezdett hiányozni neki a kert látványa.

– És, visszavitted? – kérdezte némi zavart csönd után.

– Tulajdonképpen nem. Még mindig nálam van.

– Vagyis folytathatjuk.

– Az nem olyan egyszerű azért…

– Tudom.

– Ha még egyszer nekimegyünk, már az állásommal fogok játszani.

– Nem akarlak ilyen helyzetbe hozni, és tudom, hogy a doktornő is csak engem félt, de mit tehetnék? Mondd meg! Verjem a fejem egész nap a gépbe?

Aszalós hangja egyre élesebbé kezdett válni, és azzal együtt a beszéde is egy kissé ritmustalanná. Az ápoló szerette volna valahogy megnyugtatni, nehogy megint rohama legyen, mint tegnap, ezért közelebb hajolt hozzá, és közben úgy támaszkodott meg a gép oldalán, olyan puhán helyezte rá a tenyerét, mintha az a fémfelület is, amit megérintett, a beteg testéhez tartozott volna.

– Nem azt mondom, hogy ne csináljuk – suttogta –, de óvatosnak kell lennünk.

– Mire gondolsz?

– Mondjuk, hogy nem járkálhatok csak úgy, ki-be a szobádból, egy reklámszatyorral a hónom alatt.

– Mhm.

– Ma már nem tudunk csinálni semmit, de ha holnap éjjel elalszanak a többiek, esetleg megpróbálhatjuk.

– Rendben – felelte Aszalós –, akkor addig igyekszem kipihenni magam.

– Erről van szó – mondta az ápoló, majd felállt, és visszatette a hokedlit a helyére. – Tehát holnap éjjel jövök, addig ne csinálj semmi hülyeséget.

A beteg elvigyorodott, és egy futó pillanatra mintha visszatért volna elgyötört arcába az élet; ráncai összébb húzódtak, szemöldöke megmoccant, tekintete egy villanásnyi időre ismét fénnyel telt meg. Az ápoló elégedetten visszamosolygott rá, aztán fölszedett a gép mellől néhány szennyes ruhadarabot, és megindult velük kifelé.

A délután maradéka nagyon gyorsan telt, de nemcsak a teendők sűrű szövevénye miatt, hanem azért is, mert egész idő alatt máshol kószáltak a férfi gondolatai. A Fürjes-major járt a fejében, a soha nem látott anya, a félkarú nagybácsi, meg a szovjet katonák, akik kirángatták az ágyából az apát. Úgy hangzott, mintha Aszalós fejéből pattant volna ki az egész, vagy legalábbis mintha Aszalós rendezte volna el a megtörtént események egymástól független részleteit egy neki valamicske megnyugvást adó sorrendbe. De végső soron, gondolta az ápoló, neki nem is feladata eldönteni, hogy mindez valóság-e vagy kitaláció, az ő része ebben a folyamatban nem több, igaz, nem is kevesebb, mint hogy segítsen a béna férfinak végigmondani valamit, amit máskülönben képtelen lenne. Így gondolta, de mégis érzett magában valami görcsöt, mintha nem lett volna egészen biztos benne, hogy tartózkodásával nem csak felmenteni akarja-e magát valamiféle homályos felelősség alól.

Háromkor megérkezett a gyógytornász Bozóhoz és Imikéhez; mindenkinek megvolt a saját napja, és a fiúkra most került sor. Az ápoló kifejezetten élvezte ezeket a foglalkozásokat, mert Szántó Mari a maga tántoríthatatlan vidámságával mindig friss huzatként hatott a ház áporodott levegőjében. Miközben a fiúk elmerevedett, görcsbe fagyott, girbegurba végtagjait emelgette, forgatta és nyomkodta, amivel elég komoly szenvedésnek tette ki őket, a legképtelenebb városi pletykákkal szórakoztatta a társaságot. Most például megtudták tőle, hogy mindenki az iskolaigazgató balesetéről beszél, aki a hétvégén a kertjében rendezett bográcsozáson részegen magára rántotta a halászlevet, és azóta a debreceni kórházban fekszik lepörkölődött bőrrel. Közben hétfőn kisebb pánik tört ki, mert a tűzoltók délután körbejárták a játszótereket, és hazaküldték a gyerekeket egyfajta óvintézkedésként a sugárszennyezés ellen. Erre ma reggel a szülők jelentős része nem ment munkába, mert nem volt hajlandó elengedni iskolába a kölyköket, ez viszont mindenféle fennakadáshoz vezetett.

– Volt olyan bolt, amelyik ki sem tudott nyitni, mert nem volt elég eladó – mesélte göcögve a gyógytornász, miközben Imike vállát hajlítgatta, amit a fiú összeszorított fogakkal igyekezett minél méltóságteljesebben elviselni. – Ott mentem el reggel az Ifjúsági ABC előtt, de le volt eresztve a rács. Benéztem, és láttam, hogy Molnár Jóska, a boltvezető, odabent telefonál hótt idegesen.

Miközben a többiek nevetgélve hallgatták Szántó Mari futamait, már ha nem nyögtek éppen, az ápoló ezúttal szótlanul tette a dolgát mellettük. Mari harsány volt, de tapintatos, csak a foglalkozás után, már a folyosón kérdezett rá, hogy mi a fene van vele.

– Kicsit fáradt vagyok, ennyi az egész – mondta a férfi.

– Kérsz egy cigit?

– Nem kösz, van nekem is.

– Akkor igyál egyet.

– Az jó lenne, de még van egy kis dolgom.

– Nem is úgy értettem, hogy most azonnal – röhögött föl Szántó. – Majd, ha végeztél, utána.

A férfi hosszan nézte a nőt, miközben az a kijárat felé sétált. Annak ellenére, hogy alacsony volt és kissé kerekded is, de lehet, hogy éppen ezért, mindig is vonzónak találta. Előfordult, hogy egy-egy foglalkozás során, miközben a nő gömbölyű mozdulatait figyelte; válla forgását, a könyöke két oldalán kiduzzadó húst, mikor behajlította a kezét, kardigánja rejtekében föl-le hullámzó mellét, és széles csípője alatt határozott rakományként domborodó fenekét, egészen rákívánt. Persze ezt mindig igyekezett elleplezni; egyrészt nem is volt igazán komoly a dolog, másrészt pedig ismerte Szántó férjét, aki a sporttagozatos iskolában volt testnevelő tanár, és véletlenül sem szeretett volna összeakaszkodni vele.

Munkanapjából már csak egyetlen feladat volt hátra, meg kellett fürdetnie Hajnal Ágnest. De azután, hogy délelőtt olyan sután adta át a beteghordozónak, kissé feszengve gondolt arra, milyen hangulatban fog telni ez az amúgy sem egyszerű művelet. A nagy fürdetés is heti beosztás szerint ment, persze közben többször alaposan lemosdatták a betegeket, de ülőfürdőre hetente egyszer, legfeljebb, ha a páciens nagyon ragaszkodott hozzá, kétszer kerülhetett sor. Hajnal Ágnes szombaton már fürdött egyszer, de már akkor jelezte, hogy a hét közepe felé szeretne egy másik alkalmat is.

A két lány túl volt már a délutáni pihenőn, amikor bekopogott a szobájukba. Kiskati beesett szemmel nézett az ápolóra, amikor az mellé lépett, nyilván nem aludt valami sokat az éjjel, és részben még mindig a hatása alatt tartotta Aszalós tegnapi csúnya rohama.

– Kati, hogy vagy, kérsz valamit? – kérdezte tőle tapintatos hangon.

A lány határozottan megcsóválta a fejét, majd zavartan ránézett a szobatársára. Ezek biztos megbeszélték már, hogy milyen goromba voltam délelőtt, gondolta az ápoló, de igyekezett nem magára venni a lányok sértett hangulatát.

– Ilonához sem szeretnél átmenni?

Erre már nem reagált olyan egyértelműen a lány, elgondolkodva nézett maga elé.

– Azt hallottam, elakadt a válogatással, esetleg segíthetnél neki megint – folytatta a férfi, mire a lány a szemébe nézett, és fátyolos tekintettel bólintott egy alig észrevehetőt.

A lélegeztető csövét óvatosan kihúzta a kanülből, majd átültette Katit a tolószékbe. Olyan érzése volt az ápolónak néha, amikor leemelte az ágyról a lányt, hiszen Kiskati testének alig volt súlya, hogy akár zsebre is tehetné, és úgy hordozhatná körbe a házban. Legvégül még odaadta neki kedvenc sálját, amit a lány mindig az ágy fejére tekerve tartott, s ami nélkül, hiszen ezzel fedte el felmetszett torkát, nem volt hajlandó kimozdulni a szobából. A férfi csak azután fordult oda Hajnal Ágneshez, hogy egyedül maradtak a helyiségben.

– Ágnes – hajolt hozzá –, ne haragudj, kérlek, a délelőtti miatt…

A lány szigorú tekintettel nézett rá, mint valami ősi törzs bírája, aki még nem döntötte el, hogy mi legyen a vétkes büntetése.

– Maradjon köztünk – folytatta a férfi a másik bizalmára apellálva –, de kicsit összerúgtam a port a doktornővel. Illetve ő velem. Az egész nem nagyon érdekes, de éppen akkor történt, amikor elrohantam.

– Tudod, hogy mennyire bánt – szólalt meg Ágnes, idegesen lefogva a kanüljét –, ha úgy adogattok egymás között, mint egy rongybabát.

– Persze, és igazad is van, de muszáj volt…

– Ne ragozzuk túl, jó?

A férfi bólintott egyet, és rövid időre csukott szemmel lecsüggesztette a fejét. Mire ismét felnézett, a lány arcán már nyoma sem volt az előbbi szigornak.

– Mehetünk? – kérdezte az ápoló, aztán nekiállt kiszabadítani Ágnest az ágyból.

A betegek fürdője gyakorlatilag egy rendes, szoba méretű helyiség volt, ablakok nélkül, a folyosónak a hátsó bejárathoz közelebb eső végében. Falai valamivel fejmagasság fölöttig ki voltak csempézve, a bejárattal szemközt pedig egy szintén fehér egyencsempével kirakott betonkád állt, mellette karos emelő, egy műbőrrel bevont gurulós vizsgálóágy, és egy fehérre mázolt vaspolc, amin a fürdetőszerek és a kisebb segédeszközök sorakoztak. Az emelőt inkább csak a férfiak fürdetésekor kellett használni, vagy akkor, ha a fürdetést végző ápoló vagy beteghordozó még nem volt elég gyakorlott. Olykor a könnyűnek tűnő testeket sem volt olyan egyszerű finoman behelyezni a mély kádba, főleg ha közben a víz hőfokára, a beteg gerincének biztonságos megtámasztására és a magatehetetlenül lógó végtagokra is oda kellett figyelni. Legutóbb Kiskatit ejtette el majdnem a kád nedves szélére ügyetlenül feltérdelő beteghordozó fiú, márpedig, hiába ölmagasságról van csupán szó, ha ezeket a testeket elejtik, komoly sérüléseket lehet nekik okozni; és nem is csak fizikai értelemben.

Az ápoló betolta Hajnal Ágnest a fürdőbe, és odaállította kocsiját a vizsgálóágy mellé, aztán visszalépett az ajtóhoz, és behúzta rajta a reteszt. Amikor ismét a lány előtt állt, az felemelte jó kezét, a férfi pedig kissé előrehajolt, hogy a lány a nyakába tudjon kapaszkodni. Egy picit elég volt hátrafeszítenie magát, hogy Ágnes teste kiemelkedjen a tolókocsiból, ezután egyik kezével a hátát támasztotta meg, másikkal a combjai alányúlt be, s egy következő lendülettel átemelte a lányt a vizsgálóágyra. Minden gördülékenyen ment, s a férfi elővigyázatos és finom mozdulatai nyomán Ágnes szinte úgy érezhette, magától indul meg a teste. Ahhoz is különleges tehetség kell, hogy valaki úgy tudjon hozzáérni egy másik emberhez, hogy az ne azt érezze nyomban, behatoltak a személyes terébe, megsértették intimitását, önállóságát, önbecsülését. A legtöbb beteghordozó és ápoló, amikor emelt, kilókat emelt, és testrészeket, tömeget, magatehetetlen húst. A férfi iránt azonban valósággal rajongtak a betegek, mert az ő mozdulataiból valahogy hiányzott az erőlködés; amikor ő vett a kezébe valakit, az mindig inkább előzékenységnek tűnt, mint kötelességnek. A többiek karjában betegnek érezték magukat a páciensek, míg az övében kivételezettnek.

Miután Ágnes merev testrészeit eligazgatta a vizsgálóágyon, nekiállt levetkőztetni a lányt. A virágmintás, elöl záródó egyrészes szoknyaruha első gombjainak megoldására azonnal kipirult Ágnes arca, és zavartan lesütötte a szemét. A betegek a fürdetéshez általában minél egyszerűbben levehető ruhát szoktak választani, a férfiak gyakran csak egy fürdőköpenyt kérnek, és nem vesznek alá semmit, hiszen arra a pár méterre, amit a folyosón megtesznek, felesleges is volna. A nők inkább megadják a módját, de arra azért ők is ügyelnek, hogy ne jelentsen túl nagy kihívást a fürdetőnek megszabadítani őket a gönctől. Az ápoló most mégis kissé elbizonytalanodott, miközben a szoknyarészt is végig kigombolta, hiszen az indokoltnál néhány fokkal alkalmibbnak tűnt a lány öltözete, és Hajnal Ágnestől egyébként sem állt távol, hogy akár egy fürdetésből is hiúsági kérdést csináljon. A ruha két szárnyát széthajtva minden kétsége elszállt az ápolónak, és egy pillanatra meg is torpantak kezei a levegőben, de aztán igyekezett úgy folytatni a műveletet, mintha nem értené az üzenetet napnál világosabban. A ruha alatt a lány finom, elegánsan kihívó, csipkével díszített fehér kombinét viselt, ami olyan tájidegen volt a fürdő ridegen praktikus kisvilágában, hogy eleinte alig mert ránézni a férfi. Vajon mikor és hogyan vette föl ezt a fehérneműt a lány, ki segített neki, gondolkodott az ápoló, miközben Ágnes karjáról lehúzta a virágmintás ruhát.

Jobb tenyerét finoman a lány háta alá csúsztatta, megemelte egy kissé, és az alkarjával megtámasztotta, amíg a ruhát aláhajtotta; majd ugyanezt a mozdulatot megcsinálta a másik oldalról is, csak itt nem behajtotta, hanem a megemelt hát alól egyenletes húzással kiszabadította az anyagot. A víz közben lassan csobogott a kádba, és ezért a kis hangért mindketten hálásak voltak, mert legalább ez kitöltötte az űrt, amit a szótlanságuk hagyott a terem levegőjében. A kombiné levétele következett; az ápoló azonban még előtte, hogy egy kis időt nyerjen magának, egy hőmérőt mártott a vízbe, majd a hideg csapot egy negyed fordulattal elcsavarta. A kombiné vékony pántjait leakasztotta a lány libabőrös válláról, aztán a nyaka alá nyúlva megemelte a hátát kissé, s ameddig lehetett, lehúzta a könnyű anyagot. Hajnal Ágnes derékig meztelen volt, és fedetlen mellei akarva-akaratlan magukra vonták a férfi tekintetét. A szinte tökéletesen szimmetrikus, telt hófehér félgömbök tetején keményre összehúzódva, mint két szem mazsola, ült a két mélyvörös mellbimbó. Az ápolónak ismét eszébe jutott az a méltatlan beszélgetés, ahogy a kollégái egymásra licitálva sorolták, mit csinálnának a lánnyal, ha tehetnék, s minél inkább összerándult a gyomra a dühtől, annál semlegesebb mozdulatokkal igyekezett lehúzni Ágnes derekáról a fehérneműt. Keze csak akkor remegett meg kissé, amikor a ruha alól előbukkant a lány elképesztően dús, mélyfekete szeméremszőrzete, mely úgy terült el a fehér combok találkozásánál, mint egy titokzatos, hívogatóan sűrű erdő egy behavazott völgy mélyén. A vetkőztetés alatt végig nem néztek egymás szemébe, de ez legalább akkora önfegyelmet igényelt, mintha farkasszemet néztek volna.

A férfi egy nagy törölközőt vett a kezébe, és azzal takarta le a csempéken visszaverődő neonfényben szinte világító meztelen testet. Ha bizonyos szögből nézett rá az ember, észre sem vette, hogy Hajnal Ágnes tagjait megnyomorította a vírus. De még akkor is, amikor feltűnt, hogy az egyik kéz jóval vékonyabb, mint a másik, hogy a rossz karon úgy ül a használhatatlan könyökízület, ahogy öreg fákon szokott egy-egy elburjánzott görcs megkapaszkodni, a csuklón pedig szabálytalanul hátrafeszül az összevissza ujjakkal megszórt kézfej, vagy hogy a csípő kissé elferdült, mintha két hatalmas kéz tekert volna egyet a két végén, a két láb pedig, ha csak kicsit is, de rövidebb, mint amilyennek lenniük kellene, vékonyak, kórószerűek, a térdek befelé borulnak, a bokákon rendezetlenül eltekeredve csüngenek a lábfejek, s még a lábujjak is össze vannak húzódva; még ha valaki mindezt látta is, akkor sem mondhatta, hogy ne lenne valami harmonikus Hajnal Ágnes testében.

A vizsgálóágyat a kád mellé gördítette az ápoló, elzárta a vizet, még egyszer megmérte a hőfokát, majd belehelyezte a műanyagból készült támasztóülést az aljába, beállította a kellő magasságúra, aztán odafordult a lányhoz. Amikor elkezdett a gondozóban dolgozni, gyakran azon kapta magát, hogy öntudatlanul a gégemetszettek nyaki kanüljét bámulja, tudta, hogy nem szabad, de képtelen volt a tekintetének parancsolni. Az idő múlásával aztán egyszerűen megszokta ezt a látványt, sőt, már fel sem tűnt neki, a leghétköznapibb dologgá vált, valami olyasmivé, mint az egészséges arcokon megjelenő bibircsók, anyajegy vagy májfolt; szóra sem érdemes semmiséggé. Ám amikor a lány testét a ráterített törölközőn kívül más nem fedte el, nyitott légcsöve ismét hangsúlyos lett. Mégsem volt visszataszító, inkább megejtő és bizonyos szempontból felkavaró; habár valójában nem lehetett rajta benézni, az ápoló gyakran úgy képzelte maga elé a sebet, mint egy ablakot, ami a lány huzatos bensőjébe nyílik, s amit valami képtelen hiba miatt lehetetlen bezárni.

Miután a vizsgálóágy kerekeit rögzítette, lehúzta a törölközőt a lányról, majd mellé lépett, bal kezét a lány nyaka, jobbját pedig a feneke alá csúsztatta, aztán fújt egyet, és izmait megfeszítve a levegőbe emelte a magatehetetlen testet. A legnehezebb az volt, hogy a két lecsüngő lábat úgy emelje át a kád peremén, hogy közben baljával a fejet nem engedi túl mélyre, s a gerincet végig egyenesen tartja. Ahogy teste a forró vízbe ért, egy pillanatra megint libabőrös lett a lány, s mellbimbói, ha lehet, még keményebben felmeredtek. Ha csak egy kissé előrehajtanám a fejem, villant be a férfinak, be tudnám harapni őket. De saját gondolatától annyira zavarba jött, és olyan rémülten próbálta elhessegetni maga elől a képet, hogy a végén az ideálisnál néhány centiméterrel magasabban eresztette el a lány testét, aki szinte belezökkent a kád aljába fektetett támasztóülésbe, és egyszerre riadt és számonkérő tekintettel nézett fel rá.

– Ne haragudj – mondta az ápoló elvörösödött képpel.

– Lehetnél kicsit óvatosabb – felelte a lány, és elvette a kád szélére rakott szappant.

Volt olyan beteg, akit tetőtől talpig meg kellett mosdatni, és volt olyan, akihez hozzá sem kellett érni, mert boldogult egyedül is. Hajnal Ágnes valahol középúton helyezkedett el ebben; amit használható kezével elért, azt megmosta ő, de combközéptől lefelé a lábait, és a nyakszirtjétől a derekáig a hátát az ápolóknak kellett beszappanozni és leöblíteni. A férfi hátralépett a kádtól, és lehajtott fejjel várta, hogy a lány szólítsa, közben mélyre szívta a szappanhabból felszálló gyöngyvirágillatot, és két kezét, mint a sorfalban álló focisták, összekulcsolta a lágyéka előtt.

Csak néhány percig állt ott, mégis, amikor a lány szólította, olyan érzése támadt, mintha már órák óta a helyiség közepén szobrozott volna. Amennyire csak bírt, igyekezett semmire sem figyelni, és ez olyan jól ment neki, hogy úgy tűnt, nyitott szemmel alszik. Ágnes hangját sem hallotta meg elsőre, csak akkor kapta fel a fejét, amikor erőteljesebben rászólt a lány, akkor viszont gyorsan a kádhoz lépett, és kissé kapkodó mozdulatokkal elkezdte lemosni a lány csontos lábait.

– Hát veled meg mi van, hol jár az eszed? – mosolygott rá Ágnes a kád fölött lebegő langyos felhőn keresztül.

– Elfáradtam egy kicsit.

– Hosszú nap volt?

– Nem annyira, inkább idegesítő.

– De legalább lassan vége.

– Lassan…

A férfi megvonta a vállát, majd átsétált a túloldalra, és beszappanozta a lány hátát, miközben az a kád szélében megkapaszkodva kissé előrehúzta magát. Így, előregörnyedve, Ágnes mellei megint a vízfelszín fölé kerültek, az ápoló pedig, mivel nem volt kitéve a másik tekintetének, alaposan szemügyre vehette őket. Ezúttal sokkal puhábbnak látszottak, mint amikor még a hideg vizsgálóágyon feküdt a lány, és a mellbimbók udvara is szétterpeszkedett kissé; a meleg kioldotta belőlük a görcsöt, és a férfi szappanozó mozdulatait lágy ringással követték a habos vizet súrolva. Egy egészen apró pillanatra az ápoló ujjhegyei mintha megérintették volna a lány mellének oldalát, amire mindketten megborzongtak, a férfi pedig gyorsan az öblítőedényért nyúlt, és mielőtt még a másik bármit is mondhatott volna, egy nagy merítésnyi vízzel lemosta a habot Ágnes hátáról. Azután, mintha időre kellett volna végezniük, az ápoló gyorsan leterítette egy száraz törölközővel a vizsgálóágyat, két másik törölközőt pedig összehajtva készített oda. Amikor az ággyal megvolt, a lány fölé hajolt, Ágnes újra belekapaszkodott a nyakába, ő pedig kezeit a síkos test alá csúsztatta a kád alján. Ahogy áthelyezte a lányt a leterített vizsgálóágyra, egy oldalpillantás kiszakadt addig fegyelmezetten egy irányba tartott tekintetéből, és végigfutott Ágnes habosan csillogó alakján. Volt ennek a testnek a ragyogásában valami nagyszabású keserűség, legalábbis a férfi így érezte, amíg szeme gyors rángásával bejárta az előtte mozdulatlanul elterülő sikamlós formákat. Hatalmas szeretkezéseket ígért ez a látvány, tulajdonképpen még a rosszabb részletekkel együtt is; ott lapultak a mélyén a sikolyok, a hörgések, a harapások, az összeszoruló öklök, karmoló kezek, kitáguló pupillák, a gyönyör félhomályos kis sikátorai, a nyál, az ondó, a testből kiszabadítható nedvek fröccsenései, de mind, nyilvánvalóan, beváltatlanul. Egy törölközőt ismét ráterített a lányra, egy másikkal pedig a lábfejét kezdte szárítgatni.

– Találkozol valakivel? – kérdezte Ágnes kissé bizonytalan hangon. Az ápoló abbahagyta a törölgetést, és felnézett rá, de mint akit megrázott az áram, szinte lezsibbadt ettől a hirtelen indiszkréciótól.

– Hogy érted?

– Ne haragudj, nem akarok a magánéletedben vájkálni – mondta mosolyogva a lány. – Csak, tudod, az van, hogy mi itt azt látjuk belőletek, amik bent vagytok, és azt hisszük, ismerünk titeket. De soha nem kérdezzük meg, hogy mit csináltok, miután innen kiléptek.

– Aha – bólintott a férfi, és folytatta a törölgetést. – Nem. Nem terveztem, hogy találkozom valakivel. Hazamegyek, és kipihenem magam.

– Hát – mondta erre a lány, és csalódottan félrefordította az arcát –, én biztosan elmennék valahová a helyedben.

A törölközés után a férfi segített Ágnesnek felvenni az esti köntösét, majd beültette a tolókocsiba. A lány ölébe adta a virágos ruhát, és belehajtogatva a kombinét is, aztán visszatolta a szobájába. Kiskati már odabent volt, az ágyában feküdt, és egy színes magazint lapozgatott unott arccal. A férfi fölfektette Ágnest a másik ágyra, beterítette egy vékonyabb takaróval, majd finoman becsúsztatta a respirátor csővégződését a lány kanüljébe. Majdnem elképzelhető volt egy olyan élet, amiben a fürdőbeli beszélgetés végén a férfi randevúra hívta volna a lányt. Ez nem az a valóság volt, de a lehetőség, mint egy hirtelen támadt széllökés, megsuhintotta őket, és most némán szégyenkezve próbáltak úgy tenni, mintha nem játszottak volna el a gondolattal, hogy milyen lenne a következő lépés. De nem volt következő lépés, a férfi rákötötte Kiskatit is a lélegeztetőgépre, aztán erőtlenül motyogva elköszönt a két lánytól, és gyors papucssurrogással hátrahagyta őket.

Rogyadozó térddel ment végig a folyosón, és ahogy beért az öltözőbe, azonnal leroskadt a szekrények mellé állított székre. A tenyerébe temette az arcát, úgy ült ott pattanásig feszült inakkal, mint aki zokogni készült, de hirtelen mégsem tud kiszakadni belőle semmi. Szárazon szuszogott, a nyálát szívogatta, és előre-hátra dülöngélt idegesen. Egy idő múlva aztán felemelte a fejét, körülnézett pislogva, köhintett néhányat, és megpróbálta összeszedni magát. Fölállt, levette a köpenyét, és beakasztotta a szekrénybe, aláhajtogatta a nadrágját is, de mielőtt még felöltözött volna utcai ruhájába, bement a vécébe, bereteszelte az ajtót, és határozott, kissé talán türelmetlen mozdulatokkal elkezdett könnyíteni magán. Itt, a gondozó vécéjében még sosem jutott eszébe ilyesmit csinálni, és emiatt valamiféle lámpaláz is volt benne, de hamar túljutott rajta. A régi emlékképek, vad fantáziák és a néhány perce átélt látvány kavargásából állt össze lehunyt szemei mögött egy émelyítő mozi. Nem tartott sokáig az egész, s talán az a feszültség, ami az előbb, a sírás kudarcával benne ragadt, most a kezében tartott nemi szervén keresztül, ondósejtjeivel együtt utat talált magának kifelé. Hasizma megfeszült, bal kezével oldalra támaszkodott, míg másik marka megszorult vörösen lüktető farkán, majd nyögött egyet, és a vécékagyló fölötti csempézett falra élvezett. Néhány pillanattal később, miután kicsit kilihegte magát, és egy darab vécépapírral nekiállt a piszkosfehér fuga mellett komótosan lefelé ereszkedő spermáját letisztítani, arra jutott, hogy Ágnesnek mégiscsak igaza lehet. Miért rohanjak egyenesen haza mindig, gondolta, nem ártana néha emberek közé mennem. És hirtelen nemcsak kedvet, de valami titkos tartalékból előszivárgó erőt is elkezdett érezni magában, váratlanul feltörő önbizalmat, pedig azt hitte, az már végképp kiveszett belőle. Ez az, suttogta maga elé, miközben kilépett a vécéből, jó lesz végre élni egy kicsit.

Hiába volt ébren már fél tizenegy óta, csak akkor kászálódott ki az ágyból, amikor meghallotta odakintről a harangok fáradt kondulásait. Az üres délelőtt felkészületlenül szakadt a nyakába; nem kell menni sehová, nincs mit csinálni, nincs semmi. Arccsontja sajgott, ujjait óvatosan rátapasztotta, és érezte, hogy jókora, érzékeny duzzanat nőtt rajta. Alsónadrágban és trikóban állt az előszobai tükör elé; egy torzonborz, szikár alak nézett vissza rá. Annyira elárvult arcot vágott, hogy előbb csak elvigyorodott, aztán jóízűen röhögni kezdett, fejcsóválva nevette ki magát. Itt van, tessék, gondolta, hát így vagyunk, aztán közelebb hajolt a tükörhöz, és óvatosan megnyomogatta a bal szeme alatt éktelenkedő, szilva nagyságú duzzanatot. Fájt, de valamiképp jóleső fájdalom volt ez, mint amikor az ember egy sebet kapar le a térdéről, vagy egy kilazult fogat mozgat ide-oda a nyelve hegyével.

Kellemes, lassan hűlő este vette körül, amikor előző nap eljött a gondozóból. A fénnyel teli levegőn érezni lehetett már, hogy a tavasz megtette a magáét, biztosította a hídfőállásokat, melyeken keresztül hamarosan bevonulnak majd a nyár főerői. Ám ezek az erők egyelőre nem voltak jelen, csak az ígéretük, s így minden, a legapróbb ágvégtől a madarak ideges cikkanásain át a gyerekek távoli kertek alól visszhangzó kurjantásaiig a jövőnek szólt. A várakozás öröme valósággal felfalta a jelent.

Ráérősen tett egy kört a belvárosban, majd menet közben kitalálja, gondolta, miközben a pedált taposta, hogy hova üljön be. A templom és a takarékpénztár között érkezett ki a körforgalomhoz, és lassítás nélkül gurult át rajta. Nem közlekedett sok autó körülötte, nyugodtan tudott nézelődni. Habár ugyanaz a látvány fogadta, mint minden délután, mivel ő hirtelen másképpen nézett a dolgokra, azok is némiképp más fénytörésben mutatták meg magukat neki. A körforgalmat övező, tíz-tizenöt éve épült szögletes társasházsor aljában álló üzletek üvegtáblái mögött már felkapcsolták a villanyokat, így pillantása, ami épp csak végigfutott a belső tereken, élesen rögzítette az elsuhanó részleteket. Az Állami Biztosítóban ügyfelek híján egy íróasztal körül álldogáltak összefont karral az öltönyös-kosztümös dolgozók. A Vasedényben egy idős nő kezei közt forgatva egy hatalmas dunsztosüveget vizsgálgatott, miközben a pénztárgép mögött ülő eladó félrebillent fejjel bámult rá. Az egyik lépcsőház bejárati beugrójában két iskolásfiú nagy csattogással rugdosott a betonfalnak egy labdát, a túloldalon pedig, a mészkőből faragott felszabadulási emlékmű takarásában egy kamasz pár csókolózott elmélyülten. A férfi továbbtekert, és önfeledten fürdött szinte a rá zúduló látványban. A lakberendezési áruházban egy egész család ült egy sarokkanapén, miközben a boltvezető ott toporgott előttük, és széles gesztusokkal magyarázott. Kicsit távolabb, a Háziasszonyok boltja előtt kint cigiztek az eladónők hangosan röhögcsélve, még följebb pedig, a tűzoltóság félig kitárt kapuja mögött a város egyik új büszkeségét, a nemrég munkába állított Rába rohamkocsit mosták nagy műgonddal a trikóra vetkőzött férfiak.

A tűzoltóság sarkánál egy kis díszkorláttal körbevett artézi kút csobogott, az ápoló lelassított, és bekanyarodott a kút elé. Két öregember állt ott, két-két bádogkannával; sokan hordták innen haza a vizet, még azután is, hogy alig maradt olyan része a városnak, ahol ne lett volna kiépítve a vezetékrendszer. Ha egyszer valaki rászokott a kútból felbugyogó fémes ízű vízre, akkor is hajlandó volt eljárni érte, ha az egész várost át kellett szelnie miatta. Az öregemberek is messzebbről jöhettek, leharcolt, egysebességes Csepeljeik ott pihentek nekidöntve a kútháznak. A férfi néhány lépés távolságból kivárta türelmesen, hogy az öregek megtöltsék az utolsó kannát is, majd ahogy felszabadult a hely, a kút mellé lépett, és fél térdre ereszkedve, a víz alá tartott markából kortyolt néhányat. Amikor ismét felegyenesedett, tekintete az utca szemközti oldalán álló Jóbarát vendéglőre esett, ami neve ellenére se barátságos, se vendéglő nem volt, hanem egy közepesen rossz hírű kocsma, ahol a belváros iszákosai, az órákról lógó ipari tanulók és a város széléről beszivárgó szomjas parasztok ülték körbe a kopott faasztalokat.

Lehet, hogy mégsem volt olyan jó ötlet bemenni, futott át a férfin egy savanyú mosollyal kísérve a gondolat, miközben egy törlőrongyot tartott a konyhai csap alá, hogy hideg vizes borogatást készítsen magának. Volt még pár órája, mielőtt el kellett indulnia a gondozóba, és úgy döntött, ha már áttették éjszakásnak, az átállás üres óráit valami igazán értelmes dologgal fogja tölteni: nem csinál semmit. Miután kicsavargatta a rongyot a mosogatóba, az asztalról felkapott egy kiflit, és visszafeküdt a bevetetlen ágyba. Bekapcsolta a rádiót, hallgatta néhány percig, de rájött, hogy teljesen hidegen hagyja, az adott pillanatban mi történik az országban, vagy bárhol a világban, úgyhogy kikapcsolta a készüléket, és csendesen majszolni kezdett.

Hiába verte ki múlt délután, és aztán hiába kerekezte körbe a fél várost, ahogy megfogta a kocsmaajtó kilincsét, megérezte, hogy még mindig ott lappang benne valami különös, kiismerhetetlen feszültség. Részben kíváncsiság volt ez, hogy mit akarhat Aszalós ettől a magnózástól, részben frusztráció, amiért Marosi doktornő belepiszkált a dologba, harmadrészben pedig egyfajta kielégítetlenség is, ami mélyebben gyökerezett annál, mint hogy csak úgy kirázhassa magából a vécé falára. Mindez egészen nyilvánvalóan hasított belé abban a pillanatban, és ő kristálytisztán föl is fogta az egészet, mégis lenyomta a kilincset, és belépett a Jóbarátba, mintha nem lett volna más választása. Odabent olyan sűrű cigarettafüst fogadta, hogy neki is azonnal rá kellett gyújtania, különben nem bírta volna elviselni. A levegőben doh-és savanyú sörszag keveredett az elhanyagolt testekből fölszálló párával, és a kopott tapétától kezdve a ragacsos bádogpulton át a behorpadt arcokig minden az elveszített ütközetek szégyenteljes nyomait hordozta magán. Ezek a veteránok, akik itt ittak, többnyire nem is fogták fel, hogy egy háború résztvevői, amíg egyszer csak le nem kellett tenniük a fegyvert. Ezután pedig azt értették félre, hogy ki volt az ellenség, a feleségük, a gyerekeik, az apjuk, anyjuk, főnökeik, a sorsuk, az időjárás, a korszak, a föld, a történelem, a pénz, ezeket variálták jobbára, amikor találgattak, de leginkább tanácstalanul és némán meredtek maguk elé, amíg ki nem ürült a poharuk. Amikor Hajnal Ágnes azt mondta neki, hogy ő, ha tehetné, biztosan beülne valahová a helyében, valószínűleg nem a Jóbarátra gondolt. Mégis, valahogy jó kedve támadt a férfinak, miközben a pulthoz lépve elképzelte, mit szólna a lány, ha most látná.

– Egy sör lesz… – mondta a karba tett kézzel álló csaposnak, aztán valamiért még hozzátette – meg egy cseresznye.

Valójában nem is akart felest inni, pláne nem cseresznyét, de ahogy elnézett a pultos válla fölött, és a polcon meglátta a fekete címkés üveget, hirtelen belenyilallt, hogy kell, hogy ezt itt így szokás, muszáj rövidet is innia, máskülönben komolytalannak fog tűnni. Leszámolta az aprót a bádogpultra, majd elvette a két poharat, és keresett magának egy szabad asztalt. Amikor úgy érezte, hogy senki nem figyeli, beleszimatolt a pálinkás pohárba; a kellemetlen cefrés alkoholszag valósággal felszántotta a nyálkahártyáit, kirázta a hideg, és rögtön megbánta, hogy az előbb nem nézelődött egy kicsit tovább a polcon. De nem tépelődhetett ezen túl hosszan, mert a szomszéd asztalnál ülő öreg cigány ember odafordult felé, és a poharát a levegőbe emelve mondta, „egészségedre”. Lehúzta, az ital pedig karcolva végigcsorgott a nyelőcsövén, aztán szigorúan összerántotta a gyomrát, de meglepő módon elég hamar el is engedte, és végül még valami oldottságot is hozott magával. A férfi hitetlenkedve nézett körbe, mint aki arra számít, hogy más is látta, mi történt vele, de egy tekintetet sem sikerült elkapnia. Mégis felvillanyozta a dolog, rágyújtott, kortyolta a sörét, és azt fontolgatta, mikor kérjen ki még egy pálinkát. Végül is nem várt vele sokáig, mint ahogy a harmadikkal sem, közben pedig, nyilván a felesek hatására is, felgyorsultak az események. Szóba elegyedett az öreg zenésszel, és a harmadik pohárkával már át is ült az asztalához. A kopott kis vénemberről kiderült, hogy szinte mindenkit ismer, és nemcsak a kocsmában, hanem az egész városban, hiszen zenész, aki, mint mondta, „születésnapon, esküvőn és temetésen is” játszik. Elég szórakoztató dolgokat mesélt, bár a nagy részét másnap, ahogy az ágyon fekve végiggondolta, már nemigen tudta volna felidézni a férfi. Az biztos, hogy idővel mások is csatlakoztak hozzájuk, és különben is, egyre zsúfoltabb lett a hely. Nem sok kellett ezután, hogy az öreget rávegyék, szedje ki a tokból a hegedűjét, és játsszon valamit; aztán az egész kocsma kórusban, hamisan üvöltve, de mégiscsak együtt zengett.

Olyan volt az egész, mint egy dühös kívánságműsor, ahogy véget ért az egyik dal, valaki már be is üvöltötte a következőt, az öreg meg, akinek folyton hozták a kisfröccsöket meg a pálinkákat, egyre ziláltabban igyekezett mindent lejátszani, amit kértek tőle. Csak férfiak voltak odabent, savanyú, borostás férfiak, akik az épp felcsendülő nóta hangulatától függően az egyik pillanatban könnyes szemmel ordították a dal szövegét, aztán játékosan viháncoltak, végül harciasan verték a ritmust a sarkukkal. Voltak, akik összekapaszkodva táncoltak, mások magukban dülöngéltek, vagy az asztal lapját csapkodták tántoríthatatlanul. Ha egy-egy strófa szövegére nem emlékeztek biztosan, kitaláltak valami nagyjából odaillőt, vagy csak eldünnyögtek pár értelmetlen szótagot. A férfit valósággal lenyűgözte a látvány; a dohányfüst sűrű felhőjébe burkolózva öltött testet ez a különös, mélyen lüktető népünnepély. Amikor az öreg felállva hegedülni kezdett, ő kissé hátrébb húzta a székét, s utána a muzsikus háta mögül, félig takarásból nézte végig, hogyan terjed asztaltársaságról asztaltársaságra egy-egy nóta. A legfőbb hangadónak a pultnál álló csoport tűnt, és közülük is az egyik tagbaszakadt, zsíros kalapot viselő, gumicsizmás paraszt, akinek széles, vörös arca kocsonyásan rezegve követte a ritmust, amit a bádogpultra lesújtó ökölcsapásai diktáltak. Ez a férfi egyre mohóbban üvöltözte be a nótacímeket, és ha az öreg nem az ő kívánságát kezdte el játszani, feszülten intett a csapos felé, hogy egy újabb pálinkát kérjen. A negyedik-ötödik ilyen alkalom után látta már az ápoló, hogy ennek nem lesz jó vége, de fogalma sem volt, mit tehetne ő, ismeretlenül, az öreg takarásából azért, hogy megállítsa a lejtmenetet. Vagy a parasztot kellett volna valahogy megnyugtatni, de hát arra idegenként nem vállalkozhatott, vagy az öreget rávenni, hogy hagyja abba a zenélést, legalább egy kis időre, de félő volt, hogy akkor meg az egész kocsma haragját kihívná maga ellen. Tovább ült némán feszengve a székén, és igyekezett magában sulykolni, hogy ő csak egy kívülálló itt, csak szemlélője ezeknek a dolgoknak, hiszen ez a világ valójában nem is az övé, ez valami más, másik naprendszer, másféle fizikai törvényekkel.

Aztán a paraszt egyszer csak, mint egy földcsuszamlás, megindult az öreg felé, hatalmas markában úgy tartotta a kis pálinkáspoharat, mint egy madárfiókát, amit épp összeroppantani készül.

– Mit baszakszol, öreg, amit én kérek, az nem jó neked? – üvöltött a vénemberre, aki erre úgy ledermedt, hogy még a vonót is elfelejtette leereszteni, és riadtan pislogott a másikra. – Énekeljek valami cigányosat, azt lejátszod? – folytatta a paraszt, és bele is kezdett azonnal. – Cigány, cigány, miért vagy cigány, sárgalábú istenit az anyádnak…

Az első két sort egyedül ordította végig, de az ismétlésre kapcsolt az öreg, és bátortalanul elkezdte húzni alá a dalt. Egy-egy borgőzös hang bekapcsolódott a háttérből is, de a legtöbben inkább tartózkodón figyelték, mi fog kisülni ebből az egészből. Amikor az átkötéshez ért a dal, a paraszt egészen ráhajolt az öregre, és közelről üvöltötte bele a másik riadt pocokarcába az átvariált szöveget.

– Ha végigmegyek a cigánysoron, az összes cigányt jól megbaszom…

Az ápoló ismerte már a dalnak ezt a közszájon forgó változatát, nem a paraszt találta ki, mégis váratlanul hátborzongató volt hallani, ahogy kiszakadt ez a mondat a fickó torkából. Ráadásul, mintha a megbaszást akarta volna nyomatékosítani, a kezében tartott kis poharat lecsapta az asztalra, és a felfröccsenő pálinka beterítette az öreg képét. Megakadt a hegedülés, a paraszt egy kissé még előrébb dőlt, talán már csak a nagy test tehetetlensége vitte, az öreg meg hátrarogyott a székére.

Másnap délután, az ágyában fekve már nemigen tudta tisztán felidézni a férfi, hogy mi zajlott le benne abban a néhány töredék másodpercben, amíg ez a mozdulatsor lefutott a szemei előtt. Talán azt hitte, hogy a paraszt lökte székébe az öreget, talán csak attól tartott, hogy mindjárt ráomlik az öregemberre a másik teste, és szétlapítja az irdatlan súly, mindenesetre reflexből felpattant, és odaugrott a fickó elé. Valahol számított rá, hogy mozdulata spontán ellenreakciót válthat ki a részeg alakból, úgyhogy az először lendülő balhorgot el is tudta kerülni. Meglepetést legfeljebb az okozott, hogy a másik, a pálinkák ellenére is, milyen összeszedetten mozgott; ahogy a célt tévesztett ütés elszállt, vállból visszarántotta a felsőtestét, és már lendítette is a jobb öklét. Az ápoló szerencséjére addigra a körülöttük állók megpróbálták megfékezni a nagydarabot, nyakánál, vállánál fogva csimpaszkodtak bele, amivel ugyan az ütést nem állították meg, de jócskán tompítottak az erején. Bal szeme alatt, az arccsonton csattant a nagy kéz, de már nem az a mindent elpusztító pörölycsapás volt a mozdulat, aminek indult; egy nagyobbfajta, kibírható pofonná szelídült. Az ápoló kissé oldalra dőlt, de nem borult el, valahogy vissza tudta hozni magát egyenesbe, és megkapaszkodott finoman az asztal szélében.

Miután aludt még egypár órát, majd beült a kádba, és alaposan kiáztatta magát, aztán a konyhaszekrényből hosszas kotorászást követően elővett egy üveg lecsót, és odatette melegedni a gázra, majd ütött rá egy tojást, volt ideje mindezt végiggondolni. Két vastag szelet kenyérrel gyorsan belapátolt egy adagot, aztán egy jó erős feketével leöblítette a kesernyés ízt a szájából, és végső soron késznek is érezte magát, hogy bemenjen a gondozóba, és a lefojtottan szuszogó épületben töltse félig-meddig tétlenül az egész éjszakát.

Ahogy beért és átöltözött, egy kis zsebtelepes lámpával a kezében végigjárta a szobákat, és amennyire csak tudta, halkan ellenőrizte, hogy mindegyik gép megfelelően működik-e. Váltótársa még előtte, az öltözőben azt mondta, hogy semmi különös nem történt egész nap, „vihar előtti a csend”, tette hozzá bárgyú vigyorral. Valóban olyan volt a hangulat, mintha mindenki visszahúzódott volna a maga kis csigaházába, a gépek zümmögése mögé rejtőztek a betegek, és vagy mindenki nagyon mélyen aludt, vagy nagyon ügyesen tettette, de a máskor elő-előforduló lefekvés utáni susmusolások is elmaradtak ezúttal. Végül nem is bánta a férfi, hogy éjszaka kell fel-alá mászkálnia az épületben, mert így, hogy nem nagyon jöhetett vele szembe senki, legalább magyarázkodnia sem kellett a monoklija miatt. Amint a kötelező körökkel végzett az első három szobában, benyitott Aszalóshoz, és óvatosan bevilágított az ajtórésen. A vastüdő pumpája lassú fújtatással járt a benti sötétben, s úgy, hogy látvány nem társult hozzá, még magától értetődőbb erővel töltötte ki a kis helyiség minden négyzetcentiméterét a monoton hang. Mintha nem is egy gép, hanem maga a sötét pulzált volna odabent. A kis zseblámpa gyenge fényköre végigszaladt a padlón a gép nehéz acéllábai mellett, aztán megemelkedett kissé, és oda szegeződött, ahol a beteg fejének kellett lennie. Aszalós csapzott képe hunyorogva fordult a fény forrása felé.

– Te vagy az? – kérdezte a beteg.

– Aha.

– Miért nem jössz be?

– Még nincs nálam a magnó, csak gondoltam, benézek, mi van.

– Mi lenne?

– Mit tudom én.

– Nem halt meg senki, hozzad a felvevőt.

Az ápoló visszahúzódott a folyosóra, és lábujjhegyen elsietett az öltöző felé, odabent kiszedte a magnót meg a kazettákat a szekrényből, a hóna alá vette a centrumos szatyrot, és megindult vissza, Aszalóshoz. Már majdnem odaért, amikor a hátsó bejárat kinyílt, és az egyik gyakorlatos ápolónő lépett be rajta. Az imént elnyomott cigarettájának utolsó slukkjából bent rekedhetett egy kis maradék a tüdejében, mert ahogy ráköszönt halkan az ápolóra, füst szállt fel a szájából és az orrlyukaiból. A lány egy bizalmatlan pillantást vetett a férfi hónalja alá szorított zacskóra, de aztán nem kérdezett semmit, klumpájában, mint egy fegyenc, elcsoszogott lassan a folyosó másik vége felé.

Az ápoló behúzta maga mögött a szoba ajtaját, és megint felkattintotta a zseblámpát. A fémtok hátulján volt egy kihajtható pöcök, amivel meg lehetett támasztani a szerkezetet. A férfi odaállította a hokedli tetejére a lámpát, és a fényében elkezdte előszedegetni a zacskóból a magnó tartozékait.

– Pár percre nyugodtan felkapcsolhatod a nagyvillanyt – szólalt meg Aszalós karcos hangja a zseblámpa fénykörén túlról.

– Ne aggódj, megoldom anélkül is.

– Csak gondoltam, mégis egyszerűbb, ha látsz…

Az ápoló közben már ki is tette a magnót, felállította a kis mikrofont, letekerte az adapter zsinórját, és épp azzal bajlódott, hogy bedugja a csatlakozót a konnektorba. – Készen van – mondta az ápoló, és leült törökülésben a hokedli mellé a padlóra, a mikrofont pedig befordította Aszalós felé. Arcát egy időre megvilágította a zseblámpa, Aszalós csak ekkor vette észre rajta a zúzódást.

– Veled meg mi az ég történt?

– Ez? – emelte a duzzanathoz a kezét az ápoló. – Nem érdekes.

– Ki vert pofán?

– Egy részeg paraszt.

Aszalós elröhögte magát.

– És hol futsz te össze részeg parasztokkal?

Az ápoló sóhajtott egyet.

– Tegnap este, gondoltam, megiszom egy sört valahol, de úgy tűnik, rossz helyet választottam.

Aszalós tovább göcögött a sötétben, és ahogy ezt így kimondta, az ápoló is elnevette magát.

– Hol tartottunk? – kérdezte végül a férfi, és ettől a kérdéstől megint elkomorult a szoba.

– A nagyanyámnál – felelte Aszalós suttogva.

– Visszatekerem egy kicsit – mondta az ápoló, benyomott egy gombot a magnón, várt egy keveset, majd egy másik gombbal megállította a csévélést. A sötétben meglehetősen kísértetiesnek hatottak Aszalós rekedt hangon előadott mondatai, a két férfi némán hallgatta a szalagot. Miután lement az a rész is, hogy „…nem kedveskedett sokat, és igyekezett a fejünkbe verni, hogy az élet se fog. Ebben pedig végül is tökéletesen igaza lett…”, a felvételen egy kattanás hallatszott, és az ápoló gyorsan meg is állította a lejátszást.

– Ez a vége – szólalt meg. – Akarod folytatni?

– Csináljuk.

– Akkor most elindítom, és onnantól tiéd a terep – mondta az ápoló, és egy kevés várakozás után lenyomta a készülék gombjait.

– Tehát – kezdett bele Aszalós szuszogva – a háború végére teljes árvaságra jutottunk Gyula bátyámmal… Mégsem mondhatom, hogy csupa szomorú emlékem lenne gyermekkoromból. A Kasza utcai ház kertje valóságos vadon volt. Tele állatokkal meg mindenféle fura, rozsdás, gazzal benőtt gépezetekkel, amik még nagyapám után maradtak hátra… Persze amire emlékszem, az már inkább a negyvenes évek vége. Szegények voltunk, de ez akkor nem tűnt fel, vagy nem is tudom… Egész nap kint játszottunk Gyulával meg a környékbeli kölykökkel. Fel sem fogtuk, miféle világ vesz körbe minket. Minden második gyerek árva volt vagy félárva. Ha nem is hivatalosan, de gyakorlatilag mégis… Ahogy most látom, eléggé el is hanyagoltak minket, szabadon garázdálkodtunk, mint az állatok. Folyton ugyanabban a ruhában jártunk… Azt hiszem, akkoriban még azzal is meg voltak elégedve az emberek, ha egyáltalán éltek. De ezt lehet, hogy már csak most gondolom így… És mondom, tudom, hogy az emlékeimnek, vagy azoknak a képeknek, amiket emlékekként tartok számon, nem egészen szabad hinnem… Csakhogy nincs sok minden egyéb, amiről azt mondhatnám, az enyém… De amit valójában el akarok mondani, Gyuláról meg magamról, az egyébként is kicsit később esett meg. Csak éppen vannak bizonyos dolgok, amiket jó, ha előre tisztázok… Mi akkoriban még minden reggel úgy ébredtünk, hogy hátha aznap visszajön az apánk. És minden éjjel azzal a félelemmel hunytuk le a szemünket, hogy erre talán soha nem kerül sor… És hát ez a félelem idővel haraggá változott bennünk. Csak meg kellett találnunk, ki ellen. Ebben Lajos bátyánk igyekezett segíteni már akkor is… Ma már nem állítom, hogy ez így rendben volt, vagy hogy mindenképpen igazunk lett volna. De hát nem találtunk semmi mást, amibe megkapaszkodhattunk, ami elég erős volt, hogy elbírjon bennünket… Csak ez a harag volt ilyen szívós. Mert különben rá sem volt szabad kérdezni, hogy apánk hol van… Sőt még csak az sem volt ildomos, hogy szóba hozzuk őt. Úgy kellett tennünk, mintha nem is létezett volna soha… Mintha anyánkkal együtt ő is belehalt volna az én születésembe…

Aszalós elhallgatott, talán a gondolatait igyekezett összerendezni, talán csak pihenni akart egy kicsit, erőt gyűjteni. Az ápoló kapkodva megállította a felvételt, még kissé lámpalázasan kezelte a magnót, és egyelőre az időérzéke sem működött; fogalma sem volt, a beszélgetés valós ideje és a szalagból elfogyott szakasz hogyan viszonyulhat egymáshoz. Mindenesetre amint Aszalós ismét beszélni kezdett, egy gyors mozdulattal elindította a készüléket.

– Én akkor voltam első osztályos, amikor minden kezdett nagyon elromlani… Lehet, hogy eleinte nem mindenkinek, de hogy a többségnek elég hamar, az biztos. Lajos nagybátyámnak az egészsége majdnem ráment erre az egészre… Mert volt egy ilyen ígéret, hogy földet fognak kapni az emberek. A napszámosok is valamennyit… De a nagybátyám akárhogy erősködött, azt mondták, neki nem jár, mert nem tudná használni. Ő meg, hogy ha be tud fűteni egy egész iskolát fél kézzel, akkor egy parcella földdel is elbírna… De nem, elhajtották, és akkor onnantól kezdve alig lehetett vele beszélni. Tiszta ideg lett, és ez a méreg elkezdte lassan felfalni belülről… Meg mondjuk az ivásra is rákapott, nagyanyám pedig, ha részegen jött haza, egyszerűen kidobta a házból… És ő olyankor a kukoricagóréban húzta meg magát… Ez ugyanakkor volt, amikor az a két rendőr, a Strasser meg a Glückmann elkezdtek körbejárni… Bezörgettek a parasztok házaiba, hogy kikérdezzék őket. Az volt a szóbeszéd, hogy keresik a nácikat, mert ők meg kommunisták… De úgy emlékszem, végül is nemigen találtak ezek senkit… Viszont akkor hallottam először arról a nagybátyámtól, hogy vigyázni kell velük, mert ezek vitették el az apánkat is… Merthogy ők zsidók, akik visszajöttek a táborokból, és most bosszút akarnak állni a parasztokon… Azt nem mondom, hogy én értettem ezt az egészet, de Gyula biztos volt benne, hogy igaz. És akkor már, ha csak meghallottam a nevet, hogy Strasser, rettegni kezdtem… Rettegni és haragudni, mert nagyon hiányzott az apám…

Aszalós ismét elhallgatott egy pillanatra, de a sötétben szinte érezni lehetett, hogy valamin zakatolva járnak a gondolatai.

– Állítsd meg egy pillanatra… – szólalt meg végül, az ápoló pedig azonnal lenyomta a megállítógombot. – Amiről én most beszélni fogok, az nem jó dolog, ezt érted, ugye?

– Azt hiszem.

– Ha pedig végighallgattad, titokban kell majd tartanod, ez is világos?

– Igen.

– Bajuk eshet az embereknek tőle, felfogod, ugye?

– Mhm.

A két férfira hirtelen feszült hallgatás ereszkedett, mindketten a másik arcát próbálták kivenni a sötétben, de csak körvonalak és homályos foltok látszódtak. A zseblámpa gyenge fénypászmájában, ami szalagként feszült ki kettejük közt, csillogva szálldostak az apró porszemcsék.

– Látom, kell még egy kis idő… – suttogta Aszalós, mintha csak hangosan gondolkodott volna. – Na nem baj, indíthatod.

Az ápoló zavartan hunyorgott, most ez mi a fenét akar jelenteni, gondolta, de mégsem kérdezett vissza, egyszerűen csak odanyúlt, és elindította a magnót. Aszalós hangja, minél többet beszélt, annál inkább elvékonyodott; olyan volt már egészen, mint egy kisiskolásé a négyszáz méteres futás után.

– Szóval mondhatom, hogy gyermekkorom főképp várakozással telt… Vártam apámat eleinte, aztán már csak azt, hogy hírt kapjunk róla. Vártam, hogy a nagybátyám majd beavat az élet dolgaiba, mindent elmagyaráz, megtanít… És vártam azt is, hogy egyszer majd szembenézhessek azokkal, akik miatt apámat elhurcolták… Én azt hiszem, akkoriban mindenki várt valamire titokban… Lehet, hogy mindig így van ez, most is, nem tudom. Nem látok ma már rá a dolgokra. Innen nem. Akkoriban biztosan mindenki vagy azt várta, hogy véget érjen valami, vagy azt, hogy kezdődjön el… Csak arról nem akart senki beszélni, ami éppen volt… Egyébként azzal, hogy a nagybátyánk nem kapott földet, nem is biztos, hogy rosszul járt. Ezt talán ő is felfogta valahol… Eljárt az iskolába fűteni meg takarítani. Aztán csinált magának egy kaszát, amit egy kézzel is tudott használni. Nyáron azzal vágta a füvet bérbe… Ahogy nagyobb lett, Gyulát is sokszor elvitte magával… Tisztességesen ki is adta neki, amit ledolgozott. Csak én nem szerettem azokat a napokat, egyedül… Borzasztó hangulat volt akkoriban a városban… Amíg csak a kulákoknak kellett beadni, nem is lett volna baj… De aztán már mindenkitől bekérték, amije volt. Ebből javarészt kimaradtunk, bár hozzánk is kiszálltak egyszer-kétszer… Csak hát nemigen volt onnan mit elvinni… Nagybátyám a leginkább azt várta, hogy teljen el az idő… Emlékszem, minden este ott ült magában a kályha mellett, és ivott… Nem rúgott már be úgy, mint azelőtt, de mindennap ivott… Valahonnan mindig volt bora… És ebbe már a nagyanyám se szólt bele… Igaz, nem is nagyon beszéltek egymással… – Aszalós hangja hirtelen megkásásodott és akadozni kezdett. – De ez is csak élet volt… Mi meg gyerekek voltunk még…

Az ápoló gyorsan kikapcsolta a magnót, ahogy Aszalós torkából egyre élesebb sípolás tört elő szaggatottan, és a fali kézmosó mellett álló asztalhoz sietett, a rajta lévő fémdobozból egy steril leszívócsövet húzott elő, majd felkattintotta a mennyezeti lámpát. Amit a zseblámpa halovány fényköre nem mutatott meg azonnal, azt a neoncsövekből áradó erőszakos világosság kíméletlenül körberajzolta. A beteg gyűrött képe megint olyan pergamenszerűen vértelennek és száraznak tűnt, mint néhány napja, a roham után. Karikás szemei úgy belesüppedtek a koponyájába, hogy már-már attól lehetett tartani, egészen elmerülnek benne, mint valami mocsárban. Sűrű haja nemcsak csapzott volt ezúttal, de töredezett és színtelen is. A hirtelen rászakadó fényárban szinte világított a beteg fehér arcbőre, és a vascsőből kilógó borzas fejével úgy festett, mintha valami kísértet akadt volna meg félúton a szellemvilág átjárójában. Egy foglyul ejtett, magatehetetlen dzsinn, a lomhán fújtató csodalámpából kifelé jövet.

Az ápoló óvatosan behelyezte a leszívó fejét Aszalós szájába, majd egy finom, de határozott mozdulattal betolta az eszközt a beteg légcsövébe. Egy pillanat volt az egész, Aszalós feje hátrafeszült kissé, a nyakán kidagadtak az erek, a szeme pedig könnyel telt meg. A légzésbénulással együtt járt, hogy a betegek képtelenek voltak köhögni, ezért a légcsőben összegyűlt váladékot időnként le kellett szívni, még mielőtt a páciensek fuldokolni kezdtek volna miatta.

– Mi lenne, ha holnap folytatnánk? – kérdezte az ápoló, amennyire csak képes volt rá, tapintatos hangon.

Aszalós félrefordította a fejét, és lehunyt szemmel, alig észrevehetően biccentett egyet.

– Ha bármi kellene, idekint leszek, és be is jövök majd időnként, jó?

A beteg rezzenéstelen arccal feküdt, úgy tűnt, meg sem hallotta a kérdést, sőt, mintha elaludt volna, hirtelen elernyedtek az arcizmai. Zavartan hajolt fölé az ápoló, képtelen volt eldönteni, hogy mi lehet vele. Az se normális, ha így elaludt, ha meg elájult, az nagyon nagy baj, ennél rosszabbra pedig még gondolni sem mert. Mint egy lassított felvételen, mutató-és középső ujját óvatosan a beteg nyakához érintette, és ujjbegyei, ha gyengén is, rögtön megérezték a finom lüktetést a bőr alatt.

– Még itt vagyok… – suttogta Aszalós, mire az ápoló úgy kapta vissza a kezét, mintha a másik bőre hirtelen átforrósodott volna.

– Pihenjél – mondta az ápoló fojtott hangon, aztán felvette a padlóról a centrumos szatyrot, és belepakolta gyorsan a magnót meg a tartozékait.

A folyosón megnyugtató félhomály fogadta, mintha a rosszul szigetelt ablakok és kikopott küszöbök körül az éjszaka hűvösével együtt a sötét is beszivárgott volna odakintről. A szobákból kihallatszott a gépek kötelességtudó duruzsolása, ahogy a rájuk kötött vagy beléjük zárt öntudatlan testekbe préselték egyre a levegőt, hogy azok valamiképp megélhessék a reggelt. Sok hasonló éjszakán eljátszott már a gondolattal az ápoló, hogy ez a ház nem tüdőgondozó, egyáltalán nem is ház, hanem egy űrhajó valamelyik tudományos fantasztikus regényből, ami hibernált, gépre kapcsolt kozmonautákkal siklik át téren és időn, hogy egyszer csak, a távoli jövőben, megérkezzen a céljához, ahol utasai is felébredhetnek majd. Az ő űrhajósaiknak ez a távoli jövő a másnap reggel volt csupán, de az éjszakai ügyelet mélypontjain az sem tűnt kevésbé elérhetetlennek. Ráférne már egy cigi, futott át az ápoló fején, aztán valami egészen más is: jobb lesz talán, ha Marosi doktornőnek Aszalós újabb rosszullétéről inkább nem mond semmit.

Nem is maga az éjszaka, sokkal inkább a rá következő reggel volt az éjszakai ügyelet legnehezebb része. Amíg teljesen át nem állt az ember az ébren töltött éjjel után, hiába volt hullafáradt, a biológiai órája másnap valahogy nem hagyta elaludni. Az ápoló is sokáig hánykolódott az ágyában, miután hazatért a gondozóból. Kilenc is elmúlt már, mire elnyugodott annyira, hogy le bírja hunyni a szemét, igaz, utána szinte rögtön mély, álomtalan alvásba süppedt, és nem is riadt fel belőle egészen fél négyig. Miután felkelt, és meglepve vette észre, hogy egészen kipihente magát, főzött egy pár virslit, ivott egy kávét, és amíg el nem kellett indulnia, olvasott. Múlt héten kivett egy regényt a könyvtárból, de eddig nem sikerült túl sokat haladnia vele. Lerobbant alakok szerencsétlenkedtek benne egy sárba fúló téesztelepen, egyelőre ennyi jött le belőle, de azért kíváncsi volt rá, hogy végül is történik-e velük valami.

A gondozóba beérve az első furcsaság, ami feltűnt neki, az öltözőbeli faliújságra kihelyezett felirat volt. Egy géppapíron, nagy, piros tollal írott betűkkel ez állt: „A MAI NAPON SZELLŐZTETNI TILOS.” Virslievés közben ő is hallotta a rádióban, hogy a sugárzás miatt érdemes az ablakokat zárva tartani, de hát ki veheti komolyan, gondolta fejcsóválva az ápoló, hogy majd pont a csukott ablak fog megvédeni bárkit is egy lángoló atomreaktor hullámaitól. Miután átöltözött, az utcai ruháját gondosan összehajtotta, és betette a szekrényébe a cipőjével együtt, közben térdre ereszkedett, és előrehajolva ellenőrizte, hogy a magnó ott van-e a helyén. Ugyanúgy lapult odabent a zacskó, ahogy tegnap elhelyezte. Már épp kezdett volna valami gyámoltalan kis nyugalom szétáradni benne, amikor hirtelen kinyílt a szoba ajtaja, és az esti műszakos ápoló lépett be rajta. Magas, szikár alak volt, katonásan rövidre nyírt őszes hajjal és ahhoz képest meglepően szabadon burjánzó mélybarna bajusszal. A két férfi zavartan meredt egymásra, ő, a szekrény előtt, kínos térdelő állásban, a másik a kilincset szorongatva, mint valami pedellus, aki nem tudja, mihez kezdjen a rajtakapott suhanccal.

– Szevasz – szólalt meg végül az ápoló, és feltápászkodott a földről. – Mi a helyzet?

A másik férfi lassan becsukta maga mögött az ajtót, és úgy meredt rá, mint aki kísértetet lát.

– Te mi a szart csinálsz, öregem?

– Á, csak begurult egy kis apró a szekrény alá – válaszolta egy erőltetett vigyorral az ápoló, és leporolta a térdét.

– Nem erről beszélek – mondta a másik, és megszívta az orrát –, hanem, hogy mi a franc van veled mostanában.

– Hogy érted?

– Kapd már össze magad – lépett közelebb a férfi, miközben a folyosó irányába mutogatott. – Magadra haragítod Marosit, áttesznek éjszakásnak, bevert képpel jössz dolgozni, meg ez az egész…

– Milyen egész?

– Nézd, én elhiszem, hogy jót akarsz, de ezzel tényleg nem segítesz.

– Komolyan mondom, hogy nem értem.

A bajszos gondterhelten végighúzta tenyerét sörtefrizuráján, majd leült a fal mellett álló egyik vasszékre, és előredőlve megtámaszkodott a térdén.

– Aszalósnak ma megint rohama volt – mondta a férfi. – Délelőtt Marosi kitalálta, hogy meg kell borotválni, az meg teljesen bevadult, és nem akarta hagyni. Úgy kellett lefogni a homlokát, hogy össze ne vagdossák az arcát közben. Mire végeztek, teljesen magán kívül volt állítólag, én még akkor nem voltam itt.

– Miért nem hagyták békén inkább?

– Azt sem lehet a végtelenségig csinálni.

– Jó, de nekem ehhez mi közöm?

Erre nem válaszolt rögtön a másik, de tekintetét az ápolóra szegezte, és szája sarkában idegesen rágcsálta a bajszát.

– Tudod, Aszalós ezután egész nap nem szólt senkihez, és se a vizet, se az ételt nem fogadta el. Vacsora előtt bement hozzá Marosi, és mondta neki, hogy ha ezt folytatja, nyugtatót fog kapni, erre megint elkezdett ordibálni, mindenkit lehordott mindennek, és miután a doktornő tényleg beadta neki az injekciót, egy darabig összevissza hadovált.

– És?

– Hát elég furcsákat mondott rólad is.

– Mégis mit?

– Hogy hívjanak ide téged, mert csak te érted őt, meg hogy te segítesz neki felejteni, és hogy majd a többiek is megértik, ha készen lesztek.

– Készen, mivel? – rezzent össze az ápoló.

– Azt nem mondta.

– Ide figyelj, ennek az egésznek se füle, se farka, hagyjatok engem békén.

Igyekezett minél határozottabban beszélni, de végig érzett valami különös reszketést a szavaiban, mintha belülről feszítette volna őket egy kiszámíthatatlan erő, és attól kellene tartani, hogy hirtelen szétpattannak, és nyomban leleplezik a képmutatását.

– Nekem mindegy – válaszolta végül a másik, aztán felállt, és a szekrényéhez lépve elkezdett kibújni a kórházi köpenyéből. – Marosi doktornő viszont azt üzeni, hogy reggel semmiképpen se menj el addig, amíg nem beszéltetek.

A folyosói magány ezek után nem esett olyan jól az ápolónak, mint előző éjjel. Első dolgaként megint fogta a zseblámpát, és körbejárta a szobákat, csak Aszalósét hagyta ki egyelőre. Bozó és Imike mélyen aludtak, az ő lelki immunrendszerük állt ellen a leghatékonyabban a házban zajló eseményeknek. Sűrű volt a csend a lányoknál is, amikor az ápoló belépett, a respirátorok visszafogott berregésén kívül más hangot nem lehetett hallani. Már majdnem hátra is fordult az ajtóból, amikor egy váratlanul éber suttogás ért el hozzá.

– Megkérhetnélek, hogy hozz egy pohár vizet?

Hajnal Ágnes volt az, a férfi pedig rögtön odalépett a csaphoz, és elvette a pereméről az egyik tiszta poharat.

– Hogy vagytok? – kérdezte az ápoló, miután segített neki inni.

– A közepesnél rosszabbul, mondjuk így – súgta Ágnes, és érezni lehetett a hangján, hogy elmosolyodik közben. – Kati már megint sírógörcsöt kapott, én meg annyit nyugtatgattam, hogy most meg már én nem bírok elaludni.

– Azért csak próbáld meg.

– Hidd el, azt csinálom.

A férfi tett egy lépést hátra, az ajtó felé, de Ágnes megérezhette, hogy távozni készül, gyorsan utánaszólt még:

– Aszalóssal mi van?

– Most megyek hozzá – felelte az ápoló, de érezte, hogy ennyi nem lesz elég, hozzátette még: – Attól tartok, nincs jól.

– Tudsz neki segíteni?

– Ez nem rajtam múlik.

– Azért rajtad is.

Az ápoló nem akart a sötétben sugdolózva vitába kezdeni, halkan hümmögött néhányat, aztán egy gyors mozdulattal visszacsatlakoztatta a lány lélegeztetőjét.

– Mennem kell, aludjál – mondta még, majd egy hirtelen mozdulattal kisurrant a folyosóra.

Veszprémiék szobájában tökéletes nyugalom fogadta. Óvatosan, épphogy a lámpa fénypászmájának széle érintse őket, körbefordult a helyiségben. A férfi golyófeje úgy hevert eltátott szájjal a vastüdő kipárnázott fejtartó lemezén, mintha kívülről helyezték volna oda, s a gépbe zárt vaskos test nem is hozzá tartozna. A légpumpa szuszogása határozta meg a sötét szoba monoton ritmusát, és azokban a töredék másodpercnyi szakaszokban, amikor szívásból fújásba váltott, vagyis amikor egy pillanatra elhalkult, Ilona respirátorának búgása töltötte ki az űrt. A nő hátravetett fejjel feküdt az ágyán, csökevényes kis kezei szorosan a felsőteste mellett hevertek, torkából pedig a lélegeztető hosszú, recés csöve kanyargott az ágy alá. Az ő oldalán, a falon már tenyérnyi szabad hely sem akadt, mindent beborítottak a festmények. A könyvtárbeli kiállítás ígérete megihlette Ilonát, ontotta magából az újabbnál újabb és egyre merészebb kompozíciójú képeket. Az egyiken színes vásári körhinta forgott, tele vidám, kerek arcú gyerekekkel, s mint egy helikopter, szinte el is emelkedett a földtől. A másikon egy elképzelt nagyváros toronyházai meredeztek sziklaormokként az égig, és szó szerint felkarcolták a fölöttük átlebegő kövér hasú felhőket. Egy harmadikon pedig tarkabarka madárraj röppent be egy szoba nyitott ablakán, és szállt le egyenesen a sarokba tolt ágyon fekvő kislány mellé. Lett volna még mit nézni, mert Ilona ágya körül a földön is képek hevertek szanaszét, de az ápoló véletlenül sem akarta felébreszteni a házaspárt, szép halkan kihátrált inkább a szobájukból.

Mielőtt Aszalóshoz benyitott, megállt az ajtaja előtt, és mélyeket lélegzett, hátha ettől megnyugszik. Csak részben járt sikerrel, mert nem tűnt el ugyan kezéből a remegés, de mintha egy fokkal tisztább gondolatok csatlakoztak volna a fejében kavargó zavaros körtánchoz. Lerúgta magáról gumitalpú papucsát, ami a linóleumpadlón könnyen megnyikordult, és úgy döntött, hogy zokniban lopakodik be Aszalóshoz.

Ebben a helyiségben is a vastüdő pumpájának szuszogása volt a legerősebb zaj. Szinte érezni lehetett a vákuumhatást a levegőben is. Az ápoló néhány apró, puha lépéssel közelebb óvakodott az acéltankban fekvő beteghez, és úgy próbálta megállapítani, a sötétségen át, hogy milyen állapotban lehet. Nem akarta felkapcsolni a zseblámpát, de hamar belátta, hogy mégis muszáj lesz, ám hogy valamivel tompítsa a fényét, előhúzta vászon zsebkendőjét, és odafogta az izzó elé. A ruhaanyag beszínezte a lámpa sápadt fehér fényét, és kék derengéssel borította be az acélszerkezetben alvó férfi arcát. Aszalós borotvált képe még beesettebbnek tűnt, mint az előző éjjel. A borosta szőnyege korábban jótékonyan fedte el állkapcsa riasztóan kiugró vonalát, ami most, csupaszon, úgy meredt elő, mintha már bőr sem igen takarná. Egy-egy apró vágás és bevérzés is látszott rajta, amitől még hideglelősebb látványt nyújtott a férfi szellemarca. De a beteg kétségtelenül élt, nem volt jó bőrben, persze, ám teste működőképes része még nem adta fel, dolgozott a mélyben, s ha magától képtelen volt is levegőt venni, a robusztus gép megoldotta helyette ezt a bonyolult feladatot.

Az ápoló halkan behúzta az ajtót, a folyosón visszabújt a papucsába, majd beült a társalgóba, hogy kifújja magát egy kicsit. Már majdnem éjjel egy volt, és nemcsak a testek, de a lelkek is mozdulatlanul hevertek a gondozó falai között. Az épület hűvös kamráiban, mintha belső szervek lennének, egyre csak lüktettek, pulzáltak a súlyos berendezések. Ám a megszokott zúgást leszámítva vattás, puha csönd töltötte be a félhomályos folyosókat, s legfeljebb a rosszul érintkező neoncsövek egy-egy pislantása jelezte, hogy az idő nem állt meg teljesen.

A közösségi szoba asztalain szétdobálva néhány napilap és magazin hevert; volt köztük egészen friss, volt egy-két napos, és a magazinok között akadt tavalyi is. Az ápoló kiválogatott néhány frissebb napilapot, leült velük az egyik karosszékbe, és felkattintotta a mellette álló olvasólámpát. Egyáltalán nem volt meggyőződve róla, hogy az újságokban kinyomtatott cikkek bármelyike is valójában neki szólna, mindenesetre, hiszen sürgősebb dolga nem akadt, kíváncsian hajtotta szét a lapokat. Az első cikktől rögtön elfintorodott: „Viktor Knyizsnyikov professzor elmondta, a sugárszennyezésre leginkább érzékeny tejet gondosan ellenőrzik. Minthogy azonban a szennyezettnek talált tejben a jódizotóp lebomlik – olvasta a férfi –, a tej további feldolgozásra, vaj, sajt, tejpor készítésére még alkalmas.” Hát egészségükre, gondolta, és lapozott egyet. A következő oldalon Kádár üdvözlő levele állt Husáknak, Csehszlovákia felszabadulásának negyvenegyedik évfordulója alkalmából, ezt rögtön áthajtotta. Ezután két hosszabb cikk következett, az egyik arról, hogy Berend T. Iván megnyitotta a Tudományos Akadémia száznegyvenhatodik közgyűlését, a másik meg, hogy Hans Blix, az atomenergia-ügynökség vezetője helikopterről megnézte a csernobili romokat. Az ápoló csalódottan dobta a földre az újságot, majd egy másikat emelt fel az öléből, és abba is belelapozott. Az első cikk, amin megakadt a szeme, az iráni bombázásokról szólt, hogy az irakiak Marivan és Banen városok körül leromboltak egy hidat és egy alagutat is. Hol a francban lehet ez a Marivan és Banen, gondolkodott el felpillantva, egy térképet igazán berakhattak volna. Lapozott egyet, és a belföldi hírek között kezdett böngészni. „Békedalok zengtek a Parlament folyosóin és kongresszusi termében”, olvasta, lassan szétterjedő mosollyal az arcán. „Csizmadia Sándor dalénekes fogadta a béke-és barátsági hónap központi nyitó ünnepségére, az Országos Béketanács ünnepi ülésére érkezőket.” Micsoda barmok, csóválta meg a fejét, de mielőtt továbbjuthatott volna a cikkben, egy fojtott nyögést hallott a folyosó felől.

Leeresztette a lapot, és fülelni kezdett, egyelőre csend volt, de ösztönei mégis azt súgták, hogy álljon fel, és tegyen pár lépést kifelé. A folyosón megtorpant, visszatartotta a lélegzetét, és úgy hallgatózott, mint egy vadászkutya. És akkor megint meghallotta; tompa nyögések szűrődtek ki Aszalós ajtaján, aztán érthetetlen, hadaró beszéd. Rögtön be kell mennie, gondolta, mielőtt még ordibálni kezd, és felveri a többieket. Ezúttal se a papuccsal, se a zseblámpa fényének erejével nem törődött, amilyen gyorsan tudott, Aszalós mellett termett. A beteg zavaros tekintettel, hunyorogva nézett fel.

– Ki az? – kérdezte rémülten, mire az ápoló egy pillanatra maga felé irányította a fényt. – Te vagy?

– Mást vártál?

Aszalós elfordította a fejét, és alig hallhatóan dünnyögte: – Nem vártam senkit se…

– Fáj valami?

– Mikor nem?

Az ápoló odahúzta a hokedlit a vastüdő mellé, és úgy helyezkedett el rajta, hogy ha előredőlt, szinte közvetlenül a beteg fülébe tudott suttogni.

– Úgy hallottam, elég rossz napod volt.

Aszalós visszafordult felé, és szúrós tekintettel nézett az ápoló szemébe, de nem mondott semmit. Vastag szemöldökének elnehezült szőrsövényei valósággal rálógtak a szemgödrére, amitől még borúsabb lett az ábrázata.

– Lehetett volna rosszabb is… – nyögte ki végül a beteg.

Az ápoló sóhajtott egyet, és kissé félrefordította a zseblámpát, nem akarta, hogy vallatásnak érezze a másik. A fény most a falra vetült, és ott, a megszokott sivárság helyén váratlanul, hiszen Aszalós tüntetőleg sohasem dekorálta ki a szobáját, egy kép függött rajzszöggel feltűzve. Amíg itt lakott Koltai is, a szobadíszítés szükségességéről meglehetősen indulatos és tökéletesen meddő vitákat folytattak. Persze a vége mindig az lett, hogy az egyikük így, a másikuk úgy csinálta, ízlése szerint, és legfeljebb az volt a bosszantó ebben, hogy fekhelyeikről mindketten kényelmesebben láttak rá a másik falára, mint a sajátjukra. Az ápoló rávilágított a képre, aztán fölállt, és szótlanul tett néhány lépést felé. A művész stílusát természetesen rögtön felismerte, mint ahogy azt is azonnal elismerően nyugtázta magában, hogy ez a darab bizony a sikerültebb munkák közül való.

– Egész szép – mondta az ápoló abba az irányba fordítva a fejét, amerre a sötétben Aszalós hevert. Valamiféle ünnepi étkezést ábrázolt a festmény; magas, burjánzó lombú fákkal körbevett tisztáson egy hosszú asztal körül ültek tarka, nyári ruhában az apró emberalakok. Az asztal roskadásig volt rakva a legkülönfélébb ételekkel. Az ápoló egy-egy egészben sült malacot és csirkét tudott beazonosítani, meg néhány kosarat szőlővel, almával és szilvával tele. A tányérok között nyurga poharak sorakoztak, az asztal lába mellé pedig egy hasas demizson volt támasztva. Ahogy a lámpát közelebb emelve vizsgálgatta a figurákat, egyik-másik ismerősnek tűnt.

– Te, ezek nem mi vagyunk? – kérdezte az ápoló, de Aszalós mintha meg se hallotta volna, némán feküdt tovább. Minél alaposabban megnézte az alakokat, annál biztosabb lett benne, hogy ezek a boldogan mulatozó emberkék itt a ház lakói. Az asztalfőn ülő Marosi doktornő frizurája elég árulkodó volt, de Veszprémi golyófejét, Bozó hosszú haját, Imike és Kiskati cérnavékony alakját és a feltűnően szépre festett Hajnal Annát is fel lehetett ismerni. – Mikor kaptad ezt a képet? – fordult ismét Aszalós felé.

– Ma délután hozta át Ilona.

– Kedves tőle. Címe van?

– Persze, az, hogy Tévedés…

– Micsoda?

– Avagy ahogy Ilonka elképzeli…

– De komolyan.

– Akkor ahhoz mit szólnál, hogy Akik már nem leszünk sosem?

– Látom, tudsz örülni neki.

– Ha neked ennyire tetszik, nyugodtan elviheted. Én jobban szeretem, ha tiszta a fal.

– Szavadon ne fogjalak – felelte végül az ápoló, majd visszatelepedett a hokedlire, és megint Aszalós arcába emelte a fényt; a beteg szúrós tekintettel lesett fel rá.

– Mondani szeretnél valamit?

– Csak be akarom fejezni, amit elkezdtünk.

– Nem tudom, hogy ez jó ötlet-e.

– Ha szerinted ez még mindig arról szól, hogy jó ötlet-e, vagy sem, akkor nagyon nem értjük egymást.

Az ápoló kényelmetlenül fészkelődni kezdett, nem igazán tetszett neki ez a számonkérő hang, miközben, ha nem értette is egészen, azért átérezte a másik indulatát.

– Azt akarom csak mondani – szólalt meg egy kevés hezitálás után –, hogy én továbbra is benne vagyok, de nem akarom, hogy megint túlfáraszd magad.

– Nem a fáradtság a bajom…

– Hanem micsoda?

Aszalós egy pillanatig hallgatott, majd szárazon annyit mondott: – A tehetetlenség…

Ha rosszkedvében egy egészséges ember panaszkodik erre, abban semmi meglepőt nem talált volna az ápoló, de itt, a gondozóban a tehetetlenség tabutéma volt. Egyáltalán nem úgy működött, mint egy ép ember esetében egy-egy trauma vagy nehezen megemészthető emlék, amit így vagy úgy, de ki lehet beszélni; a bénultak számára ez volt maga az élet. Az ápolót megdöbbentette Aszalós kendőzetlensége, és valósággal beleborzongott a gondolatba, hogy neki most itt egy mozgásképtelen és légzésbénult embert kellene valahogy meggyőznie arról, hogy ne lássa annyira sötéten a helyzetét. Arra, hogy gondját viselje a betegeknek, kivigye az ágytálukat, megmosdassa, megetesse őket, bekösse a lélegeztetőt a torkukba, vagy rájuk zárja a vastüdőt, felkészültnek érzete magát. Ezt tanulta, ehhez értett, és szerénytelenség nélkül ki merte volna jelenteni, hogy ehhez megvolt benne az alapvető tehetség is. De hogy ő győzze meg az ágyhoz kötött beteget arról, hogy a tehetetlenség nem elviselhetetlen, arra semmiféle képességet nem érzett magában. És egyébként is, Marosi doktornő megmondta már, hogy ő nem pszichológus, hát akkor nem is játssza el, hogy az.

– Rendben, legyen – suttogta –, behozom a magnót. De ígérd meg, hogy szólsz, ha fáradsz.

A lámpát most szándékosan Aszalós arca felé fordította, és a másik érezte is a helyzet jelentőségét, lehunyta a szemét, és amennyire a gépben tudott, határozottan bólintott egyet.

Az ápoló az öltöző felé menet lábujjhegyen lépegetett, miközben mindegyik ajtó előtt megállt, és behallgatózott, hogy csönd van-e.

Szekrénye elé térdelve előszedte a szatyrot, és ugyanúgy, mint előző éjjel, a hóna alá csapta és visszasétált vele Aszalóshoz. A mennyezeti lámpát most sem kapcsolta fel, de ezúttal már gördülékenyebben sikerült neki összerakni a készüléket, bedugni az adaptert a fali aljzatba, behelyezni a kazettát és visszatekerni kicsit a szalagot. Aszalós elégedetten követte az ápoló gyakorlott mozdulatait a félhomályban. Végül a férfi letelepedett a hokedli mellé, és elindította a lejátszást: „Valahonnan mindig volt bora… És ebbe már a nagyanyám se szólt bele… Igaz, nem is nagyon beszéltek egymással… De ez is csak élet volt… Mi meg gyerekek voltunk még…” Aszalós hangja a végén egészen eltorzult, nem volt kellemes visszahallgatni, mindenesetre ahol véget ért az előző napi felvétel, megállította a lejátszást az ápoló, majd zavartan megköszörülte a torkát.

– Ha gondolod, mehet… – szólalt meg végül.

Aszalós egy darabig a lélegeztetőgép ritmusára szuszogott, majd határozottan annyit felelt:

– Jó.

Az ápoló benyomta a felvétel indításához szükséges két gombot, mire a készülék belsejében nyikorogva megindult a szalag.

– Lehet, hogy eddig túl csapongó voltam – kezdett bele Aszalós bizonytalan hangon –, nem igazán tudtam, hol is kezdjem el… Sokat gondolkozom azon, hogy ki az valójában, aki itt fekszik, ebbe a tankba zárva… Honnan jött, mit csinál. Minek… És mindig ugyanazok az emlékképek szivárognak elő a fejemben… Ugyanahhoz a néhány naphoz jutok vissza. Aki rám néz, egy gépet lát. De én tudom, hogy vagyok, voltam valaki azonkívül is… Amióta Gyula bátyámat utoljára láttam, várok. Harminc éve már, és most már tudom azt is, fölöslegesen… A testvérem ott fekszik a földben Cairnsben, akárhol is van az. Én meg itt a vasban Hajdúvágáson, ahol mindig is voltam. Az egyetlen dolog, amit tehetek, hogy megpróbálom ezt az egészet valahogy elrendezni magamban… De ahhoz bizonyos szavakat ki kell mondanom végre…

Aszalós elhallgatott, csöndben meredt maga elé, az ápoló már azt fontolgatta, hogy megállítja a felvételt, de a beteg hirtelen tovább folytatta:

– Azon az őszön kezdtem a nyolcadik osztályt. Gyula bátyám pedig a mezőgazdasági szakiskolában tanult. Kettőnk közül, mondhatom, én voltam az értelmesebb, szorgalmasabb. Gyula meg az ügyesebb… Mindig is határozottabb, talpraesettebb volt nálam. Én olvasni szerettem, őt nem érdekelték a könyvek. Én be akartam járni a világot, ő a város körül szeretett csak kóborolni. Én kíváncsi voltam és szorongó, őt hidegen hagyta minden, de folyton jókedve volt… Szinte semmiben sem hasonlítottunk, mégis, soha más mellett nem éreztem magam olyan biztonságban egész életemben… Nagybátyánk addigra valamelyest összeszedte magát. Két iskolában is vállalt karbantartói munkát, és az ivást is visszafogta… Igazán csak hetente egyszer rúgott be. Szombatonként, amikor elment a közeli Csiki kocsmába kuglizni. Egy kisebb társaság verődött ott össze ilyenkor, aminek Lajos bátyánk volt a hangadója. Csak nagyanyám hallgatása nem változott semmit… Naphosszat ült ugyanabban a pózban a konyhaasztalnál, és borsót fejtett, diót pucolt, paszulyt tört… Mikor mit kellett. Közben meg nézett kifelé az ablakon, és ha elmentünk mellette, elfordította az arcát… Bocsánat, adnál egy kis vizet?

Az ápoló megállította a magnót, feltápászkodott, és a fali csaphoz sétált. Közben elment Ilona festménye mellett, és a félhomályban még egyszer végignézett az asztal körül ülő alakokon. Zavartan vette tudomásul, hogy egyszerűen nem találja magát rajta. Ott kellett lennie pedig, tudta, hogy Ilona nem hagyta volna le a képről, de sehogy sem sikerült magára ismernie. Megitatta Aszalóst, letörölte az állát, és amikor a beteg bólintott, elindította a felvételt.

– Azt, hogy valami nagyon komoly dolog történik, először 25-én vettem észre… Amikor Gyula hazaért az iskolából, én már otthon voltam. Még arra is emlékszem, hogy a Bob kapitányt olvastam, már sokadjára… Nagyon szerettem azt a könyvet, ami talán nem is csoda. Akárcsak én, Singleton Róbert sem emlékezett a szüleire, mégis felülkerekedett a világon. Most is magam előtt látom a borítót, ahogy győztesen, csípőre tett kézzel feszít rajta a kapitány Afrika térképe előtt… De nem ezt akarom mondani, hanem, hogy megjött Gyula, és mondja, hogy elégették az oroszkönyveket az iskolában… El sem hittem neki először, de váltig állította. Meg azt is, hogy két fiú megpróbálta leverni a vörös csillagot a homlokzatról, de az igazgató nem hagyta nekik. Erre előjött Lajos bátyánk is, hogy mondjuk el neki, mi történt… Ő egész nap a rádiót tekergette idegesen, de nem bírt kiigazodni a dolgokon. Azt értettük, hogy lőnek, de hogy kik kire, és miért, azt én akkor nem tudtam elrendezni még magamban… Gyula izgatottságából olvastam ki, hogy valami most velünk is történik éppen. Alig bírtam elaludni aztán éjjel, az egész várakozás úgy átragadt rám is… Másnap piac volt, és szokatlanul meleg idő, akkoriban még pénteken tartották a kirakodást… Korán keltünk, nem mentünk iskolába. Elkísértük Lajos bátyánkat a főtérre. A piac éppen úgy festett, mint bármikor korábban… A nagy, poros téren párhuzamos sorokba rendezve pakolták ki árujukat a parasztok. Nem volt hatalmas a választék, de azért akadt ott minden. Tojás, sajt, tej, kolbász, szalonna, zöldségek, szárított bab, meg élő állatok is… Egy külön sorban álltak egymás mellett a ruhaárusok, késesek, virágosok, legszélen meg az édességes… Arra mindig szántam egy kis időt, hogy az ő asztala előtt megálljak. Valósággal elbűvöltek a napsütésben izzadó hatalmas törökméztömbök… Lajos bátyánk elment az ismerőseivel beszélgetni, mi meg Gyulával kiélveztük, hogy kedvünkre nézelődhetünk. Ha húsz bicskát nem tapogatott végig a bátyám a késesnél, nem hajtott ki és be szakértő mozdulatokkal, akkor egyet sem… Hamar eltelt az idő, dél körül szedelőzködni kezdtek az árusok, pakolták fel a holmit. Kinek mije volt, kiskocsi, kézi taliga, szekér, arra. De az emberek valahogy nem akartak menni… Különös volt az egész, az asztalokat, bódékat leszerelték, elvitték… A piac, úgy, ahogy volt, felszívódott egy fél óra alatt. De az a sok szedett-vedett ember, aki addig a sorok között ácsorgott, egy tapodtat sem mozdult arrébb… Aztán néhányan felmásztak a Kossuth-szobor talapzatára, és a városháza felé kezdtek üvöltözni. Erre mindenki odatömörült köréjük… Gyulával igyekeztünk keresztülfúrni magunkat a sok lódenkabát, bőrzeke meg kopott suba között, és majdnem a tömeg legelejéig el is jutottunk… Láttam Lajos bátyánkat, ő is fent állt már a szobor talapzatán. A jó kezével az egyik mellette álló férfi kabátujjába kapaszkodott. A csonkával meg idegesen ha… donászva… ma… gyarázott valamit…

Aszalós annyira belemelegedett a mesélésbe, hogy eltévesztette a gép ütemét, és egy pillanatra elakadt a hangja. Akkor akart hangosabban kimondani valamit, amikor a pumpa épp kiszívta a tankból a levegőt. Szavak helyett egy száraz nyögés hagyta el a torkát, zavartan nézett fel az ápolóra, de a félhomályban nem látta jól a másik arckifejezését. Várt néhány ütemet, lehunyta a szemét, hogy még erősebben tudjon a vákuum ritmusára összpontosítani, majd ismét beszélni kezdett:

– Egyre többen ordibáltak körülöttünk… Ki azt akarta, hogy jöjjön elő a tanácselnök… Ki azt, hogy tűzzék ki a nemzeti zászlót. Meg olyan is akadt, aki be akart menni körülnézni… Közben egy teherautó futott be Debrecenből. Néhány diák elkezdett szórólapokat osztogatni… Meg beszédet tartani a követelésekről… Akkorra már nagyon sokan összegyűltek a téren. Ennyi embert én Vágáson még sosem láttam együtt… Egy huszonévesekből álló csapat felkapaszkodott a városháza homlokzatára, és leverték róla a csillagot meg a címert. Ezt a mutatványt hatalmas ujjongás követte, aztán váratlanul kinyílott a főbejárat… A tanácselnök meg két másik ember lépett ki rajta. Akkor meg elkezdett mindenki fütyülni meg szitkozódni… Nem értettem, mit mondott pontosan, csak néhány foszlány jutott el hozzám. Ne akarjanak bajt, meg menjenek haza, üljünk le tisztességes körülmények között, ilyeneket beszélt ez az ember… Néhányan már neki akartak menni, de épp akkor valaki kihozott két piros-fehér-zöld zászlót. A tanácselnök meg hagyta, hadd tűzzék ki őket a bejárat fölé… Én még néztem volna szívesen, hogy mi lesz ebből, de Gyula hirtelen elrángatott onnan… A tömeg úgy körbevette a tanácselnököt, hogy egészen elvágták a bejárattól. Gyula néhány másik suhanccal együtt beosont, amikor nem figyeltek… És vitt magával engem is. Azt se tudtam, mi van, de felfogtam, hogy keresünk valamit… Egyébként az egész épület üres volt akkor már. Gondolom, akik ott dolgoztak, ahogy látták a tömeget gyülekezni, a hátsó kapun kiszöktek… Gyula meg egy másik, idősebb fiú egymás után feszegették fel a szekrényeket. Aztán egyszer csak hangos üdvrivalgásba kezdtek. Nagy paksaméta papírokat fogtak kézbe, és az ablak felé indultak velük. Mint kiderült, a beszolgáltatási ívek voltak azok… A fiúk kiszórták az összeset a tömegbe. És ahogy a lentiek felfogták, hogy mi hullik a fejükre, nagy mozgolódás támadt. A tanácselnök nem tudott mit csinálni, félreállt az útból… Ez az ember még nem volt itt, amikor a padlássöprések mentek. Meg fiatal is volt, szóba állt bárkivel… Nem haragudtak rá a parasztok, nem is bántották… A tömeg egy része elkezdett benyomulni az épületbe. Azok is kerestek valamit, de mi addigra már megint a földszinten voltunk. Aztán az alagsorban, majd hirtelen az udvaron, és végül ismét kint az utcán… Követtem Gyulát, mert úgy tűnt, ő tudja, mi a teendő. És mert nem volt senki más, akit követhettem volna…

Aszalós elhallgatott, majd váratlanul azt kérdezte: – Te tudod, hol van ez a Cairns?

– Hogy mondod?

– Cairns, hogy hol van Ausztrálián belül.

– Fogalmam sincs.

– Nincs itt egy rohadt atlasz, mi?

– Nincs, de megpróbálhatok szerezni egyet holnap.

Olyan hirtelen jött ez a kitérő, hogy az ápoló elfelejtette leállítani közben a magnót, és mire észbe kapott, és odanyúlt volna, Aszalós már folytatta is. Egyre nehezebben tartotta már a gép ritmusát, és ha megpróbált gyorsabban beszélni, folyton elcsuklott a hangja.

– A tömeg akkor három részre vált… Voltak, akik a városházán kutattak tovább. Voltak, akik a tűzoltóság felé indultak… Ezekkel tartott Lajos bátyánk is. Elterjedt, hogy ott bujkál Bundik meg Porkoláb… Akik a beszolgáltatást intézték pár évvel azelőtt. Egy harmadik csapat meg a főtéren maradt. Mi hozzájuk csatlakoztunk, ez tűnt a legérdekesebbnek… Két férfit álltak körül a többiek. Kalapács meg véső volt ezeknél, hogy honnét szedték, nem tudom… A szovjet obeliszket farigcsálták nagyban. Először a csillagokat verték le az aljáról, aztán lefeszegették az emléktáblát is. Utána próbálták meglazítani az egészet. De túl nagy volt, nem boldogultak vele… Akkor valaki hozott egy kötelet, azt rátekerték. Az emberek meg elkezdték húzni… Mi is megragadtuk a végét Gyulával. Vigyorogtunk, mert ilyesmire addig gondolni sem lehetett… Vagy ha gondolni lehetett is, nekem biztosan nem jutott eszembe… Jól meg volt csinálva ez az obeliszk. Az istennek nem akart leborulni. Csatlakoztak még páran, de meg se moccant. Már kezdtük volna feladni. A tenyeremről lement a bőr… Akkor aztán megjelent egy fuvaros teherautóval. Az beállt oda, aztán mondta, hogy vegyék le a kötelet. Integetett, hogy az nem jó, és a kocsi platójára mutatott. Egy nagy acélsodrony hevert ott, a kocsihoz rögzítve. Az emberek elkezdték ezzel a sodronnyal körbetekerni az obeliszket. Aztán intettek a sofőrnek, az meg rálépett a gázra… Hogy milyen hangja volt ennek, nem felejtem el. Mint amikor a körmünket húztuk a táblán, csak hangosabb… A teherautó bőgött, a sodrony megfeszült. Aztán szépen lassan megbillent az obeliszk teteje. Egészen elkezdett menni a kocsi után. És a középső rész is megroppant. Végül mintha pendült volna egyet a sodrony… És azzal ledőlt az egész a földre. Csak a talapzat maradt állva, de az nem számított… Nagy ünneplés kezdődött hirtelen. Mi is ott ugráltunk örömünkben… Gondoltam, apám, ha ezt látná… És akkor majdnem elsírtam magam… Aztán inkább megöleltem gyorsan Gyulát. Tudtam, hogy ugyanarra gondol… Ott álltunk összekapaszkodva jó darabig. És néztük a ledőlt köveket meg az embereket. Ahogy körbejárták és bele-belerúgtak…

Az ápoló zavartan hallgatott, és közben úgy kapaszkodott a hokedli két oldalába, mintha attól félne, hogy valaki a sötétben kirúghatja alóla. Aszalós hangja megbicsaklott, és nem lehetett eldönteni, hogy az emlékek miatt, vagy azért, mert már alig bír beszélni. A beteg ezután szünetet tartott, de az ápoló nem mert moccanni sem, inkább hagyta, hadd fusson a szalag. Csak a nagy légpumpa járt konokul egyre, tudomást sem véve a sűrű emberi reszketésről, ami a vastüdőben fekvő testről észrevétlenül átterjedt az acélszerkezet alkatrészeire is.

– Időközben megjött Lajos bátyánk… – folytatta Aszalós. – Mondta, hogy Porkolábot elnyelte a föld. Bundikot viszont megtalálták. Jól össze is verték… Talán agyon is rugdalják, ha nincsenek a tűzoltók… És ezek az emberek most visszajöttek a főtérre. Valaki szerzett pálinkát, azt adogatták körbe… A városházáról is kijöttek már, ott sem volt mit tenni… Megint a szobor körül gyülekeztek. Gyulával mi is ott álltunk, hogy akkor mi lesz. De senki sem tudta… A diákok visszamentek Debrecenbe. Én már azt hittem, ennyi volt… És akkor látom, hogy Lajos bátyánk áll fel a talapzatra… Valamit mondani akar… Na… Várjál…

Az ápolónak kellett néhány másodperc, hogy felfogja, a „várjál” neki szól. Egy hirtelen mozdulattal kikapcsolta a magnót, félretolta a hokedlit, és a zseblámpával Aszalós fölé hajolt. Vérben forogtak a férfi szemei, kövér verítékcseppek gurultak végig a halántékán, a szája meg egészen kicserepesedett. Az ápoló gyorsan benedvesített egy törlőkendőt, és azzal törölte végig a beteg homlokát. Valósággal tüzelt a bőre, alig akarta elhinni az ápoló, hiszen amikor beszélni kezdett, még nem tűnt lázasnak. Iszonyú nagy marhaságot csinál, futott át a fején, miközben egy újabb borogatást készített elő a betegnek.

– Ezt most azonnal abba kell hagynunk – mondta szigorúnak szánt, de inkább kétségbeesett hangon.

– Nem lehet… – suttogta Aszalós.

– Az én hibám, ne haragudj…

– Még nem fejeztem be…

– Dehogynem. Már rég be kellett volna.

– Nem… – nyögte ki még egyszer Aszalós, de mást már nem bírt mondani, oldalra billent fejjel elhallgatott. Óvatosan megtapintotta a pulzusát az ápoló, erőtlen, apró döccenéseket érzett az ujjbegyei alatt; ezúttal nem riadt fel az érintésére a beteg. Felegyenesedett a férfi, lekapcsolta a zseblámpát, és tett néhány szűk lépést hátrafelé, aztán a falnak dőlve lecsúszott a földre, és arcát a tenyerébe temette. Lassan minden csöndbe burkolózott körülötte, és benne is elhalkult a zihálás, csak a légpumpa forgatta tovább szuszogva a szoba sötétjét.

Miközben Marosi doktornő és Závodszky két oldalról Aszalós fölé hajolva vizsgálgatták a szótlanul pislogó férfit, az ápoló úgy húzódott a sarokba, akár egy kisgyerek, akit valami jelentéktelen rosszaság miatt félreállítottak. Csak annyi volt a különbség, hogy őt nem büntette meg senki, önként állt be a két fal közé, mintha ezzel is azt akarná jelezni, igen, tudja, csúnya dolgot csinált.

Az éjszakát szinte végig Aszalós szobájának sötétjében töltötte az ápoló, csak egy-egy rövid ellenőrző körút erejéig hagyta el a helyiséget, hogy a többieket se hanyagolja el teljesen; de amint végigsurrogott a mély álomban fújtató folyosón, már fordult is vissza a négyes szoba felé. Hajnali négy körül Aszalós magához tért rövid időre, elhaló hangon követelte tőle, hogy hozza vissza a magnót, és csak nagy nehezen fogadta el, hogy erre nem kerülhet sor, mint ahogy a lázcsillapítót és a nyugtatót is csak hosszas rábeszélés után volt hajlandó bevenni. Egészen feldúlt volt a beteg, és csak azért nem tört ki újabb dührohamban, mert nem volt már elég ereje hozzá. A tekintetében azonban, a láz csillogása mögött is, jól láthatóan összesűrűsödött a harag. De ez sem tartott sokáig, húszpercnyi dünnyögés és hörgés után ismét félrebillent a feje, és a belediktált gyógyszereknek hála, úgy tűnt, sikerült mély álomba merülnie.

Mindabból, ami az éjjel történt, csak a hirtelen felszökő lázról és a láz mögött lappangó, kitörni képtelen indulathullámokról számolt be az ápoló Marosi doktornőnek, amikor az hét után néhány perccel beért a gondozóba.

– És a magnózással mi van? – nézett rá hidegen Marosi, miközben összegombolta magán a köpenyt.

– Azt már rég abbahagytuk – felelte az ápoló viszonylag gördülékenyen; maga is meglepődött, hogy milyen gyorsan belejött a hazudozásba.

– Csak azért kérdezem – folytatta a doktornő –, mert az egyik nővérke azt mondta, hogy tegnapelőtt éjjel látta magát valami csomaggal Aszalós szobája előtt.

Az a kis kurva, gondolta az ápoló, aztán értetlen arcot vágva megrázta a fejét.

– Fogalmam sincs, miféle csomagra gondol.

– Szóval nem volt magánál semmi.

– Azt nem mondtam. Nyilván viszek be ezt-azt időnként, de biztos, hogy nem a magnó volt nálam.

A doktornő óvatosan betett két kis gyógyszeres fiolát az asztalon heverő, szélesre tárt szájú orvosi táskába, majd egy időre megállt, és rezzenéstelen arccal figyelte az ápolót, mintha arra várna, hogy az mondjon végre őszintén is valamit.

– Hát jó – szólalt meg végül Marosi. – Átszólok Závodszky doktor úrnak, és mehetünk.

Az ápoló gyomra hirtelen ugrott egyet, pedig a doktornő úgy ejtette ki ezt a mondatot, mintha semmi jelentősége nem volna. A főorvosnak mi köze ehhez az egészhez, futott át a férfi fején, minek iderángatni, hiszen ez csak egy szimpla vizsgálat lesz. Korábban az ilyesmit jobban szerette egyedül intézni a doktornő, szóval, most valami többről lehet szó. És ha szóba kerül az az átkozott magnó, jutott eszébe, ha kiderül, hogy nem adta még vissza? Nem mintha Závodszky az ilyesmit fejben tartaná, de mégis, Marositól kitelik, hogy utánamegy a dolognak.

– A főorvos úr is jön? – kérdezte az ápoló, pedig érezte, hogy jobb lenne meg sem szólalnia.

– Természetesen – felelte Marosi, és a füléhez emelte a telefonkagylót. – Talán zavarja?

– Dehogyis – vágta rá az ápoló egy legyintéssel, ám ezúttal nem sikerült ellepleznie zavarát. A doktornő fintorából pedig pontosan látta, hogy távolról sincs még meggyőzve az ártatlanságáról.

A telefonbeszélgetést a lehető legtömörebbre fogta Marosi: „Én vagyok. Igen, mehetünk.” Ennyi volt az egész, aztán szótlanul várt ő is és az ápoló is, direkt kerülve a másik tekintetét, amíg Závodszky be nem kopogott az ajtón.

Miközben a két orvos Aszalós fölé hajolt, és hol a pulzusszámát, hol a szemfenekét, hol a fülét vizsgálták, az riadtan nézett az ápolóra, mintha tőle várná, hogy űzze el mellőle ezt a két inkvizítort. Közben megjelent a délelőttös ápoló is, és egy kis kocsin letakarva egy nagy, gömbölyű berendezést tolt a beteg vastüdője mellé, majd gyorsan ki is ment a szobából, nyilván épp elég dolga akadt a többiek reggeli előkészítésével. Závodszky egy mozdulattal lehúzta a vászontakarót, ami alól egy jókora üvegbúra bukkant elő. Az ápoló elméleti szinten ismerte már ezt a szerkezetet, legalábbis hallott róla, de gyakorlatban még sohasem került a közelébe. Egy átmeneti lélegeztető volt az olyan betegek számára, akik már egyáltalán nem tudnak kiszállni a vastankból. A főorvos intett az ápolónak, hogy segítsen, az meg zavartan odalépett mellé, és igyekezett minél precízebben követni a mozdulatait. Nem volt egyszerű felhelyezni a búrát, nyitott alján gumipánt futott körbe, és több szorítócsavar is helyet kapott rajta, miközben a tetején egy szelephez csatlakoztatva egy vastag csőcsonk ágaskodott felfelé. Egyszerre volt esetlen és nehéz ez a szerkezet, a rémült Aszalós meg ide-oda kapkodta a fejét, és ez sem segített. Végül nagy nehezen mégiscsak rátolták a bozontos koponyára a gömböt, amitől hirtelen úgy festett a beteg, akár egy sebesült nehézbúvár, aki képtelen feltápászkodni a tengerfenékről. A gumipánt alá vattát helyeztek a beteg nyaka körül, hogy ne sebezze fel a szerkezet a bőrét, aztán a csavarokat meghúzva légmentesen zárták a sisakot. A csővégződésre egy hordozható elektromos légpumpát lehetett rákötni, ami a maga módján ugyanazzal a szívó és fújó ritmussal mozgatta meg a beteg légzőizmait, mint a vastüdő, csak a másik irányból, és borzasztó kényelmetlenül. Valóban egy kisebb kínzással ért fel a búra használata, de voltak olyan helyzetek, amikor egyszerűen nem volt más lehetőség.

Miután a főorvos rákötötte a légpumpa csövét a sisak csatlakozójára, biccentett egyet, Marosi erre beindította a gépet, az ápoló pedig lekapcsolta a vastüdőt. Ezután a szerkezet zárjait megoldották, majd kihúzták belőle az ágyrészt, amin Aszalós teste hevert. Azért kellett kinyitni a gépet, hogy a két orvos megvizsgálhassa a férfi végtagjait, a gerincét, lágyékát, és tulajdonképpen mindent, amit a beteg napjai nagy részén a vashenger elrejt a tekintetek elől. Megejtően vékony volt Aszalós, szinte elfogyott már, mintha a gép, miközben lélegezni segítette, cserébe, akár egy mechanikus gyomor, szép lassan felemésztette volna a szöveteit. Csupa csont, bőr és ínszalag volt ez a test, hús alig akadt rajta, s ami mégis meglapult itt-ott, az is mereven tapadt meg a karok és a combok belső oldalán, ahogy a taplógomba szokott a korhadt fákon.

Miután a férfit kiszabadították az acélhengerből, s a két orvos elkezdte vizsgálni, az ápoló ismét visszahúzódott a sarokba, és onnan figyelte tovább gyöngyöző homlokkal a jelenetet. Aszalós feje a búrában egészen elvörösödött és felpüffedt már, kidülledt véreres szemeit idegesen forgatta, a szája pedig egyfolytában mozgott, mintha megállás nélkül motyogott volna. Lehet, hogy imádkozik, jutott hirtelen az ápoló eszébe, bár fogalma sem volt, miért éppen ez ugrott be neki; soha nem beszéltek Aszalóssal a vallásról, és igencsak meglepődött volna, ha ebben a helyzetben derül ki róla, hogy hisz istenben. A lélegeztetőbúra hordozható motorja különben olyan hangos volt, hogy nemcsak a beteg motyogását, de a két orvos dünnyögve előadott megjegyzéseit sem tudta tisztán kivenni az ápoló. Závodszky gondterhelten tapogatta Aszalós hasát, aztán lejjebb csúsztatta a kezét, és a beteg összetöpörödött farkát félretolva kissé, a combtövénél kezdett valamit nyomkodni felhúzott szemöldökkel. Marosi egy darabig szótlanul, karba tett kézzel figyelte, majd, amikor a főorvos felegyenesedett, ő is ugyanott kezdett matatni, ahol a másik abbahagyta. Habár a szavaikat nem hallotta, a két orvos arckifejezéséből mégis egészen jól ki tudta olvasni, hogy valami nagyon nincs rendben. Azt persze lehetett tudni, hogy Aszalós nemcsak lelkileg, hanem testileg is megsínylette az utóbbi napokat-heteket, de ahogy Marosi és Závodszky zavart pislogását nézte, hirtelen görcsbe rándult az ápoló gyomra. A két orvos mind közelebb hajolva vizsgálta át a beteg testének újabb és újabb négyzetcentimétereit, egyre feszültebben nyomogatva, csipkedve a férfi csontfehér bőrét. Az ápoló tekintete ismét a búra felé fordult, és rögtön összetalálkozott Aszalós homályos pillantásával. A beteg továbbra is mintha motyogott volna, sőt, a korábbi apró szájmozdulatai helyét most már nagyobb grimaszok vették át; Aszalós beszélt, tántoríthatatlanul, egyfolytában járt az álla, de szavai odabent ragadtak a hermetikusan lezárt üveggömbben, a lélegeztetőgép zajfüggönye mögött. Aztán hirtelen megállt, és miközben még mindig az ápolóra szegezte a tekintetét, lassú, szinte láthatatlan izom-összehúzódások láncolataként egyszer csak mosolyogni kezdett. A zavart mosoly egyre szélesebbre feszült lassan, közben a sárgásfehér fogak is előbukkantak az egymástól távolodó cserepes ajkak között, és a végén egy hatalmas, egyszerre elégedett és fenyegető vigyor vette át az uralmat a beteg arcán. Az ápoló lapockái közt egy jéghideg verejtékcsepp gördült végig.

Nem ez volt az első alkalom, hogy úgy tűnt, Aszalós valóban megőrül, csak hát a köztes, nyugodt idő mindig meggyőzte az ápolót, hogy nem ilyen komoly még a baj. Most azonban az kezdett motoszkálni a fejében, hogy mi van, ha már átfordult a dolog, ha már nem is a rohamok szabdalják fel a józan ész óráit, hanem a józan ész az, ami szakaszokban tér vissza az elborult elme zavaros áradása közben. És ha így lenne, mivel segít jobban, ha tiszta pillanataiban azt teszi, amit kér tőle a férfi, vagy ha veszni hagyja az őrület szüneteit, hogy legalább, amíg magánál van, addig hadd feküdjön nyugton a beteg?

Marosi a szeme sarkából meglátta az ápoló elhalványodott ábrázatát, aztán ő is arra fordult, amerre a férfi nézett meredten. Egy idő után mindhárman az egyre görcsösebben vicsorgó Aszalóst figyelték, végül Závodszky odasúgott valamit a doktornőnek, mire az elővett egy üvegfiolát a táskájából. A főorvos az egész adag nyugtatót felszívta egy injekciós tűbe, majd egy precíz mozdulattal megszúrta Aszalós kitüremkedő vénáját. A beteg arcáról azonnal leolvadt a vigyor, csak a szeme ugrált még egy darabig ide-oda, aztán lelassult ez a mozgás is, és az elernyedt, félig csukott szemhéjak alatt egy pontra szegeződött a tekintet, a szoba láthatatlan horizontján túl.

Az ápoló visszagördítette Aszalós ágyát a tankba, rákattintotta a légmentesítő zárakat, majd amikor Marosi leállította a búra pumpáját, ő elindította a vastüdőt. Az üveggömböt gyerekjáték volt leszerelni a férfi ellazult nyakáról, a két orvos nem is maradt ott segíteni neki, de mielőtt magára hagyták volna, a doktornő még odaszólt, hogy ha végzett, beszélni akar vele.

Amennyire csak tudta, hosszúra nyújtotta a pakolás és rendrakás perceit az ápoló; tíz centivel arrébb tolta a hokedlit, a kézmosó szappant a csaptelep bal oldaláról áttette jobbra, a szemetesvödröt betolta a sarokba, Koltai félreállított hintaágyát is közelebb mozgatta a falhoz, legvégül pedig egy nedves ronggyal letörölte Aszalós tükrét, és beállította a kert felé, ahogy a beteg szerette. Nem mintha most bármerre is nézelődött volna. Amikor nem maradt már mit tenni, megadóan pillantott az ajtóra, majd, akár egy lovag, aki egy megnyerhetetlen csatába indul, felemelt fejjel megtette az első lépést kifelé. Ám mielőtt elhagyta volna a szobát, ismét meglátta Ilona festményét a falon, a reggeli fényben megélénkülő színek jót tettek neki, most még érdekesebbnek és egyszerre még fájdalmasabbnak érezte a képzeletbeli kompozíciót. Odaállt a kép elé, és ismét végigjáratta tekintetét az alakokon, hátha most végre felfedezi magát. Kis idő múlva csalódottan indult tovább.

Závodszky már nem volt bent a doktornőnél, mire ő odaért, de ha valami, akkor ez most egyáltalán nem zavarta. A kis szoba ablakai sarkig ki voltak tárva, de a beömlő langyos levegő dacára még mindig érezni lehetett, hogy itt néhány perccel ezelőtt valaki dohányzott.

– Üljön le – parancsolt rá Marosi, miközben idegesen babrált egy keze ügyében lévő tollal.

Az ápoló hátrébb tolta az íróasztal elé állított karosszéket, és miközben leült, kiszúrt egy felbontott csomag cigarettát egy nagy halom mappa mögött. Meglepetten nézett fel a doktornőre, az meg sután rácsúsztatta tenyerét a paklira.

– Nem is tudtam, hogy maga cigarettázik.

– Ma reggelig én sem. Kér egy szálat? – tolta elé a fehér helikonos csomagot Marosi.

Az ápoló előredőlt, és kihúzott egyet a cigaretták közül, a doktornő pedig a fiókból elővett egy hamutálat és egy doboz gyufát. Mindketten rágyújtottak, az ápoló leplezni próbált fintorral, hiszen íztelennek és gyengének érezte a cigit, a doktornő pedig lámpalázasan ügyetlenkedve, mint egy kamasz. Egy darabig csendben szívták és fújták a füstöt; a nyitott ablakon óvatos madárcsicsergés kúszott be, amit aztán gyorsan szétvert egy közelben elhaladó traktor csörömpölése.

– Aszalós szörnyű állapotban van – mondta szárazon a doktornő. – Ezt nyilván maga is látja. – Az ápoló némán biccentett egyet. – Závodszky főorvos úrral számba vettük a lehetőségeket, de nem nagyon van már mozgásterünk.

– Ez mit jelent pontosan?

– Úgy tűnik, hogy a légzőizmok végképp elfáradtak, és most már a nyeléssel is baj van, emiatt nem eszik. Az ízületi fájdalom, az alvászavar, a fáradékonyság, a zavart tudat, a láz mind ugyanarra mutatnak.

– Merre?

– Nézze, láttam ezt már más heine–medineseknél is – mondta a doktornő, és közben ügyetlenül próbálta a hamut lepöccinteni. – Két vagy három évtizeddel, nem lehet tudni, kinél mennyivel, a fertőzés után jön egy hirtelen, drasztikus állapotromlás. Post-polio szindróma.

– És mit lehet vele kezdeni?

– Itt már semmit, ezért akartam magával négyszemközt beszélni. Závodszky főorvos úr az előbb egyeztetett telefonon egy volt kollégájával. Holnap délelőtt Aszalóst felviszi egy mentő Pestre.

Az ápoló majdnem felkiáltott a meglepetéstől, de türtőztette magát, elfehéredett kézzel szorította a politúrozott karfát.

– Gondolom, ő ezt még nem tudja – szólalt meg végül.

– Éppen ebben kellene segítenie.

– Nem fog menni…

– Hogy mondja?

– Ez egy nagyon rossz ötlet, doktornő.

– Muszáj vele valamit kezdeni.

– De ha innen elviszik, vége van.

– Ha marad, akkor van vége, higgye el.

Az utolsó slukkot hosszan bent tartotta az ápoló, mintha ezzel is időt akart volna nyerni, aztán lehajtott fejjel, akár egy sóhajtást, úgy eresztette ki tüdejéből a kékes füstöt.

– És nekem mit kéne tennem? – kérdezte egészen halkan.

– Maga az egyetlen bizalmasa itt, győzze meg, készítse fel.

– Azt sem tudom már, érti-e, amit mondok.

– Estig kimegy belőle a nyugtató, valószínűleg lesz pár tiszta órája, akkor kell beszélni vele.

– És ha azt mondom, nem?

– Miért mondaná? – kérdezett vissza felvont szemöldökkel Marosi. – Nem hiszem, hogy nekem kell figyelmeztetnem, az utóbbi napokért maga is felelős.

– Ezt hogy érti?

A doktornő előredőlve, összekulcsolt kézfejjel megtámaszkodott az íróasztal lapján.

– Tudom, hogy nem adta vissza a magnót Závodszkynak, rákérdeztem. Elképzelésem sincs, mit művelnek vele éjszakánként, de nem is érdekel már… Csak ne gondolja, hogy nem fogunk visszatérni még erre, ha Aszalóst sikerült átszállítanunk.

Az ápoló eleresztette a karfát, hátradőlt, és hosszú másodpercekig szótlanul bámult maga elé. A doktornő rosszul elnyomott csikkjéből kanyargós, keskeny füstszalag szállt felfelé kitartóan, odakint egy újabb traktor haladt el a gondozó mellett, egy pillanatra mintha a kipufogott gázolaj kesernyés szagát is érezni lehetett volna. Az ápoló összeszorította az állkapcsát, és félrehúzott szájjal biccentett egy aprót, aztán egy kicsit nagyobbat, majd egy egészen rendeset, végül a doktornő szemébe nézve bólogatott hosszan.

– Helyes – mondta Marosi. – Akkor most menjen haza, pihenjen egy keveset, ha tud, és délután ötre jöjjön vissza.

A férfi szó nélkül elindult a kijárat felé, ahogy az ajtóhoz ért, gumitalpú papucsa nyikordult egyet, és mintha csak erről jutott volna eszébe, a doktornő még utoljára odaszólt neki: – És amint lehet, szeretném itt látni azt a magnót az asztalomon.

Szédelegve ment be az öltözőbe, szerencsére nem volt ott rajta kívül senki, nem kellett megjátszania, hogy jól van, a vasszékre lerogyva mindenestől át tudta adni magát az émelygésnek. Nagy nehezen kikecmergett a köpenyéből, keserűen ledobta a földre, aztán egy darabig ott kuporgott a szék kényelmetlen ülőlapján, felhúzott lábbal. Csak amikor valami közeledő zaj ütötte meg a fülét odakintről, akkor próbálta meg összekapni magát. A zaj továbbhaladt, de ettől függetlenül öltözni kezdett, s miután összehúzta magán a dzsekit is, úgy surrant ki az épületből, mint egy tolvaj.

Egész hazaúton tolta a biciklit, hátha jobban telik így az idő, de akármit csinált is, a percek épp ugyanolyan komótosan és érzéketlenül meneteltek előre, mint bármikor. Megállt egy zebránál, balról kínos vánszorgással egy dugig pakolt kombi Zsiguli közelített, s mire elhaladt előtte, egész kis tumultus alakult ki az ápoló körül. Hiszen szombat van, fogta föl végül; a piaci délelőtt végeztével megindultak hazafelé az emberek. Az Ifjúsági ABC előtt a korláthoz kötözte a bringát, és bement, hogy vegyen valami ennivalót, de ahogy belépett, rögtön el is ment a kedve az egésztől. A bejárat melletti darálóból felszálló savanyú kávéillat valósággal arcul ütötte; egy öregasszony állt ott, és kisujját feldugva a gép alkatrészei közé, az utolsó porszemnyi őrleményt is iparkodott egy papírzacskóba kaparni belőle. Az ápoló próbálta minél rövidebbre fogni a bevásárlást, nem is igen nézte, hogy mit tesz a kosárba, a reflexeire hagyatkozott. Miután kijutott a boltból, megállt egy pillanatra, és lehunyt szemmel beszívta a friss levegőt; virágpor és cement íze keveredett a szájpadlásán. A délelőtt zümmögése egyre távolabbról hallatszott már, a kései piacozók is hazaértek, a konyhákban pedig takarékra vették a leves alatt a gázt. Az utcákon ismét szűnni kezdett a mozgás, és a bolt előtt is csak egy-egy sietős léptű vevő bukkant fel, hogy zárás előtt még beszerezze gyorsan, amit másfél órával korábban véletlenül lehagyott a bevásárlólistáról.

Mielőtt a biciklijét eloldozta volna, a sarki újságosbódéhoz sétált, és a lapok címlapjait böngészte; volt ott szó országos békegyűlésekről, Kaya Erdem budapesti látogatásáról, Szergej Szokolov napiparancsáról és egy jövőbeli Gorbacsov–Reagan-találkozó tervéről is, de az atomreaktorról semmi. A rozoga bódé kis ablaka mögül egy groteszk arc bámult ki rá; a szódásszifon szemüveg hatalmasra nagyította a fickó pupilláit, mintha egy borostás rovar gubbasztott volna odabent.

– Úgy látom, elmarad a világvége – szólt oda neki az ápoló.

– Sajnos igen – felelte az újságos egy őszinte, foghíjas grimasszal.

Nem jött könnyen álom az ápoló szemére otthon, de ezúttal nem az éjszakai műszakra való átállás, hanem az alattomosan vibráló gyomorideg miatt. Hiába tuszkolt magába két kolbászos zsemlét lefekvés előtt, még mindig úgy érezte, hogy üres és kőkemény a hasa. Sem Aszalós követelőzésének, sem a doktornő elvárásainak nem akart megfelelni, mégsem látta maga előtt a kiutat ebből a kettős szorításból. Mintha satuba fogták volna a fejét, úgy feküdt kifeszült szemhéjakkal az egyre nyirkosabbnak tűnő ágyban, és a redőny apró lyukain betűző fénynyalábokat bámulta. Aztán mégis elaludt, vagy legalábbis valami félálomszerű tompultság telepedett rá, a következő órák pedig a könnyű öntudatlanság ígéretével foszlottak szét körülötte sebesen.

Persze egyáltalán nem aludta ki magát, de erre nem is számított, már azzal elégedett volt, hogy túljutott a nap jelentős részén, bár sejtette, a könnyebbik részén csak. Ám akármilyen baljós volt is ez az érzés, abban nem akadályozta meg, hogy kihámozza magát a pokrócok közül. Az előző estéről maradt kávét egy kis edényben feltette a gázra, aztán előhúzott egy cigit, és kinyitotta a konyhaablakot. Gyerekek játszottak az udvar távolabbi részén, egy kopott rakétamászóka belsejében ugráltak ide-oda a nevetgélve kántált mondókák ritmusára. Az ablak alatt a daciás fickó mosta elmerülten a kocsiját, hétvégén ezek szerint még ennek a szörnyű masinának is kijárt némi gondoskodás. Az evésre gondolni sem bírt az ápoló, megitta az utolsó, kissé zaccos kortyot, aztán kiment a fürdőszobába, hogy felfrissítse magát. Megnyitotta a csapot, és várt, hogy igazán hideg legyen a víz, majd alaposan megmosta vele az arcát, nyakát, hónalját. Egész szépen visszahúzódott a szeme alatt a duzzanat, a színe viszont valamivel sötétebb lett. Negyed öt múlt pár perccel, ráérősen öltözködött, közben beindította a magnót; ugyanaz a kazetta volt benne már napok óta, az ismerősen fád női hang énekelte: „nem kelek fel, nem megyek el, alszom tovább”. Keserű mosollyal hallgatta végig a dalt, aztán kikapcsolta a magnót, belebújt egy kötött kardigánba, és elindult az előszoba felé.

Biztos, hogy a többi beteg nem sejt semmit Marosiék tervéről, gondolta végig az ápoló, miközben kényelmes tempóban tekert a tüdőgondozó felé, máskülönben már kitört volna a lázadás. Jobb lesz tehát meghúznia magát, ha észreveszik, hogy ilyen korán bent van megint, még gyanút fognak. A biciklit szokás szerint hátravitte, aztán megkerülte kívülről a házat, és a főbejáraton ment be. A portás gyanakodva bámult rá, de neki ezúttal semmi kedve nem volt vele huzakodni, beírta magát, és szótlanul visszacsúsztatta az öreg elé a füzetet.

Elképzelése sem volt, hogy mit tartogat az este, de öltözködés közben, mintha valaki lúdtollal csiklandozta volna a nyakát, többször összerezzent a gondolatra, hogy Aszalósnak be kell adnia az átszállítás hírét. Erőt legfeljebb az adott neki, hogy tudta, nem a doktornő fenyegetése miatt ment bele a dologba, hanem azért, mert valóban érzett némi felelősséget a beteg állapotáért, még ha nem is épp úgy, ahogy azt Marosi gondolta. Egyébként a hiúságát valamennyire legyezgette, hogy a két orvos őt látta legalkalmasabbnak erre a feladatra. Nem nagy dicsőség, és egy-egy sötétebb pillanatra néha az is felmerült benne, hogy valójában egyszemélyes kivégzőosztagként állítják szembe a beteggel; mindenesetre próbált inkább arra összpontosítani, hogy feladata van, és ezzel egy összetettebb eseményláncolat egyik fontos szeme lehet. Ha rajta múlna, persze nem vitetné el innen Aszalóst sehová, de igyekezett nem beleélni magát, hogy döntési lehetősége van, hiszen erről szó sem volt.

A folyosót a tavaszi kora este okkersárga fénye töltötte be. Csönd volt, a pihenőidő utolsó szakasza, amikor mindenki megpróbál még egy kicsit elmerülni abban, amit csinál, hiszen hamarosan be kell fejeznie, bármi legyen is az: szendergés, olvasás, festés vagy csak a repedezett plafon sarkköri tájképekre emlékeztető domborzatának bámulása. A gépek szuszogtak, az emberek hallgattak a kis helyiségekben, az ápoló pedig lábujjhegyen végigsettenkedett a szobák előtt. Senki nem jött szembe, senki nem fordult be éppen a sarkon, sikerült láthatatlanul besurrannia Aszalóshoz, akár egy kísértetnek. Nem fogadta meglepetés odabent, a beteg még nem tért magához, ugyanolyan szárnyaszegetten feküdt a gépben, mint délelőtt, félrebillent fejjel, akár egy döglött galamb. Az ápoló odahúzta a hokedlit a géphez, leült rá, és összefont karral a betegre meredt. Várt, nem tehetett mást, de nem is igen vágyott egyébre, mint erre a csöndes üldögélésre. Aszalós besüppedt szemgödre körül olyan sötét volt a holdudvar, mintha álmában valaki tréfából kifestette volna az arcát. Egy haldokló bohóc sem lehetne ennél nyomasztóbb, gondolta az ápoló, és egy mélyet szusszantott.

Tizennégy hónap, vagyis hatvannyolc hét, négyszázhetvenhat nap, számolgatta magában, nagyjából ennyi idő telt el azóta, hogy először találkozott Aszalóssal, és ennél, úgy tűnik, nem is fognak már többet együtt tölteni. Milyen precízen szedi szét az embert az idő, gondolta az ápoló, és tekintetét végigfuttatta Aszalós valósággal összetöpörödött ábrázatán. Csak az állkapcsa és a homloka tűnt ugyanakkorának, mint mindig is, a kettő közül azonban mintha kifogyott volna az anyag. Még az orra is kisebbnek látszott valahogy, de lehet, hogy csak a barlangszerűen sötétlő, kitágult orrlyukak keltettek ilyen hatást.

Eleinte nem is kedvelte Aszalóst, jutott az ápoló eszébe, nagyképűnek tűnt, mintha lenézte volna a többieket, különösen szegény Koltait, aki pedig sok-sok évnyi kudarc után még mindig lázasan igyekezett volna barátságot kötni vele. Úgy látták a többiek elviselhetetlenül kritikusnak Aszalóst, hogy ő közben igazából nem is mondott szinte semmiről sem véleményt. Mivel nem érdekelték különösebben a házban és a ház körül folyó dolgok, és a pletykák, még ha olykor róla szóltak is, rendre hidegen hagyták, az egész társaság úgy érezte, hogy Aszalós egymaga képes kiközösíteni mindenki mást. Eleinte az ápoló is majdnem bedőlt ennek a mélyben lappangó és még az orvosokat is bekebelező csöndes hisztériának. Pedig semmi ilyesmiről nem volt szó, ezt néhány hónap elteltével felfogta; egész egyszerűen Aszalós nem nőtte ki azt az otthontalanságérzést, ami a többiekről nagyrészt lekopott a bent töltött idő során. Ő nem volt képes, mert nem is akarta soha elfogadni azt, hogy itt él, de itt élt, éppen ezért más védekezése nem maradt, mint hogy minél kevésbé vegyen részt a ház dolgaiban, hogy amennyire csak lehet, ne legyen jelen. Évtizedeken át trenírozta magát arra, hogy minél kevesebb külső jele legyen annak, hogy létezik, de ebből a többiek csak annyit láttak, hogy amikor még képes lett volna rá, akkor sem járt el a közösségi programokra, nem törődött szobája feldíszítésével sem, és soha nem tűnt hálásnak azért, ha valaki a születésnapján vagy karácsonykor megajándékozta valamivel. Sem a betegtársak, sem az orvosok nem értették ezt a jelenséget, és most sem értik, hogy miért ne lehetne innen elmozdítani, ha amúgy sem érezte itt magát soha otthonosan. De hogyan is lehetne elmagyarázni Marosinak, gondolta az ápoló, hogy Aszalós sehol máshol nem tud olyan kevéssé jelen lenni, mint ebben a házban, ahol hosszú évek alatt megtanult már láthatatlanul élni.

A beteg szemhéján finom hullámzás futott végig, mintha a hártyaszerűen vékony bőrréteg alatt hirtelen átfordult volna egyik irányból a másikba a szemgolyó. Valaki kopogtatott, az ápoló hátratekeredett a hokedlin, és az új beteghordozó arcát vette észre az ajtórésben. Együgyű fiú volt, olyan vörös képpel bámult befelé, mintha még mindig amiatt pironkodna, hogy pár napja majdnem beleejtette Kiskatit a kádba.

– Mi az? – kérdezte az ápoló kissé barátságtalanabb suttogással, mint ahogy szerette volna.

– Azt mondták, hogy nézzem meg, kell-e segíteni.

A fiú nem mert belépni a szobába, csak kerek fejét dugta be, pedig jobb lenne, nézett rá neheztelve az ápoló, ha behúzná végre maga mögött az ajtót.

– Nem kell, megvagyok.

– De az van… – folytatta a fiú zavartan –, nekem lejárt a műszakom.

Az ápoló a faliórára hunyorgott, hat múlt tíz perccel.

– És?

– Hát, azt mondta a doktornő, hogy lehet, ma túlóráznom is kell majd.

– Itt?

– Igen, az Aszalósnál.

Az ápoló megdörzsölte a homlokát, aztán egy feszült mosollyal újra felnézett a fiúra.

– Nyugodtan menj haza, itt minden rendben lesz.

Aszalós nem sokkal nyolc után tért magához; először csak elnyíltak, aztán finoman remegni kezdtek az ajkai, néhányszor a fogait is összekoccantotta, és közben szárazon nyögdécselt. Az ápoló fölé hajolt, és úgy nézte végig az egészet, mintha mikroszkópon át vizsgált volna valami egysejtűt. A beteg nyögései egyre hangosabbá váltak, és idővel némi érdes szörcsögés is keveredett közéjük. Aszalós arcizmai megfeszültek, és visszatért a képére az a vicsor, ami a nyugtató injekció előtt terült el rajta; de aztán el is tűnt fokozatosan, ahogy a férfi elkezdett eszméletéhez térni. Úgy nyitogatta szemhéjait, mintha belülről nehéz rugók húzták volna össze őket, és erejéből legfeljebb annyira futná, hogy néhány pillanatra egy szűk rést feszítsen ki köztük. Az ápoló nem érintette meg, és nem is szólt hozzá, ki akarta várni, hogy a beteg felismeri-e magától a helyzetet, amibe álmából visszaérkezett. Aszalós állkapcsa aprókat rándult, orrlyukai pedig még szélesebbre tágultak, szemhéjának reszketése hamarosan pislogássá rendeződött, majd egyszer csak a szemgolyó vad forgása lassulni kezdett, és a tekintet végül megállapodott az ápolón. A beteg összehúzta a szemöldökét, és mondani próbált valamit, de nyelve megmakacsolta magát, nem segített artikulálni a torkából feltörő indulatos dünnyögést. Az ápoló rátette tenyerét a másik homlokára, mint aki azt akarja mondani, hogy „türelem”, aztán felállt, és engedett neki egy pohár vizet.

– Miért… – csuklott el Aszalós száján a kérdés, miközben az ápoló letörölte a vízcseppeket az álláról – miért nem ébresztettél fel?

– Pihenned kell.

– De hát…

– Nincsen semmi baj.

– De hát itt hagytak…

Az ápoló megint oda akart nyúlni a beteg homlokához, ám az elfordította a fejét. Még nincs egészen itt, gondolta, és hogy időt nyerjen neki, felállt, és szótlanul az ablakhoz sétált, hogy behúzza a délután félig nyitva hagyott spalettát. Sokat nem számított ez az apró rés, az esti fény már nem nyomakodott olyan erővel a szobába, hogy mindenáron vissza kellett volna tartani. Az ápoló közben kinézett a kertbe, szélcsend volt, a gaz csomói beletörődően sorakoztak a betonkerítés tövében, egyetlen macska törte csak meg a mozdulatlanságot, ahogy végigfutott a szemközti porta kukoricagóréjának a tetején. Visszafordult, és tett néhány lépést a villanykapcsoló felé, de mielőtt még fel tudta volna kattintani, Aszalós rászólt:

– Nem kell. – A hangja valahogy tisztább volt, mint néhány perccel korábban, és ahogy az ápoló visszahelyezkedett mellé a hokedlire, úgy látta, a tekintete sem olyan zavaros már.

– Megengeded? – kérdezte, és miután Aszalós biccentett egyet, hüvelykujjaival lejjebb húzta a férfi alsó szemhéjait, aztán megnyomogatta a nyakát az állkapocs tövénél, a száját is kifeszítette kissé, és hunyorogva bámult bele egy darabig. – Valamit meg kellene beszélnünk… – szólalt meg végül az ápoló, és eleresztette a férfi arcát.

– Tudom, mit akarsz mondani…

– Nem hiszem.

– Nézd, én megértem, ha nem akarod ezt így tovább… Hidd el, én sem azért csinálom, mert jólesik… Mindenesetre félbehagyni semmiképp nem akarom. Remélem, megértesz…

– Nem erről van szó…

– Felfogtam, hogy ez a magnózás nem tesz jót. Egyikünknek sem… De hidd el, hogy nincs sok hátra…

– Mondom, hogy nem erről van szó!

– Ezt hogy érted?

Az ápoló lehajtotta a fejét, és az arcát vakarászta idegesen, szinte recsegett a szőr a körme alatt.

– Mondanom kell neked valamit.

Aszalós felvont szemöldökkel szegezte tekintetét az ápolóra, egyszerre kavargott benne kíváncsiság, félelem és némi neheztelés is, amiért ilyen gyorsan beléfojtották a szót. Amióta Marosi doktornő ráparancsolt, hogy adja be Aszalósnak az átszállítás hírét, szünet nélkül azon gondolkodott az ápoló, mit fog majd mondani, és hogyan: óvatosan, döbbenten, szabadkozva, szigorúan, együttérzőn, bizalmaskodva? Legalább két tucat különböző forgatókönyvet lejátszott magában, és még azt sem zárta ki egészen, hogy nem mond semmit, az orvosoknak meg azt hazudja majd, hogy a beteg elfelejtette, hogy ezt már egyszer megbeszélték. Most azonban, mielőtt megszólalt volna, váratlanul ugyanolyan tanácstalannak és üresnek érezte magát, mintha egyáltalán nem készült volna a bejelentésre. Hiába gyakorolt fejben, hirtelen nevetségesnek tűnt minden előre elképzelt változat, és nemcsak nevetségesnek, de valahogy tisztességtelennek is. Mintha sintér módjára próbálna közel lopózni egy gazdátlan kutyához, hogy minél könnyebben a nyakába akaszthassa a kötelet. Ez az ember nem ezt érdemli, villant át a fején, őszintének kell lennem hozzá, ez egy értelmes fickó, ráadásul megbízik bennem.

– Holnap reggel jönni fog egy mentő érted, és felvisz Pestre, a Baba utcába – mondta ki szárazon, egyetlen levegővel, majd kissé halkabban elismételte: – Holnap reggel… – Mintha ez lett volna mondandójában a legfontosabb részlet.

Aszalós megint elfordította a fejét, és a már egészen elsötétült szobában az ápoló, hiába próbálta félszegen kifürkészni, semmit sem látott a másik arcából. Mégsem mert szólni hozzá, hagyta, hadd emésztgesse magában ezt a dolgot egy kicsit. Irtózatos lassan csúsztak-másztak a másodpercek, csak a légpumpa szuszogása nem tért ki a maga ritmusából, minden más mintha váratlanul alvadásnak indult volna. A gép hangja mögötti csönd kiöblösödött, és olyan fenyegetően kezdett rájuk nyílni, mint egy hatalmas, formátlan vadállat szája. Az ápoló moccanni sem mert, de néhány perc múlva zsibbadni kezdett a combja a hokedli kemény lapján, a fülébe pedig egyszer csak valami távoli sípolás visszhangja kúszott be, egyre élesebben. Ez így még rendben van, mondogatta magában, most még semmi baj nem történt. És tényleg úgy is gondolta, hogy még ez a csönd is jobb, mint ha ordibálna vagy habzó szájjal hörögne a beteg. Csakhogy a kíváncsiság egyre elszántabban dolgozott benne, és ha félve is, szégyenkezve, de alig várta már, hogy valamit reagáljon Aszalós. Bizsergető fájdalom futott végig az ápoló lábában, muszáj volt egy kissé hátradőlve áthelyeznie a súlypontot a combtövéről a farpofái felé, de ettől az apró moccanástól hirtelen nagyot reccsent az öreg hokedli, és ez a váratlan hang valósággal kettétörte a szoba csendjét. Aszalós lassan visszafordította az arcát; nem nézett az ápolóra, a plafont bámulta, illetve a sötétségnek azt a részét, aminek a takarásában a plafon húzódott meg odafent.

– Hozd át a magnót… – szólalt meg végül. Hangja kissé magasabb regiszterből szólt, mint általában, valószínűleg a sírást próbálta visszafojtani.

Ezúttal nem óvatoskodott az ápoló, futva tette meg a folyosónyi távot Aszalós szobája és az öltöző között. A műszakos nővér riadt tekintettel tért ki az útjából, magához szorítva a két kifertőtlenített ágytálat, amikkel épp Veszprémiék felé tartott, de nem szólt utána. A szekrény aljából az ápoló előrántotta a centrumos zacskót, és már indult is vissza; ha látja valaki, látja, gondolta magában, most már úgyis mindegy, reggel ennek az egésznek vége lesz, és az ő büntetése attól függetlenül be lett már ígérve, hogy az utolsó éjszakán előveszi-e a magnót, vagy sem. Csak egy pillanatra torpant meg, valami villanást látott a két lány szobája felől, tett egy lépést hátra, és benézett az ajtórésen át. Hajnal Ágnes könyökölt az ágyán, és a kezében tartott elemlámpával világított a folyosó felé. Már rá volt kötve a respirátorra; a hosszú, recés műanyag cső úgy tekergett elő az ágy alól, s az elemlámpa fénykörében olyan különös csillogással kapaszkodott a lány nyakába, mint egy varázslatos kígyó valami keleti meséből. Kiskati mozdulatlanul feküdt, bizonyára elaludt már, mindig is korai fekvő volt. Ágnes kérdőn felhúzta a szemöldökét, a férfi meg lassan megcsóválta a fejét. Egyik mozdulat sem volt egyértelmű, mégis, hirtelen olyan érzés áradt szét az ápolóban, mintha valakivel megbeszélte volna a dolgot. Váratlanul hálásnak érezte magát Hajnal Ágnes iránt, rá is mosolygott, mire a lány eloltotta a zseblámpát, és hátradőlt.

Aszalós még mindig a plafont bámulta, amikor visszaért hozzá az ápoló, s végig nem is nézett rá, amíg ő összeállította a magnót.

– Visszatekerjem? – kérdezte, miután a mikrofont is beállította a hokedlin.

Aszalós megcsóválta a fejét, majd halkan hozzátette: – Tudom, hol járok.

Némán vártak egy darabig, talán arra számítottak, majd a másik megadja a jelet, hogy kezdhetnek, talán egyszerre érezték úgy, hogy még kell egy pillanat, hogy utolérjék magukat, vagy csak ugyanúgy erőt akartak gyűjteni a felvétel megindításához; mindenesetre mindketten örültek ennek a kevés üres időnek. Végül Aszalós az ápoló felé fordult, biccentett egyet, aztán lehunyta a szemét.

– Hiába telt el ez a sok év – kezdett bele bizonytalan hangon a beteg –, gyakran még most is vacogva riadok fel arra, hogy otthagytak… Hogy ott vagyok egyedül, húsz másik, félelemtől reszkető, magányos, béna gyerek között. És ez már sohasem lesz másként… Ezt persze akkor még nem tudhattam, de innen nézve mindegy is… Meg nem is tartunk még itt… Ott tartunk, hogy ledöntötték a szovjet emlékművet. Kirámolták a városházát, összeverték Bundikot… Pontosabban mi csináltuk mindezt… És ott állt az a rengeteg ember, hogy most akkor mi lesz. Én meg, ahogy furakodtunk át a parasztok között, észrevettem Lajos bátyánkat. Az emberek addigra már mindenfélét kézbe fogtak. Akadt, akinél fejsze volt, akadt, akinél bot, de olyat is láttam, akinél biciklipumpa… Lajos bátyánkat felsegítették a Kossuth-szobor talapzatára. Onnan kezdett hadonászni. Először nem is hallottam, mit mond, nem volt könnyű előrejutni. Mire oda tudtunk furakodni Gyulával, már nagyon zúgolódtak az emberek. Lajos bátyánk meg szinte üvöltött. Ezek miatt vitték el a testvéreinket, ezek álltak véres bosszút rajtunk! Ilyeneket mondott, meg hogy így kommunisták, úgy zsidók. Aztán meg azt, hogy mutassuk meg, nem felejtünk. Végül egy nevet ismételgetett, Strasser-Strasser, de megint alig hallottam, mert már mindenki ordibált…

A férfi egy pillanatra elhallgatott, zavartan forgatta a szemét, nyelt egy nagyot. Az ápoló felemelte a vizespoharat, de Aszalós megcsóválta a fejét, és folytatta:

– Jól ismertem ezt a nevet, és elég volt meghallanom, elöntött a méreg. Szegény apám jutott mindig eszembe, hogy miért kellett neki szenvednie… Lajos bátyánk sokat emlegette, hogy a Strasser műve, meg a hozzá hasonlóké, hogy annyi mindenkit elvittek… Sose mondta, honnan tudja, de biztos volt benne. És ott a téren is, az emberek… Rögtön elkezdtek zúgolódni. Valaki bekiabált, kapjuk el! Utána mindenki ezt hajtogatta, Lajos bátyánkkal az élen… Meg kell mondjam, én is lázba jöttem. És ahogy Gyulára néztem, kivörösödött képpel vigyorgott ő is. A tömeg meg egyszer csak megindult kifelé a főtérről. Nem jött mindenki, de vagy százötven-kétszázan biztosan. Előrerohantunk Gyulával, és odaférkőztünk Lajos bátyánk mellé. Emlékszem jól, könnyes szemmel markolta meg a galléromat, úgy nézett ránk. Hát itt vagytok, fiúk, kérdezte. Mi meg büszkén bólogattunk… Az volt a terv, hogy elővesszük ezt a Strassert, tudtuk, hol lakik. De ahogy mentünk ott a Dorogi úton, egyszer csak felkiáltott valaki, hogy ott a Kasu. Erre valaki más, hogy az is benne volt, nem csak a Strasser. És hát akkor aztán mindenki arra indult meg hirtelen… Ez az ember, a Kasu, akit egyébként Glückmann Károlynak hívtak, ez volt a boltos. És a hülyéje nem kiállt a Népbolt elé nézni a vonulást? Hát annak rögtön nekiestek… Volt ott két nagyobb fiú, a Pálóczi nevű gazdának a fiai. Ezt a Pálóczit apánkkal együtt vitték el, és az se jött meg. Na, ezek a fiúk kezdték lökdösni a Kasut, hogy hova lett az apjuk, mondja meg. Az meg ott hápogott, hogy azt ő honnan tudja, mi köze neki hozzá… Erre felpofozták, hogy ne hazudjon, mert ő meg a Strasser Jenő tehetnek róla. Ők segítettek az oroszoknak bosszúból… A Kasunak eleredt az orra vére, de csak azt hajtogatta, hogy mi köze hozzá, mi köze hozzá. Meg hogy ők csak azt keresték, ami az övéké volt… Erre megint felpofozták. Volt ott egy Pungor nevű nagydarab paraszt, az meg egy karóval ráhúzott a vállára… Ez a Kasu akkor leesett a földre, és onnantól nem beszélt tovább. A nagyobbik Pálóczi fiú fogta magát, és belerúgott egyet. És akkor előrelépett Lajos bátyánk, és odaszólt, az én testvéremet is miattad vitték el. Aztán belerúgott ő is. Utána meg ránk nézett, és úgy mondta, na, gyerünk, az apátokért… Hát nem volt mit tenni. Büszke nem vagyok rá, de hazudnék, ha azt mondanám, nem akartam. Abban a pillanatban én akartam ezt. Akárhogy is… És azt hittem, ez majd segít apámon, vagyis a hiányán. Rajtam… Belerúgtam… Gyula is belerúgott… Meg utánunk is egynéhányan… Aztán otthagytuk.

Aszalós összehúzta a szemöldökét, és egy ideig némán meredt maga elé. Az ápoló, aki a hokedli mellett ült a földön törökülésben, óvatosan oldalra sandított, hogy megnézze, mennyi van még a szalagból. Ez már a B oldala volt a kazettának, és aggódott, nehogy kifussanak belőle, de úgy tűnt, van még hátra elég hely, nem kellett megállítani a felvételt.

– Miközben mi Kasut rugdaltuk – folytatta Aszalós –, valakik kihoztak pár üveg pálinkát a boltból… Jártak körbe a palackok, egyre bátrabb lett mindenki… Lajos bátyánk adta ki a parancsot végül, gyerünk a Strasserért. Nagy üvöltözéssel indultak meg az emberek. A Strasser háza ott volt nem messze, tíz percet se kellett menni… De valaki biztosan szólt neki, mert nem volt már otthon. Gyorsan mehetett el, tárva-nyitva volt minden. Sokan berontottak a házba, törték össze a bútorokat, meg amit találtak… Aztán ez a Pungor elkezdett üvöltözni, hogy gyújtsuk fel. Meg is próbálták, de nem akart sikerülni. Én addig azt hittem, hogy könnyű felgyújtani egy házat, de ott láttam, mennyire nem… Rakták egymásra az összetört bútorokat, alá papírt tettek, de nem akart belobbanni. Volt, aki a függönyöket gyújtogatta, némelyik lángra is kapott, de mégse terjedt tovább a tűz. Gyulával mi a konyhába húzódtunk be, találtunk egy kis kolbászt, azt eszegettük… Aztán valaki odakint elkezdte ordibálni, hogy ő tudja, hova bújt Strasser. Erre megint elindult mindenki az utcán. Lajos bátyánk ott noszogatta az embereket, mert volt már, aki egészen berúgott… Visszamentünk a Dorogi útig, ráfordultunk balra, a főtér felé, aztán nemsoká jobbra fel, a Bem utcába… Azt mindenki csak zsidó utcának hívta. Ott volt a zsinagóga… Már egészen besötétedett, mire odaértünk. Nem égtek benn a lámpák, de az emberek egyre csak ordibáltak… Ott lesz bent, mondták, ott bujkál a mocsok. Hát felfeszítették az ajtót…

Egy pillanatra elakadt a férfi hangja, oldalra fordította a fejét, és szó nélkül nézett az ápoló szemébe néhány másodpercig. Halántékán mindkét oldalon kidagadt egy-egy ér; mintha elektromos vezeték futna a bőre alatt, jutott hirtelen az ápoló eszébe, és nagyon kellett ügyelnie, hogy ne bámulja túl feltűnően.

– Megállítsam? – kérdezte suttogva.

Aszalós elhúzta a száját, úgy mondta: – Most már felesleges. – Aztán visszafordította tekintetét a plafon felé, és egy szusszanásnyi idő után újra beszélni kezdett. – Szóval bementünk a zsinagógába, de nem volt ott senki… Az emberek meg egyre dühösebbek lettek. Meg egyre részegebbek. A kisebbik Pálóczi fiú engem is elkapott az ajtóban… Mi van, Aszalós, nagy legény vagy már, mi? Kérdezte röhögve, és a kezembe nyomott egy üveget. Muszáj volt innom belőle, pedig borzasztó szaga volt… El is kezdtem szédelegni tőle, és hirtelen kivert a víz. De menni kellett tovább… Az emberek összeszedtek egypár viharlámpát, és azzal világították be az udvart. A zsinagóga mögött volt egy kert, azon túl állt a zsidó hittanító háza. Ha a zsinagógában nem volt, mindenki azt gondolta, oda bújt el Strasser. Lajos bátyánk tartotta a lámpást, Pungor meg berúgta az ajtót… Mi Gyulával odakint várakoztunk az udvaron, amíg a nagybátyánk meg a többiek végigjárták a házat. Nagy ordítozás hallatszott bentről, meg mintha tányérokat vágtak volna a földhöz… Aztán kitereltek mindenkit… Az Epstein nevű hittanítónak vérzett a homloka. Mellette állt az öreg hentes, Löw Hermann, meg Freitag, a szabó. Halálra vált ábrázattal sorakoztak fel, majd összeestek. Lajos bátyánk meg csak üvöltözött, hogy adják elő a Strassert… A hittanító egyre azt hajtogatta, nem tudjuk, hol van, nem tudjuk hol van. Pungor meg egyszer csak úgy felpofozta, hogy elterült a porban… Gyula szerzett egy petróleumlámpát, és azzal bementünk mi is a házba. Azt mondta a bátyám, hogy van egy ötlete. Én még mindig szédültem, de igyekeztem a nyomában maradni… Felszaladtunk a padlásra, már be volt rúgva az ajtaja. Nem találtunk ott senkit… Bementünk a hittanító hálójába, benéztünk az ágy alá, a szekrénybe, de semmi… A kamrában se volt senki. Gyula azt hitte, hogy ő jobban tudja, hová lehet elbújni, mint a felnőttek… Mégse találtuk meg Strassert. Akkor lementünk a pincébe, egy csomó régi bútor állt ott egymás hegyén-hátán… A sarokban, egészen bent, egy nagy kétszárnyú ruhásszekrény. Gyula arra mutogatott, és valahogy bepréselte magát elé. Kinyitotta, és a lámpával belevilágított… Ott ült a szekrény mélyén, vörösre zokogott szemmel, tátott szájjal, némán sikítva a szabó fogyatékos lánya… Láttam már párszor az utcán. Most mégis majdnem elájultam az ijedtségtől. Az is rémisztő lett volna, ha Strassert találjuk ott. De ez a mongoloid kislány… Nézni is rossz volt. És akkor egészen vékony hangon, mintha valaki üveget karcolt volna, elkezdett könyörögni… Ne tessék bántani az apukámat, kérem szépen. Az én apukám nem csinált semmit. Ne tessenek megölni az apukámat… Ezt hajtogatta. Moccanni sem bírtam, hányingerem volt, remegett a térdem, és éreztem, csupa víz a hátam. De Gyula nem volt olyan ijedős, mint én. Rávágta az ajtót, aztán vigyorogva kérdezte, láttál te már ilyen gyogyóst? Azzal elindultunk kifelé…

Aszalós megint tartott egy kis szünetet, igyekezett elkapni a légpumpa ritmusát, és közben pihentetni kicsit a hangszálait. Ránézett a hokedlin álló vizespohárra, és az ápoló már emelkedett is fel a földről, hogy inni adjon neki. A magnót most sem kapcsolták ki, mintha szántszándékkal igyekeztek volna tudomást sem venni róla, hogy a gép mellettük tovább forgatja a szalagot, és minden szót, minden neszt, nyögést és szusszanást egyként rögzít. A férfi lenyelte az utolsó kortyot is, az ápoló szokás szerint megtörölte az állát, aztán folytatódott tovább minden ugyanúgy.

– Amint ismét fölértünk az udvarra, különös látvány fogadott… A petróleumlámpák himbálózó fénye vette körbe a középen állókat. A hittanító még mindig a porban hevert. Freitag mellette térdelt, lehajtott fejjel. Kissé hátrébb meg ott állt a hentes Löw… De az most egész másként festett, mint korábban. Kihúzta magát, és szétvetett lábbal állt, büszkén felszegett fejjel… Nagy, erős ember volt ez a Löw, pedig már hetven felé járt. És nem olyan volt, mint a többi zsidó, tisztelték is a városban… Pungor sötét képpel botorkált fel-alá mellette, de nem mert nekimenni… Vagy csak túl részeg volt már… Aztán az utca felől hirtelen nagy üvöltözés hallatszott. Mindenki arra kezdett figyelni, akkor láttam meg a Freitag képét… A bal szeme egyetlen nagy duzzanat volt. Nyilván kapott egy-két pofont, míg mi odabent voltunk… A kertkapuban egy kisebb csoport jelent meg közben. Lajos bátyánk vezette őket, és valakit taszigáltak maguk előtt… Ahogy közelebb értek, felismertem mindjárt. Engel Dávid volt az, a Dudi, ahogy mindenki hívta… Egy fiatal fuvaros az építőipari ktsz-ből. Úgy rángatták oda, mint valami kóbor kutyát… Mikor az udvar közepére értek, Lajos bátyánk megállította a csapatot. Ez az ember, üvöltötte, akiben mindig bíztunk. Ez az ember menekítette ki előlünk Strassert! Látták ma este, ahogy a teherautójával elvitte azt a rohadékot. És nem hajlandó megmondani, hová ment vele! Dögöljön meg, ordították egyre többen. Közben a hittanítót meg a másik kettőt ott is hagyták, mindenki Lajos bátyánk köré sereglett… Ez a Dudi akkor már majd elájult, úgy tartották a könyökénél fogva. Közben láttam, hogy Freitag visszalopózik a házba. De nem szóltam senkinek… Féltem, hogy a végén még előrángatnák a lányt is… Aztán leültem egy kicsit pihenni egy farönkre. Nem akart múlni a szédülésem, és még mindig a számban éreztem a pálinka undorító ízét… Egyszer csak Gyula megragadta a karom, és magával húzott. Be a tömegbe, át az izzadságtól bűzlő hónaljak alatt. Odaálltunk Lajos bátyánk elé, aki még mindig az emberekhez beszélt… Csak akkor tűnt föl, hogy ő is mintha be lett volna rúgva… Furán oldalra billent fejjel hadonászott, igaz, a nyelve nem botlott meg, folyékonyan hadart… Mit érdemel, aki ezt teszi velünk? Aki egy gyilkos pártjára áll? Hát nem egy ruszkibérenc zsidrák ez is? Üvöltve tette fel a kérdéseket. Aztán rám nézett hirtelen… Ennek a legénynek is hol az apja, mi? Hát mivel érdemelte ki, megmondod? Persze a Dudi, az nem mondott semmit, teljesen össze volt esve… Na, Ferkó, szólt hozzám végül Lajos bátyám. Itt van kint a teherkocsi, hozzad be róla a kötelet…

Aszalós ránézett az ápolóra, és most először úgy szólt hozzá, mintha az nem csak azért ülne ott, hogy a magnót kezelje.

– Hát mit csinálhattam volna? Mondjam azt, hogy nem, ott mindenki előtt?

De az ápoló nem válaszolt semmit, némán, behúzott nyakkal gubbasztott tovább a földön.

– Valóban ott volt a teherautó… – folytatta Aszalós kis idő múlva. – Felmásztam a platójára, és egy kis keresgélés után megtaláltam egy ponyva alatt a kötelet… Mire visszaértem vele, Engel már egy széken ült. Kicsit meg is könnyebbültem, de ahogy észrevettek, rögtön felállították. Nézzed csak, mondta neki Pungor, ezt érdemled. A nagyobbik Pálóczi meg egy másik ember, akit nem ismertem, kivették a kötelet a kezemből… Pár lépésre onnan, a kert sarkában állt egy öreg fa, odamentek vele. A kötél egyik végét a Pálóczi fiú átvetette egy kiálló ágon. A másik meg a hurkot kötötte meg rajta. Aztán Lajos bátyánk odaintett Gyulának, az meg odahúzta a széket. Dudit végül is Pungor állította fel rá… De közben úgy kellett tartania, átkarolva a térdét, le ne rogyjon. A Pálóczi gyerek meg alig tudta a nyakába akasztani a hurkot, annyira ingatta a fejét ez a Dudi… És akkor jött oda az öreg Löw. Teljesen ki volt kelve magából. Torkaszakadtából üvöltött, taknya-nyála egybefolyt… Nem volt nektek egyszer már elég? Mind egy szálig meg kell öljetek minket? Hát nem kaptunk mi már eleget? Egy pillanatra mindenki ledermedt, és hirtelen nagyon nagy lett a csend. De ahogy az öreg tovább kiabált, egyre magasabbra kúszott a hangja… Mit akartok még elvenni, mi? Mért nem hagytok már békét? Visított szinte a végén… És hát egy idő után nem volt könnyű ezt komolyan hallgatni… Először csak a háttérben állók kezdtek el kuncogni. Utána végigfutott egy pukkadozó röhögéshullám a tömegen… Pungor meg valahogy mögéje lopózott. Aztán egyszer csak jó erővel seggbe rúgta… Menjél innen öreg, különben neked is hozok egy széket. Ezt mondta röhögve, erre jól emlékszem… Az öreg Löw meg ott maradt a földön… Zokogott, ha jól láttam. Legalábbis reszketett a háta… Egy perc múlva megjelent Freitag. Feltartott kézzel ment át az emberek között, mint egy hadifogoly. Gyorsan elvonszolta az öreget az udvar túlsó vége felé… De akkor már megint nem velük törődtek, hanem újra az Engel Dudival. Az még mindig ott reszketett a széken… Két oldalról támogatta a kis Pálóczi meg Gyula… Lajos bátyánk odalépett elé, és megint mondani kezdte… Az ember tibennetek sosem bízhat meg. Pedig azt hittük, már megtanultátok a leckét. De hát ilyenek vagytok! Többen jöttetek vissza, mint ahányat elvittek. A mieink meg persze sose jönnek már meg… Az emberek egészen megvadultak, ahogy ezt hallgatták. Meg alig volt már józan közöttük… Ott álltam reszketve, pár méterre Gyula mögött. Nagybátyám meg hirtelen észrevett. Gyere csak ide, Ferkó, mondta… Nem mentem. Gyere már, na… Nem mozdultam… Ide gyere, te kölyök, a kurva istenit! Úgy ordított, attól féltem, ott helyben szíjat hasít a hátamból, ha nem engedelmeskedem… Odamentem hozzá, megragadta a vállam, és maga elé húzott… Nézzed meg jól, mondta, emiatt vagy te árva. És rámutatott a Dudira… Az már meg se hallotta ezt szerintem… Tiszta húgy volt a nadrágja szára… Na hát rúgd ki alóla azt a széket, mondta Lajos bátyám, és előretolt… Azt hittem, elájulok… Elsötétült minden, forogni kezdett az udvar… Gyula arcára emlékszem csak… Holtsápadtan nézett rám, és közben úgy szorította a Dudi húgyos nadrágját, mint valami mentőkötelet… Léptem egyet a szék felé… Megbotlottam, térdre hulltam… Mi lesz már, kölyök, kiabálták… Adjál neki… Azt kapja, amit érdemel… Valahogy nagy nehezen feltápászkodtam… Mindenem tiszta víz volt… Még az is lehet, hogy én is összepisiltem magam… Fel se fogtam már… És akkor váratlanul eldörrent egy lövés…

Aszalós hangja hirtelen elcsuklott, és a légpumpa szusszanásai közé, ahol eddig a szavai követték egymást, valami formátlan, ingerült mormogás nyomakodott be. Nem mert megszólalni az ápoló, összeszorított állkapoccsal kitapogatta a zsebében a kis elemlámpát, előhúzta, de nem kapcsolta még fel. Várt egy kicsit, a beteg mormogása kezdett csitulni, előbb tompa nyögdécselés vette át a helyét, aztán még ez is tovább oldódott, és lassú sóhajtozássá szelídült végül. Az ápoló megmoccant, mintegy jelezve a sötétben, hogy ott van még, és ha tud, kész segíteni bármiben. De Aszalós kásás hangon, és egy kissé erőtlenebbül, mint eddig, újra megszólalt:

– Nem láttam, hogy merről jöttek… Nem láttam semmit sem… Ahogy magamhoz tértem, és körbenéztem, már ott voltak… Piros-fehér-zöld karszalagos alakok nyomultak be az udvarba. Civilek és egyenruhás katonák vegyesen. Lehettek vagy húszan, és mindegyiknél puska volt… A katonáknál gépfegyver. Egy tiszt meg két közkatona odarohant Engelhez. A tiszt egy szó nélkül, visszakézből pofozta fel Gyulát… Ki is csattant a szája, és láttam, alig bírja visszatartani a sírást… Én akkor már a földre rogyva ziháltam… Közben a katonák leoldozták Dudit, és kitámogatták az udvarból. A civilek vezetője, csak akkor ismertem rá, a fiatal tanácselnök volt, akit délután a Kossuth-szobornál láttam… Odaállt Lajos bátyánk elé, és fojtott hangon kezdett vele beszélni. De tiszta ideg volt, szinte lángolt az arca… Hát megőrültek maguk, mi az istent csinálnak itt?, kérdezte, erre a részeg Pungor neki akart ugrani. Az egyik fegyveres akkor úgy gyomorszájon vágta puskatussal, hogy egyből összerogyott… Minek szólnak bele más dolgába? Semmi közük hozzá. Ezt már Lajos bátyánk mondta neki. A tanácselnök erre közelebb lépett, és a karszalagjára mutatott. Ha nem isznak meg verekszenek egész este, rájöhettek volna, hogy megalakult a nemzetőrség… Aztán meg a mögötte álló egyenruhások felé intett. Ezeket a katonákat meg a debreceni forradalmi vezetés küldte ide segíteni… Láttam, hogy Lajos bátyánk idegesen forgatja a szemét. Nyilván nem mehetett neki a fegyvereseknek biciklipumpával… Idejönnek Debrecenből, szólalt meg hörögve, hogy a Strassert megvédjék? Szép kis forradalom ez! Ebben a városban senkit sem fognak felkoncolni, vágta rá a tanácselnök… Takarodjanak a szemem elől! Lajos bátyánk, Pungor meg még néhányan hátrébb húzódtak, de ott maradtak az udvaron. Közben odalépett hozzám az a tiszt, aki Gyulát felpofozta… Azt hittem, engem is meg akar ütni, gyorsan összekuporodtam a porban. De nem bántott… Megtapogatta a hátam, aztán a homlokomat is, és felemelt a földről… Barom állatok maguk, szólt oda Lajos bátyáméknak, engem meg lefektetett egy padra… Hogy utána mi történt, és hogyan, arra csak homályosan emlékszem… A katonák szereztek egy pokrócot, amivel betakartak. Aztán Gyula jelent meg a pad mellett, és valamit beszélt ezzel a tiszttel… A következő az, hogy feltesznek egy teherautóra. Aztán a zötykölődés kifelé egy földúton… A végén meg, ahogy egy katona az ölében bevisz nagyanyám házába…

Aszalós elcsöndesedett egy időre, amikor aztán újra megszólalt, a hangja is megváltozott. Mélyebb lett, érdesebb, a szavai pedig lassabban hömpölyögtek elő, mint eddig, és volt bennük valami különös, új visszhang, mintha üregesek lennének, s ezt az üreget kongatta volna meg minden egyes hangsúly.

– Nagyanyám másnap azt hitte, megfáztam… Borogatást készített nekem, meg mézes tejjel itatott… Persze egyik sem használt. Gyulát elszalasztotta a doktorért, de órákig nem jött vissza… Lajos bátyánkról nem volt semmi hír. A lázam meg egyre feljebb ment… Fájt a torkom, szaggatott a fejem, és alig bírtam nyelni… Egy falatot sem ettem egész nap. Délután megjött Gyula halálra váltan… Azt mondta, tiszta felfordulás az egész város, alig találta meg a doktort… És az nem is biztos, hogy ki tud jönni még aznap… Amikor nagyanyám kiment a konyhába, Gyula odahajolt a fülemhez. Tudod, mi van, kérdezte… Valakik felgyújtották a Strasser házát, meg betörték az ablakokat a zsidó utcában, kifosztották a boltokat… Most az összes nemzetőr ezeket keresi. Még jött pár egyetemista is erősítésnek… A zsidók meg kint aludtak a temetőben, nem mernek hazamenni… Hallottam minden szavát, de reagálni már nem bírtam. Minden csontom rezgett a dunyha alatt. Zsibbadt a talpam, sajgott a vádlim. Estére már a csípőmbe is belenyilallt a fájdalom, aztán a mellkasomban hasított végig, akár egy forró, lassú eke… A doktornak nem volt se híre, se hamva. De éjjel tizenegy körül megjött Lajos bátyánk, büdösen, koszosan… Tiszta korom meg sár volt a ruhája. Nagyanyám, ahogy meglátta, odalépett elé, és két ököllel ütni kezdte a vállát… De a nagybátyánk félrelökte. Lemosakodott, átöltözött, aztán beült mellém… Nem szólt semmit, csak gubbasztott ott a faragott széken, és idegesen masszírozta jó kezével a csonka karját… Utána újra eltűnt… A doktor hajnalban ért oda hozzánk. Addigra már beszélni is alig tudtam, csak kapkodtam a levegőt remegve… A vállam tisztára megmerevedett, és úgy zsibbadt karom-lábam, mintha ezer tűvel bökdöstek volna… A doktor vizenyős, véreres szemmel nézett rám. Olyan sápadt volt, mint egy kísértet… Be kell vinni Debrecenbe feltétlenül, mondta, és a homlokát törölgette egy vászon zsebkendővel… Pedig hideg volt… Nagyanyám kétségbeesett, hogyan vigyen most, a vonatok se járnak… A doktor csak a vállát vonogatta, aztán megsimogatta Gyula szőke fejét, és otthagyott minket… Nagyanyám egyre csak káromkodott. Soha nem hallottam még így beszélni, sem ilyen sokat… Valahol talán már régóta ott volt benne ez az összes szitkozódás… És most egyszerre szaladt ki mind a száján… Aztán ráparancsolt Gyulára, hogy maradjon ott velem, és elment valahova. Két óra múlva jött vissza, fáradtan, leizzadva… Szereztem fuvart, mondta… Aztán hozzátette, az Engel fiú most visz be pár embert Debrecenbe, még beférünk melléjük… Szerettem volna mondani valamit, üvölteni, csapkodni, de még egy nyögésre sem futotta… Láttam, Gyula is megrémül, tágra nyílt szemmel nézett rám, aztán nagyanyánkra… De nem mert megszólalni…

Aszalós megint elhallgatott, a zseblámpa gyenge fényében látta az ápoló, hogy sűrűn pislog a férfi, remegnek az ajkai, a szemgödre meg valami tompa csillogással telt meg. Mellé térdelt, és rátette kezét a homlokára. Meleg volt és nyirkos, de nem tüzelt úgy, mint előző nap, és a beteg tekintete sem opálosodott el még annyira, mint a korábbi felvételek végére. Nagyobb adag gyógyszereket kaphatott, és így egy kicsit késleltetve jön a zuhanás, gondolta az ápoló, de az előszele már itt van, nincsen sok idő hátra.

– Gyula az ölében vitt ki az utca elejére… – szólalt meg újra Aszalós. – Nagyanyánk ott kerülgette mellettünk a tócsákat. Én meg Gyula öléből néztem, ahogy távolodik mögöttünk a kis vályogház, és valami nehéz nyugalom vert tanyát bennem… Igaz, nem sokáig tartott… A teherautó ott állt járó motorral a sarkon. Nagyanyám előrement, beszélt valamit a sofőrrel… Nem láttam, hogy tényleg a Dudi-e az, de Gyula idegesen topogott velem… Aztán hátrasétált a nagyanyám, résnyire kihajtotta a ponyvát, és ott is beszélt valamit. Ezután megjelent két férfi a ponyvarésben, előrenyúltak, és kiemeltek Gyula kezéből… Alig akart elengedni… Visszahajlott a ponyva, és nem láttuk többet egymást… Csak a hangját hallottam még, miután elindult a teherautó… Egy ideig még ott futott mögöttünk, és a nevemet ordította…

A beteg hangja megakadt, mintha a következő mondat, akár egy halszálka, keresztbe fordult volna a torkában. Szavak helyett jó darabig csak slejmes hörgés hagyta el a száját, aztán egészen elhallgatott, majd kisvártatva újra nekifutott a beszédnek.

– Alig láttam valamit… Sötét volt a ponyva alatt, és tiszta könny volt a szemem… Letörölni akkor már nem is bírtam… Ahogy mégis megszoktam a félhomályt, összeszorult a gyomrom… Először Löwöt, az öreg hentest ismertem fel, ő volt az egyik, aki beemelt… Mellette ott ült a hittanító magába roskadva, amellett a tánctanár Madaras meg a felesége, kicsit hátrébb a bekötözött fejű Glückmann az egész családjával, aztán pár ismeretlen, a távolabbi sarokban a kocsmáros Katz a fiaival, a szemközti oldalon meg Freitag, a szabó, és az ő fogyatékos lánya… Sose felejtem el, ahogy az a lány nézett rám… Nagy, mandulavágású szemei egészen kidülledtek, a száját kitátotta, de nem sikított… Felismert, nyilván, de nem tudott ezzel mit kezdeni. Ahogy én sem… Nagyanyám átkarolt, én meg inkább lehunytam a szemem… Nem akartam már akkor többet látni…

Hosszan hallgatott ezután Aszalós, a magnó nyikorogva rögzítette a csendet, és a csend mögött a vastüdő pumpájának túlvilági szusszanásait.

– És a kórházban mi volt? – kérdezte egy idő után az ápoló.

Aszalós nem válaszolt egyből, a sötétben erőtlenül csámcsogott néhányat, aztán mégis összeszedte magát.

– Mire megérkeztünk, a nyakam is megmerevedett… Estére már fulladtam is… Éjjel lélegeztetőbe tettek… Akkor még csak az új járvány előszele érződött. Ez volt a szerencsém… Ha mondhatom ezt… Pár hét múlva tömegesen hozták be a gyerekeket… Nagyanyám hetente bejárt hozzám. De hiába faggattam, Gyula miért nem jön. Mindig csak azt mondta, most nem tudott… Valahol mélyen éreztem már… Meg sem lepődtem, amikor végre megmondta… Hónapokkal később… Hogy Gyulát Lajos bátyám elvitte magával Nyugatra… Utána sokáig nem jött nagyanyám… Már azt hittem, őt se látom többet… Nem bírt a szemembe nézni egy darabig… Meg rám nézni sem, azt hiszem… Amikor megnyílt ez a ház, áthoztak ide… Két évre rá meghalt a nagyanyám… Összeesett az udvaron… Én meg azóta is itt vagyok…

Az ápoló megpróbált fölkelni a földről, de elzsibbadtak a lábai, felszisszent, ám azonnal el is szégyellte magát; összeszorított foggal fejezte be a mozdulatot. Felegyenesedett a sötétben, de nem tudta, merre induljon el, zsebre dugott kezével megmarkolta az elemlámpát. A magnó nyikorgása egyre hangosabb lett, és aztán egy nagy csattanással megállt a felvétel. Lejárt a kazetta, és ettől az egyszerű, de visszafordíthatatlan ténytől egészen összeborzongott az ápoló. Aszalós azonban, mint aki minderről tudomást se vesz, hirtelen ismét megszólalt:

– Attól az érzéstől volt a legnehezebb megszabadulnom, hogy én tehetek róla…

– Miről?

– Hogy ide jutottam.

– Hiszen ez őrültség.

– Csak hát minden más is az…

Előhúzta az elemlámpát, és a magnóra világított az ápoló, mozdulatlanul állt benne a kazetta. Valahogy ösztönösen jött a következő mozdulat, aztán a rá következő; kivette a kazettát, becsúsztatta a tokjába, kihúzta a falból a csatlakozót, feltekerte a mikrofon zsinórját, és végül a készülék összes alkatrészét beletette a szatyorba. Aszalós szótlanul nézte végig a mutatványt a szeszélyesen imbolygó lámpafényben, és csak akkor szólalt meg, és akkor is egész halkan, amikor a másik mindennel végzett.

– Én nem megyek Pestre…

Az ápoló mellé kuporodott a hokedlire, és elcsigázott hangon válaszolt neki:

– Nem hiszem, hogy van választásod.

– Hogyne lenne.

– Nézd, ismered Marosit, ha eldöntött valamit, nincs mit tenni.

– Kit érdekel Marosi?

– Tudod jól, hogy nélküle itt semmi sem megy.

Aszalós elhallgatott, mintha gondolkodna, de valójában arra várt, hogy az ápoló végre ráemelje a lámpa fénykörét.

– Ha azt mondanám – kezdett bele, miután az ápoló az arcába világított –, hogy kapcsold le a gépet, és te megtennéd, abba nem tudna beleszólni…

– Abba tényleg nem – vágta rá felröhögve az ápoló, de azonnal el is komorult, ahogy észrevette a beteg összeránduló fintorát. – Ezt kurva gyorsan verd ki a fejedből – tette hozzá szigorú, megbicsakló hangon.

– Nem kéne tenned semmit, csak elfordítod azt a gombot, és itt hagysz tíz percre…

– Neked teljesen elment az eszed!

– Ha utána visszakapcsolod, senki nem fog gyanút…

– Hagyd abba!

– Hiszen ez tökéletes megoldás lenne!

– Komolyan mondom, fejezd be!

A beteg összeszorította a fogait, és úgy nézett egy percig szó nélkül az ápolóra, hogy az önkéntelenül is kissé hátrébb tolta a hokedlit.

– Hát nem érted, hogy nekem nincs más lehetőségem! – üvöltött fel Aszalós kétségbeesett erővel. Az ápoló riadtan kinyújtotta felé a kezét, hogy lecsitítsa, de a férfi ügyet sem vetett rá. – Nem kérnélek, ha nem lenne muszáj – kiabált tovább a beteg. – De a kurva életbe, muszáj!

– Ne ordibálj, kérlek…

– Akkor mit csináljak? Mondd meg! Mi mást tudok még csinálni ebben a kibaszott életben?

Az ápoló felpattant a hokedliről, odaugrott a beteghez, és a szájára szorította a tenyerét. Nem gondolta volna, hogy még ennyi erő bujkál ebben a csontvázban.

– Ha tovább ordítasz, itthagylak… – préselte ki fojtott hangon a szavakat. Aztán, amikor úgy érezte, hogy a másik dühe alábbhagy kissé, sziszegve súgta oda neki: – Én ezt nem tehetem meg neked, egyszerűen lehetetlen, értsd meg.

Aszalós tekintete ismét elborult, és még vadabbul ráüvöltött.

– Akkor takarodj innen, te gyáva féreg! Te áruló! Te szar senki!

Az ápoló rémülten nézett körbe; ez az elmebeteg mindjárt felveri az egész házat, ő meg képtelen lecsitítani. De közben valahol át is érezte a másik kétségbeesését, habár az minden egyes másodperccel egyre elviselhetetlenebb súlyokat aggatott a nyakába. Tett egy lépést hátra, majd kettőt előre, mintha egy szédült, széteső táncot járna, hirtelen az elektromos kapcsolótábla mellett találta magát, tekintetét végigfuttatta a gombokon, Aszalós meg csak üvöltött és üvöltött tovább. Aztán egészen váratlanul térdre rogyott az ápoló; egy pattanással valami elszakadt benne, egy húr vagy zsineg, aminek a létezéséről addig fogalma sem volt, és ami nélkül, akár egy hajó viharban megtépázott vitorlája, összevissza kezdett csapkodni benne mindenféle belátás. Arcát a hideg, hipószagú csempéhez préselte, kezeit a tarkójára szorította. Nem akart semmit, csak csöndet, hogy ne kelljen több ordítást, fenyegetést, szidalmat és könyörgést végighallgatnia, hogy ne kússzon be a hallójárataiba több kegyes hazugság és kínos igazság, ne rezgesse meg a dobhártyáit senkinek a vallomása ezentúl, szűnjön meg az egész világ nagyszabású, elviselhetetlen szófosása egyszer s mindenkorra.

Amikor ismét kinyitotta a szemét, fogalma sem volt, mennyi idővel később, valóban csend ült a termen, óriási csend, ami fekete lyukként szippantott be minden apró neszt, az ápoló szuszogásával együtt. Feltérdelt, és megpróbált mélyeket lélegezni, aztán kézbe fogta az elemlámpát, ami a földön fekve is világított végig, majd megkereste vele a padlóra ejtett centrumos zacskót. Miközben lehajolt érte, önkéntelenül is kiszakadt belőle egy rövid, tompa nyögés, azután gyorsan egy újabb, hosszabb, majd még egy. A nyögések fokozatosan elfojtott vonyítássá olvadtak össze; úgy szűkölt beharapott ajkakkal az ápoló, mint egy sebesült vadállat. Megtámaszkodott a falon, és igyekezett lenyugtatni magát. A zseblámpát reszketve a beteg feje felé tartotta, de akárhogy győzködte magát, nem bírt a fény után pillantani. Végül hátat fordított mindennek, és anélkül menekült ki a szobából, hogy egyetlenegyszer is ránézett volna az acéltankban heverő férfi kisimult arcára.

PUHA ÜTKÖZETEK

(2013)

Mintha valami felrobbant volna a közelemben, hirtelen rám tört a fény, aztán lépések koppanását hallottam, majd egyre hangosabb kiáltásokat. Jó pár percbe beletelt, mire feleszméltem, és ki bírtam nyitni a szemem. Robbanásról szó sem volt, Tuba rántotta el a sötétítőfüggönyt, és idegesen ismételgette a nevem, miközben föl-alá mászkált a kanapé mellett.

– Bálint, Bálint! – hajtogatta. – Hahó, fel kéne kelni. Kurvára el fogunk késni!

– Mi van? – kérdeztem erőtlenül pislogva.

Tuba megtorpant egy pillanatra. – Esküvő, Roland, akármi… Nincs meg?

Körülnéztem, lassan kezdett összeállni a kép; Tubáék házában feküdtem a kihúzható vendégkanapén, alattam nyirkos lepedő hevert, a hónom alá begyűrve meg egy verejtékszagú kockás pamutpokróc. Tuba már öltönynadrágban, fehér ingben állt mellettem, és a szekrény tükrös ajtajában szúrós szemmel figyelte magát, ahogy a nyakkendő csomójával ügyetlenkedik.

– A dupla windsor mindig kifog rajtam – morogta, amikor észrevette, hogy bámulom.

– Hány óra van? – kérdeztem.

Összeszorított szájjal a szemközti falon lévő óra felé bólintott, aztán szétszedte a csomót, és újrakezdte a kötést.

Háromnegyed tizenkettő volt, az esküvő fél egykor kezdődött, valóban össze kellett volna már szednem magam, de alig bírtam megmozdulni. Zsongott a fejem, nem fájt, legalábbis nem hasogatott, inkább valami nehéz, száraz zörgéssel volt tele, mintha vasreszelékkel töltötték volna meg a koponyámat az éjjel.

– Te mikor keltél? – kérdeztem, hogy ezzel is nyerjek egy kis haladékot.

– Későn, fél nyolckor.

– Az későn van?

Tuba elröhögte magát, majd felém fordult vigyorogva. Gyönyörű, mélyvörös nyakkendőjén a dupla windsor szabályosan megfeszült.

– Én általában fél ötkor szoktam kelni – mondta, és zsebre dugta a kezét.

– És mit csináltál fél nyolc óta?

– Először is megreggeliztem – felelte, majd ismét hátat fordított, kinyitotta a szekrényt, és az egyik felső polcról egy cipősdobozt emelt le. – Aztán bevágtam magam a kocsiba, és kimentem a telepre…

– Jézusom, minek? – kérdeztem nyújtózkodás közben.

– Hogy felszedjem a csokrokat, és elvigyem őket Rolandékhoz.

Ahogy ezt kimondta, egy pillanatra olyan arccal fordult felém, amilyennel általában a kiégett nagybácsik szoktak a folyton idiótaságokat kérdezgető gyerekekre nézni.

– Ja, tényleg, mondtad… – szabadkoztam, és valóban, derengeni kezdett, hogy az éjjel valamelyik ködös szakaszán szóba hozta, hogy tőle rendelték az esküvői virágokat.

Megköszörültem a torkomat zavartan, nem forszíroztam tovább ezt a beszélgetést, a lábfejemet kezdtem tekergetni, aztán megemeltem a csípőmet. Megéreztem, hogy valami nyomja a hátamat, egy ügyetlen mozdulattal magam alá fordítottam a kezem, és kivettem onnan a narancsszínű szivaccsal bevont fülhallgatót, hosszú zsinórja végén az ósdi walkman hevert a párnám alá szorulva. Kézbe fogtam a kis készüléket, és olyan érzésem támadt, mint két nappal korábban, amikor a vonatablakot betörő bazaltdarabot vettem a markomba. Meleg volt ez is, szinte forró, mintha nem is két ceruzaelem hajtotta volna belülről, hanem egy apró gőzgép. Kinyitottam billenős fedelét, és félig kihúzva a Polimer kazettát, elolvastam rajta a feliratot. A. F., igen, valami dereng, 1986. május 6–10. De mintha nem is pár órával azelőtt hallottam volna a felvételt, hanem évtizedekkel korábban, homályosan, félénken bukkantak fel emlékezetemben a szalagra rögzített szavak. Feltápászkodtam az ágyból, a walkmannel a kezemben, és már épp mondani akartam Tubának valamit arról, amit hallottam, vagy ami abból eszembe jutott abban a pillanatban, de ő megelőzött, hirtelen felém fordult, és hozzám vágott egy törölközőt.

– Biztosan nagyon érdekes, de most húzz el a fürdőszobába. – Azzal kivette a kezemből a walkmant, és letette az íróasztal szélére.

Hosszan, ráérősen engedtem magamra a forró vizet, tudtam, hogy ki kéne szállnom, de egyszerűen képtelen voltam rá. Előrebiccentett fejjel álltam be a zuhanyrózsa alá, hogy a vízsugarak a tarkómat találják el. Ahogy a forró víz masszírozva csapódott a bőrömnek, a zsongás elcsitult lassan a koponyámban, és a helyén beállt csöndbe úgy húzódtak be addig csapongó gondolataim, akár az útjukat tévesztett turisták egy hegyi menedékházba. Kiszámoltam, hogy mennyit aludhattam, és meglepő módon nem is jött ki kevés óra, mégis olyan émelygés keringett bennem, mintha álmatlanul forgolódva töltöttem volna az egész éjszakát. Be kellett volna vennem megint a macskagyökeret, jutott eszembe, és ismét, sokadjára már, elhatároztam, hogy mostantól minden lefekvéskor bekapok majd néhány tablettát. A jó hír viszont az volt, hogy a gyomrom nem kavargott, nem reszketett olyan idegesítően, ahogy a valóban ébren töltött éjszakák után sokszor szokott. Ebből arra következtettem, hogy mégiscsak, minden látszat ellenére, rendesen aludtam pár órát, és ez némi bizakodásra adott okot a nap elkövetkező részével kapcsolatban. De hiába, ahogy elzártam a vizet, rögtön a legkínosabb dolgok kezdtek a fejemben szikrázni. A telefonbeszélgetés Magdával, a találkozás Julival, a másnapi hazautam lehetséges forgatókönyvei, és az esélyem, hogy a végén valóban sikerül elérnem majd a saját ágyamig. Fogmosás közben végül is jobb híján arra jutottam, amihez talán a párás tükörben elmosódottan kirajzolódó arcom sápadtsága is adott némi nyomatékot, hogy egyelőre, amennyire csak tudom, eltolom az összes nyomasztó gondolatot magamtól. A törölközés vagy az alsónadrágom felhúzása épp elég gondot okozott, nem volt szükségem még a jövőn való rágódásra is.

Mire visszaértem az előtérbe, Tuba már nem volt ott, csak egy, a földszintre vezető lépcső felé elnyúló láthatatlan illatfelhő emlékeztetett rá. Sporttáskámból kiszedtem a fehér inget, az öltönynadrágot meg a zakót, és én is beálltam a tükrös szekrény elé. A zakó egyik zsebében megtaláltam feltekerve egy régi, csíkos nyakkendőmet, nem is emlékeztem, mikor volt rajtam utoljára, mindenesetre kissé divatjamúlt volt már; a kelleténél egy fokkal fényesebb anyaga évek óta nem számított menőnek. Azért persze magamra kötöttem egy vállrándítás után; kérhettem volna ugyan egy jobbat Tubától, de nem volt kedvem ezzel az egésszel egy percet sem foglalkozni. Amúgy is gyűrött volt rajtam minden, nem vállalhatatlanul, hiszen anyám az elindulásom délelőttjén kivasalta az ingem, és gondosan összehajtogatta az öltönyöm, csak hát annak ellenére sem vettem ki őket a táskából két napig, hogy erre búcsúzkodásunk közben többször is felhívta a figyelmemet. Ez a táskagyűröttség látszott minden rajtam lévő ruhán, de végül is, gondoltam, így legalább őszinte a kinézetem, hiszen belülről is legalább ennyire gyűröttnek éreztem magam. Előkotortam ünnepi bőrcipőmet a táska aljából, amit még Ildi esküvőjére vettem, és azóta nem is igen húztam a lábamra. Remélem, nem fogja feltörni a sarkam, motyogtam magamban, miközben a tükör előtt toppantottam benne egyet-kettőt. De sokat nem morfondírozhattam rajta; miután Tuba hirtelen felkiabált a bejárattól, hogy akkor ő most elindul, muszáj volt azonnal leszaladnom.

Ahogy a kocsiba beültem, Tuba a homlokára tolta napszemüvegét, egy széles vigyorral a szemembe nézett, és elindította a CD-lejátszót. Ismerős elektromosgitár-riffek zúgtak fel, aztán Lukács Laci rekedtes hangja szólalt meg: „Itt lakom látod, ez az a ház…”

– Mivel érdemeltem ezt ki? – kérdeztem.

Tuba rálépett a gázra, és miközben kifordultunk a kocsibeállóról, a kormányon dobolva kérdezett vissza.

– Elindult az időutazás, nem érzed?

– Valami mást érzek inkább…

– Majd belejössz – tette hozzá, aztán feltekerte a hangerőt, és Lukáccsal együtt üvöltötte hamisan a refrént: „Ami kinn, az van benn, ami fenn, az van lenn, ahogy élsz, annyit érsz, ott van a válasz a szemedben.”

Az esküvő első részére, a polgármesteri hivatal házasságkötő termébe csak a család volt meghívva, mindenki más az épület előtt várakozott, hogy aztán, ha kilép az ifjú pár, átkísérje őket a főtér túloldalára, a református templomba, ahol fél egykor kezdődik az egyházi szertartás. Tuba a Hunyadi utca elején parkolt le az egyik bérház előtt, azon a helyen, ahol gyerekkoromban a város első hot dogos és gofrisütő bódéja állt. Ez a ronda kis bádogdoboz azóta eltűnt mindenestől, mindössze néhány repedés utalt egykori jelenlétére a kopott betonjárda szélén. Rögtön megütött a meleg, ahogy kiszálltam a légkondicionált autó hűvöséből, Tuba is egyből lekapta magáról a zakót, feltűrte az ingujját, és nagyokat fújtatva gyorsan behúzódott mellém a bérház árnyékába. Rágyújtottam, aztán kisétáltam a sarokig, onnan jól ráláttam a polgármesteri hivatalra és a templomra is a körforgalom két oldalán. A hivatal előtt már egészen nagy tömeg verődött össze; pár éve, nem sokkal az osztálytalálkozónk előtt kivágták a főtér fáit, és letérkövezték az egész placcot, úgyhogy a várakozók számára semmi sem nyújtott menedéket a déli napsütés elől.

– Biztos, hogy nem megyek oda – szólalt meg Tuba a vállam mögül.

Elnéztem a másik irányba, a templom előtti terecske sarkánál érintetlen facsoport állt, alatta egy üres pad. Arra mutattam kérdőn, Tuba egyetértően morgott valamit, azzal megindultunk az úttest túloldala felé. A tér sarkán álló épülethez érve megtorpantam egy pillanatra, koszorúkkal sűrűn teleaggatott dombormű függött a ház falán. „A hazájához Holtáig Hű Száműzött Író Emlékére”, olvastam, de volt valami furcsa a feliratban. Gyorsan előkaptam a telefonomat, és csináltam róla egy képet, közben szólni akartam Tubának is, hogy nézze meg, de ő addigra már előrement a padhoz.

– Te láttad már ezt? – kérdeztem, ahogy beértem mellé az árnyékba.

– Mit?

Ezt a táblát?

– Ja, persze hogy láttam.

– El van baszva.

– Hogy érted?

– Nem vetted még észre, hogy a haza kisbetűvel van?

– És?

– Minden más naggyal…

Miközben Tuba fintorogva a telefonomra nézett, úgy rántotta föl a vállait, mint aki azt mondja, kit érdekel; és hát nyilván igaza is volt. Aztán előrenyújtotta a mutatóujját, de nem mondott semmit; elnéztem abba az irányba, és pár lépéssel előttünk egy jókora követ vettem észre. A fák lombja alatt tulajdonképpen a pad is ehhez a kőtömbhöz képest volt elhelyezve, ez volt a kis ligetecske centruma; a vele szemközt álló öreg templomhoz viszonyítva meglehetősen jelentéktelenül, közelebbről ránézve mégis súlyosan meredt ki a földből, majdnem embermagasságban. Odasétáltam hozzá, hogy alaposabban megnézzem, de már a második lépés után leesett, hogy miről van szó, pedig hátulról cserkésztem be a művet. A kőtömb simára csiszolt elejére egy márványból kivágott Nagy-Magyarország volt feltapasztva, valami hozzá illő idézettel a közepén. Halk, türelmes röhögéssel telt meg a szám, amikor visszamentem Tubához, és lerogytam mellé.

– Komolyan mondom, az összes Zs kategóriás szobrászt Magyarországon az ilyen emlékművek tartják el…

– Nekik is élniük kell valamiből – felelte Tuba, majd, amikor kinevetgéltük rajta magunkat, hozzátette: – Amúgy ezt a követ már a tesómék hozták össze.

– Mi van?

– Komolyan, ez volt Ákosék nagy projektje tavaly.

Megint ránéztem a kőre, hirtelen még súlyosabbnak tűnt, mint egy perccel korábban, és már röhögni sem volt kedvem rajta. Belém hasított, nem először már, de most talán a korábbiaknál is élesebben, hogy vége van a védettségnek. Egyszer és mindenkorra lefoszlott mindenféle burok, és én magam, bármit is teszek vagy nem teszek, illetve bármit is tesz vagy nem tesz a velem nagyjából egykorúak amőbaszerű halmaza, az már mind valódi döntés lesz, valódi tett, és a felelősséget sem lehet elhárítani többé a fiatalságunkra vagy meggondolatlanságunkra hivatkozva. Ahogy az országban elkezdtek megjelenni a hasonló emlékművek, eleinte még tényleg jóízűen lehetett nevetni rajtuk. Amikor aztán észrevettük, hogy már mindenhol ilyenek állnak, kiderült, mégsem olyan vicces az egész. Most pedig végre azt is tudom már, kik állítják őket: mi magunk.

Hátradőltem a hőségben szinte bernáthegyi kutyaként lihegő Tuba mellett a padon, és igyekeztem nem Ákosék kis hatalomátvételére gondolni. A legjobb lett volna semmire sem gondolni, de ahhoz túl sok minden kavargott a fejemben. Egy darabig csendben tűrtem ezt a rajzást, aztán mégis odafordultam Tubához hirtelen.

– Te tudtál róla, hogy a tüdőgondozóban régen vastüdős betegek is feküdtek?

– Öö, nem – mondta megilletődötten. – Mi a franc az a vastüdő?

Egy pillanatra zavarba jöttem, mert magam sem voltam benne egészen biztos. Gyerekkoromban egy időben nagyon szerettem apám orvosi lexikonjait lapozgatni, illetve az túlzás, hogy nagyon szerettem volna, inkább valami másfajta vonzódás volt ez, hiszen egyik-másik illusztrációtól egyenesen kivert a víz, és az sem volt ritka, hogy rémálmaimban jöttek elő a különböző bőrbetegségekről készített fotók. Mégis folyton visszajártam ezekhez a vaskos könyvekhez, valósággal függőjük lettem; a viszolygással vegyes izgalom és a hirtelen rémület édes, adrenalindús hullámai jó néhány lapozgatás erejére magukhoz láncoltak. És az egyik ilyen, szinte már kukkolásként megélt lexikonböngészés során pillantottam meg egy vastüdőről készült fotót. Majdnem el is felejtettem már, de minél mélyebbről volt kénytelen feltörni ez a fekete-fehér kép, most annál erőteljesebben jelent meg a szemem előtt. Egy kerekeken guruló állványzatra felfektetett súlyos vascső ugrott be, az oldalán tengeralattjáró-ablakokhoz hasonló nyílások voltak, az egyik végén pedig egy fáradt gyerekfej kandikált ki belőle. Hát persze, ugyanaz a gépezet volt ez, mint amiből tegnap Tubával kettőt is találtunk a Romhányi-kúria raktárának poros ponyvái alatt. Bizonyára a részegség és a félhomály miatt nem ismertem fel őket egyből.

– Emlékszel arra a két gépre tegnap a tüdőgondozóban?

– Azokra a hengerekre?

– Az két vastüdő volt.

Tuba elgondolkozott, aztán csak ennyit mondott:

– Para.

Szerettem volna folytatni, és a kazettáról is mesélni neki, mert egyre több részlet jutott eszembe, és egészen izgatott lettem, ahogy hirtelen megéreztem, az addig elveszetten kavargó töredékekből mégiscsak kirajzolódhat valamiféle rendszer, de Tuba felpattant a helyéről, és a tér túloldala felé hunyorgott.

– Elindultak – mondta.

Feltápászkodtam én is, és a polgármesteri hivatal felé kémleltem, valóban volt ott valami mozgás. Először félkör alakba rendeződött a tömeg a kijárat előtt, aztán kiáltásokat és távoli, elhaló nevetéseket lehetett hallani, majd középen kettévált a csoport, megjelent az ifjú pár, és körülöttük néhány ide-oda szaladgáló alak, végül egy oszlopba állt mindenki, és megindultak a templom felé. Kissé libabőrös lett a karom; ez a távolság, ahogy a tér egyik sarkából figyeltem a másikban izgő-mozgó alakokat, még megvédett, és kellő magabiztosságot adott a valósággal szemben. Ám ahogy a lassú vonulással közelítő násznépet követtem a szememmel, felfogtam, hogy perceim vannak már csak hátra ebből az otthonos elszigeteltségből. Hamarosan tucatnyi tekintet fog láthatatlan darázsfullánkként döfködni, és kezek nyúlnak majd felém, nekem pedig minden egyes köszönést, minden mosolyt és biccentést viszonoznom kell, és mindenkivel le kell majd folytatnom, egymás után, végtelen ismétlődésben ugyanazokat a felszínes és bárgyú beszélgetéseket. Fogoly leszek, ettől a perctől másnap hajnalig. Amint ez a gondolat bevillant, egy pillanatra meg is bántam, hogy mégsem hoztam magammal Magdát, aki az ehhez hasonló helyzetekben, talpraesettebb szociális lény lévén, már sokszor a segítségemre sietett. Aztán az is eszembe jutott, hogy mit szólna Tubához vagy a többi fiúhoz, és főleg Julihoz, akiről azért meséltem már neki ezt-azt az elmúlt pár évben, és rögtön meg is gondoltam magam. Jobb lesz ez így nélküle, és főleg a nélkül a valaki nélkül, aki vele vagyok.

– Gyere, menjünk oda – bökött váratlanul oldalba Tuba.

Nem messze tőlünk néhány ünneplőbe öltözött ember bukkant fel, és V alakba felállva mintegy torkolatként mutattak utat a menet számára a sarkig kitárt templomkapu felé. Tubával pár lépésnyire mögöttük álltunk meg, a menet komótosan közelített, és ez épp elég időt adott, hogy tekintetemmel végigpásztázzam az embermasszából lassan kiváló arcokat. Nyilván az ifjú pár volt az első, akin megakadt a szemem; Roland arcán félszeg vigyor ült, kíváncsi lettem volna a tekintetére is, de azt kamionos napszemüvege elrejtette előlem. Dorka Rolandba karolva lépdelt, egyik kezében egy kis fehér rózsacsokrot tartott, a másikkal meg abroncsszoknyáját emelte meg finoman, hogy ne lógjon le egészen a porba. Nem nézett ki rosszul, igaz, kicsit vaskosabb volt, mint amire emlékeztem, bár lehet, hogy csak a ruha szabása miatt tűnt valahogy galambszerűbbnek, mint nagyjából tíz éve, amikor legutóbb láttam. Egy osztállyal alattunk járt a gimibe, és kifejezetten jó csajnak számított, de nem is ez volt benne az érdekes, hanem hogy úgynevezett éltanulósága ellenére sem tűnt soha olyan karót nyeltnek, mint a hozzá hasonló lányok általában. Éppen ezért lepett meg és keserített el kissé, amikor azt hallottam az érettségi utáni szeptemberben, az egyik első hazalátogatásom alkalmával, hogy összejött Rolanddal. Nem volt ez szép tőlem, hiszen Roland a barátomnak számított, de valójában csak amolyan kötelességszerű barátság volt ez; huszonnyolc lány mellett mindössze öten voltunk fiúk az osztályban, nem maradt választásunk, egy klikké kellett válnunk. Én azonban Rolandot mindig is egy baltával faragott alaknak láttam, jó volt vele berúgni hétről hétre, meg ilyen-olyan ökörségekben részt venni, de a haveri máz alatt már akkor sem igen feltételeztem semmi komolyabban vehető tartalmat, és ahogy felálltunk az iskolapadból, szinte azonnal meg is szűntünk egymás számára.

Most tehát itt jöttek ők ketten, menyasszonyként és vőlegényként, keresztül a Hajdúvágás főteréül szolgáló körforgalmon, feltartva a nem túl sűrű szombat déli forgalmat, némi pironkodással mosolyogva a sofőrökre, akik rendületlen idiotizmussal egyre csak dudáltak és dudáltak. Nem mondhatom, hogy nagyon megérintett volna Roland és Dorka látványa, és semmi olyasmi nem jutott az eszembe, hogy „milyen gyorsan repül az idő”, vagy hogy „hát felnőttünk mi is”. Két megejtően esetlen idegent néztem, és ahogy közelebb értek hozzám, leginkább az kötötte le a figyelmem, hogy mennyire furcsán áll a lány fején a napsütésben szinte felizzó konty, az ügyetlenül beleszórt áligazgyöngyökkel, a fiú hajtókáján pedig milyen bágyadtan bukik előre a túlméretezett virágdísz, akár egy hőgutát kapott kaméleon. Egy pillanatra úgy tűnt, mintha Roland bólintott volna felém, zavartan visszabiccentettem, de ő addigra már a másik irányba nézett.

– Egész jól mutatnak, nem? – súgta oda Tuba.

– Ja – nyögtem magam elé nem túl nagy meggyőződéssel.

Az ifjú pár mögött a meghatott örömszülők csoszogtak, apák és anyák lehangoló válltöméseikkel, aztán a többi rokon, egy-egy borvirágos képű öregember meg nejlonruhában botorkáló vénasszony, utánuk pedig a fiatalok, unokatestvérek, barátok, munkatársak vegyesen, a lányok tarka nyári dresszben, a fiúk feltűrt ujjú, foltosra izzadt ingben pihegve, vagy kipirult arccal feszengve egy-egy nyakig gombolt bocskaiban. Láttam Viktort és Áront is a fiútársaságból, meg egy-két lányt a volt osztálytársak közül, elsuhant pár ismerős alak az alsóbb évfolyamokból is, nyilván Dorka barátai, illetve egy csomó olyan arc, akikről képtelen voltam megmondani, hogy valóban láttam-e már őket valaha, vagy csak épp úgy néznek ki, ahogy a régen látott távoli ismerősök szoktak.

Az előttünk állók sorfala egyre vastagodott, és a menetben haladók már csak egy-egy másodpercre bukkantak a szemem elé. Úgy tűnt, Julit is látom felvillanni köztük; hirtelen rándulás futott végig rajtam, mintha megmarkoltam volna egy villanypásztort. Tudtam persze, hogy itt lesz, hiszen mondta is tegnap, de tudni róla, és valóban meglátni, egészen különböző dolog volt.

A menetet lassan elnyelte a templom, és a nyomában befordultak azok is, akik eddig előttünk álltak, Tuba és én az utolsók között jutottunk be az öreg épület hűvösébe. Ahogy a padsorok előtt feltorlódott emberek fölött átnéztem, miközben odabent az Ím, béjöttünk nagy örömbent kezdték énekelni, az a délután jutott eszembe, jó régről, amikor utoljára valami ünnepség miatt betettem ide a lábam. Kevés kínosabb emlékem van annál, mint amikor a püspök, aki többé-kevésbé burkolt antiszemita igehirdetéseivel szerzett magának később kétes médiahírnevet, miközben cserkésszé avatásom alkalmából megszorította a kezem, könnybe lábadt szemét rám emelve azt mondta, „remek magyar gyerek vagy”.

– Van egy ötletem – súgtam oda Tubának, mert a cserkészetről eszembe jutott még valami, aztán megragadtam a karját, és pár lépéssel hátrébb vonszoltam. A templom bejárati előterének sarkában egy rozzant kis faajtó állt, amiről mindenki azt hitte, hogy folyton zárva van, pedig csak a zsanérjai voltak lelazulva már évtizedek óta. Legalábbis régen így volt, de gondoltam, az ilyen dolgok nemigen változnak, szóval egy próbát megér; két kézzel rámarkoltam a kopott öntöttvas kilincsre, és nekiveselkedtem. Nem is tévedtem, az ajtó nyekkent egyet, de aztán feltárult, mi pedig beléptünk a mögötte nyíló poros helyiségbe. Nem volt odabent semmi más, csak egy szűk falépcső meg pár halom törött cserép. Visszacsuktam az ajtót, aztán a félhomályban előzékenyen a lépcsőre mutattam.

– Csak utánad.

– Menjek föl? – kérdezte Tuba. – Minek?

Nem volt kedvem győzködni, nekiiramodtam magam, és ahogy az első fordulóba felértem, hallottam, hogy Balázs is megindul utánam. Volt egy ennél jobb karzati feljáró is a másik oldalon, ahol az énekkarok ültek régebben a karácsonyi meg a húsvéti istentiszteletek alatt, de azt valóban zárva tartották. Mivel ez a lépcső a kisebbik, használaton kívüli karzatrészre vezetett, mindenki megfeledkezett róla. Ez a tudás is cserkészkoromból maradt meg, és soha nem gondoltam, hogy valaha hasznát fogom venni, most azonban jól jött, hogy a tumultust elkerülve, páholyból nézhettük végig a szertartást. Amint felértünk, a karzat dohos korlátjára támaszkodva a templombelső egésze, mint egy ajándékdoboz, feltárult előttünk. Tuba meglepetten nézett rám, de én csak legyintettem egyet; ő nem volt cserkész, nem tudhatott róla, nekem meg nem volt kedvem az időközben felzúgó orgonát túlsuttogva az egészet elmesélni neki. Helyette óvatosan, mert nem akartam, hogy megreccsenjenek alattam az öreg deszkák, tettem pár lépést oldalra, aztán a fakorlát egy pontjára mutattam. Gyerekes ügyetlenséggel az volt odakarcolva, hogy „Légy résen!”, és egy rakás monogram sorakozott alatta, köztük egy kissé girbegurba L és B betű is.

– Kegyelem néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az Úr Jézus Krisztustól. Ámen. – A lelkész, aki odalent megszólalt, egy csontsovány, hórihorgas figura volt, és olyan szikár emelkedettséggel beszélt, mintha nem is esküvőt, hanem egyenesen gyászszertartást vezetne. A ceremónia a maga monotóniájával csordogált előre, a gyülekezet hol fölállt, hol leült, néha egy-egy ének szakította meg a lelkész szövegelését, aláfestésnek pedig a hátsó sorokban ülő kisgyerekesek felől bekúszott néhány elfojtott nyávogás és rövid, éles csecsemősikoltás. Oldalra néztem, Tuba kifejezéstelen arccal bámult az úrasztala előtt vigyázzban álló párra, én meg Julit kezdtem a szememmel keresni odalent. Végigpásztáztam a padsorokat, de nem sikerült megtalálnom. Lehet, hogy nem jött be, gondoltam, de hát a szemem láttára lépett a templomba a menet végén. Újra elkezdtem, szisztematikusan néztem végig a padsorokon. Egyre több ismerős arcot fedeztem fel közben, egykori tanáraink közül is eljött néhány, és apám két öreg orvos cimboráját is felismerni véltem, az egyik hátsó padban pedig a volt kosárlabdaedzőnk ült magába roskadva. Nem nézett ki jól, hosszú, csimbókos szakállat növesztett, a szemei kissé kidülledtek, rossz szabású inge alatt jókora sörhas feszült; semmi sem emlékeztetett már az egykori sportolóra. De Julit egyszerűen nem találtam sehol, és ettől valami zavaros idegesség vett erőt rajtam. Csak most értettem meg, hogy valójában mennyire vágyom a jelenlétére, azt akarom, hogy ott legyen ő is a többiek között, a szemem előtt, és bármikor, bármeddig tudjam bámulni anélkül, hogy ezzel kínos helyzetbe hoznám magam. Ha már ilyen sokáig nem láttam, gondoltam, most hadd nézzem kedvemre.

A násznép ismét felállt, a beesett képű lelkész elmosolyodott, amitől még kísértetiesebbé vált az arca, és a házassági esküt kezdte felvezetni.

– Miután most azért álltok itt, Isten és a gyülekezet színe előtt, hogy szövetségeteket az Ő segítségül hívásával is megerősítsétek, és arra áldást kérjetek, fogjátok meg egymás jobb kezét, és mondjátok utánam a házassági esküt.

Letöröltem a homlokomról a verejtéket, és megint Tubára pillantottam. Arcomon még az előző kétségbeesett keresés grimaszai látszódhattak, mert Balázs aggodalmasan felhúzott szemöldökkel nézett vissza rám.

– Minden oké? – kérdezte, amire én csak legyintettem egyet.

Odalent Roland kisfiúsan remegő hangon ismételte az eskü szövegét.

– Akinek most Isten színe előtt kezét fogom, szeretem. Szeretetből veszem el őt, Isten törvénye szerint, feleségül.

Kicsit előrébb hajoltam, hogy megnézzem, hátha pont a karzat alatt ülők között van Juli, de ahogy az öreg fát markolva rádőltem a korlátra, az reccsent egy nagyot. Hirtelen lefagytam, pedig nem volt igazán éles ez a hang, csak a hozzánk legközelebb ülők közül fordultak páran hátra, és ők sem bámultak sokáig. Kivéve a felpüffedt arcú kosáredzőt, aki szigorú fejcsóválással nézett fel rám. – Hozzá hű leszek, vele megelégszem, vele szentül élek, vele tűrök, vele szenvedek, és őt sem egészségében, sem betegségében, sem boldog, sem boldogtalan állapotában, holtomig vagy holtáig, hitetlenül el nem hagyom, hanem teljes életemben hűséges segítőtársa leszek.

Miközben Dorka végigmondta a maga részét, a vége felé egyre vékonyabb hangon és egyre sűrűbben kapkodva a levegőt, megzörrent a hátunk mögött az ajtó. Láttam Tubán, hogy ő is összerezzen, mintha még mindig kölykök volnánk, akiket rajta lehet kapni bármin is. Egy szőke fej jelent meg az ajtórésben, Viktor volt az, vigyorogva nézett ki ránk.

– Hát ti mi a faszt csináltok itt? – kérdezte, az ideálisnál két fokkal hangosabban.

– Kuss már – szólt rá Tuba, én meg valahogy önkéntelenül lenéztem megint, a kosáredző most már a mutatóujját rázta felénk.

– Sasolunk – mondtam, és megtartottam neki az ajtót, amíg kilépett mellénk.

Elég sűrű alkoholszag áradt belőle, ráadásul parfümjének illatával együtt valami egészen émelyítő keveréket alkotott. Annak idején Viktor is kipróbálta a cserkészetet, eljárt a gyűlésekre egy-két hónapig, végigült néhány istentiszteletet, aztán az egyik foglalkozáson váratlanul feltette a kezét, és bejelentette, hogy mérhetetlenül csalódott, mert itt semmi érdekes nem történik soha, aztán felállt, és kislattyogott a teremből. Legközelebb a gimiben találkoztam vele, amikor kiderült, hogy osztálytársak leszünk; de ezek szerint a templomi karzat többé-kevésbé titkos feljárójára ő is emlékezett még.

– És te hol voltál? – súgtam oda neki.

– A Gépészben…

– Azt már nem úgy hívják – javította ki Tuba.

– Én viszont úgy hívom – vágta rá Viktor.

Odalent a lelkész megáldotta a házasságkötést, a násznép pedig a megindultságtól szipogva kezdett bele az imádságba.

– Urunk, Istenünk, minden kegyelemnek forrása és minden tökéletes ajándék szerzője, Rád bízzuk ezt a házaspárt. Adj nekik hosszú életet, örömmel és hűséggel, kegyelemmel és békességgel teljeset.

Viktor belekapaszkodott a vállamba, úgy hajolt át kissé a korláton, hogy körülnézzen.

– Úgy látom, nem maradtam le semmiről – mondta végül, és mintha tisztelegne, odaintett a kosáredzőnek, aki még mindig minket fixírozott.

– De mi a szart kerestél te a Gépészben? – kérdeztem.

Én is ezen a néven ismertem a kocsmát, és a legkevésbé sem érdekelt, hogyan hívják éppen. Ez volt a templomhoz legközelebbi csehó, az utca túloldalán, közvetlenül a mozi mellett. Állítólag a nevét is arról kapta még valamikor a hatvanas vagy hetvenes években, hogy a mozigépész a vetítések alatt, a szalagcserék után ide szaladt ki, hogy magába döntsön egy-egy felest.

– Mielőtt elkezdődött a szertartás, kimentem cigizni egyet – magyarázta Viktor egyre hangosabban, ahogy ismét felbőgött a szemközti karzaton az orgona. – És ott találkoztam a Hárs Julival. Ő mondta, hogy igyunk egyet gyorsan. Aztán kettő lett belőle…

Juli említésére megint összerándult bennem valami, nem úgy, mintha hasba vágtak volna, jóval kontúrtalanabbul, inkább, mint amikor egy kifordított zsákon ráznak még néhányat, föl-le hullámzott a gyomrom. Vettem egy mély levegőt, hogy azzal préseljem le a rekeszizmomat, aztán kérdezni akartam valamit, de odalent iszonyú hamisan és ütemtelenül elkezdték énekelni, hogy „Szolgáidon láttassad dolgaidat, dicsőségedet ezeknek fiain”, én meg egyszerűen nem bírtam megszólalni. Olyan volt, mintha csuklottam volna, de nem rángatózva, hanem egyetlen szigorú összehúzódással. És közben zavarosan pörögtek egymás után a gondolataim, hirtelen elkezdett zavarni a nyakkendőm divatjamúlt fazonja, aztán az jutott eszembe, hogy ma még nem is ettem semmit, majd a kazettáról ugrott be néhány mondat, amit hajnalban hallottam, legvégül pedig Magda szavai jutottak eszembe, „keress meg, ha végeztél”. Csak tudnám, hogy mivel is kéne előbb még végeznem, gondoltam. De nem merenghettem tovább, Tuba megveregette a hátam, és biccentett egyet Rolandék irányába; a család gyűrűje mintha kezdett volna fellazulni körülöttük, ők pedig lassan megindultak a kijárat felé. Sietnünk kellett, hogy a szűk lépcsőn időben leérjünk az üdvözlésükhöz.

Tuba lehúzott ablakokkal robogó kocsijának hátsó ülésén ültem már, Viktor és Áron közé bepréselődve, amikor eszembe jutott, hogy nincs nálam készpénz. Egy esküvőre tartva ez nem feltétlenül nagy baj, de mivel nem hoztam ajándékot sem, és valamit mindenképpen adnom kellett, jobb híján az jutott eszembe, hogy bedobok egy húszezrest a menyasszonytáncba, csakhogy elfelejtettem levenni a pénzt. A Bocskai utca vége felé jártunk, az úttest két oldalán sorakozó platánok lombalagútján át a távolban, formátlan szürke foltként már a vasútállomás betonkockája is megjelent, mégis kénytelen voltam megkérni Tubát, hogy forduljunk vissza. Viktor a tenyerébe temette az arcát, úgy pusmogta maga elé, „istenem, Lente, de hülye vagy”, Áron meg csak magában kuncogott. A visszapillantóba nézve találkozott a tekintetem Tubáéval, a szeme sarkában mintha egy apró, megértő mosoly jelent volna meg, miközben a pickup kormányát tekerte rutinosan gyors mozdulatokkal. Nem tudtam eldönteni, hogy mosolya a hülyeségemnek szól-e, vagy annak, hogy az anyósülésen Juli foglalt helyet, és merev arccal bámult előre a poros szélvédőn keresztül.

A szertartás végén, miután döngő léptekkel lerohantunk a karzati falépcsőn a srácokkal, egy pillanatra megtorpantunk az ajtóban, mert nagy csoszogással épp elvonultak előtte néhányan. Amikor végre úgy tűnt, előjöhetünk, és a megnyíló ajtórésben óvatosan kidugtam a fejem, az első, akit megláttam, a kosáredző volt. Ugyanazzal a rosszalló tekintettel bámult egyenesen a szemembe, mint a házasságkötés közben. Jobb lett volna visszahúzódni, de Tuba és Viktor már ott toporogtak a sarkamban, kénytelen voltam kilépni az edző mellé.

– Komolyan mondom, a pofátlanság teteje, amit itt műveltek – recsegte lebiggyesztett szájjal.

– Ugyan már, nem történt semmi… – próbáltam békítőleg rámosolyogni.

– Mindig is egy nyegle kis pöcs voltál te, Lente.

Nem is az lepett meg elsősorban, hogy ezt így, nem tudom, hány év után a szemembe mondja, ráadásul tényleg meglehetősen indulatos ábrázattal, sokkal inkább az, hogy én úgy emlékeztem, amikor kosarazni jártam hozzá, kifejezetten kedvelt.

– De hát… – szerettem volna valahogy ellenkezni, ám hirtelen lefagytam, és közben éreztem, Tuba taszít rajtam egy finomat a kijárat felé.

Rolandék odakint épp ünnepélyesen beálltak az eszeveszetten vigyorgó násznép mobiltelefon-erdeje elé, hogy a templomból kilépve mindenki lekaphassa első házastársi pillanatukat. Tuba taszított rajtam egy újabbat, kénytelen voltam elindulni, de a templomajtóból egyszer még visszafordultam az edző felé. Karba tett kézzel, elégedetten nézett utánunk.

Az ifjú pár sűrűn pislogva, kipirult arccal pózolt a perzselő napsütésben. Ahogy megkerültük a tömeget, és a hátsó sorban lábujjhegyre állva néztük őket, én sem bírtam megállni, előhúztam a telefonomat, és készítettem róluk egy fotót. Fogalmam sincs, minek, de mindenki ezt csinálta körülöttem, valahogy így tűnt helyesnek. Julit akkor vettem észre, amikor Dorka barátnői hangos biztatással követelték a menyasszonyi csokor hátradobását. Miközben az összes lány közelebb lépett, Juli elhátrált a mutatványtól, és rágyújtott egy cigire. Az emberek körülöttünk épp visszaszámoltak, én meg azt figyeltem, hogy Juli milyen elszánt arccal tüdőzi le a füstöt, szinte fellángolt a parázs a cigi végén, ahogy beleszívott. A csokor nagy ívben szállhatott hátra, nem láttam, de Juli szemét figyelve mégis le tudtam követni a röppályáját. Hangos visítás következett, aztán a lányok egy nevet kezdtek skandálni, Betti-Betti, gondolom, a szerencsés elkapót hívhatták így. Szerettem volna odalépni Julihoz, és mondani neki valami lényegtelen, szúrós megjegyzést erről az egész színjátékról, de az ilyen álspontaneitásokban soha nem voltam jó; lemerevedett a lábam, kiszáradt a szám, és csak bámultam kifejezéstelen arccal. Azt hiszem, nem voltam egészen biztos benne, hogy van mondanivalóm a számára, de közben belülről valami mégis nagyon hajtott felé, s ez a két ellenirányú erő azonnal kioltotta egymást. Viktornak, úgy tűnt, nem voltak ilyen gondjai, amikor észrevette Julit, lazán odakiáltott neki.

– Hát te? Azt hittem, már a Gépész klotyójában rókázol.

– Hülye – vigyorodott el Juli, aztán rám nézett, és egy halvány árnyék futott végig az arcán.

Rolandék körül kicsit enyhült a csődület, de azért nem szabadulhattak még, mindig akadt újabb és újabb valaki, aki eléjük guggolt, hogy még egy utolsó képet csináljon. A fiúkkal és Julival együtt behúzódtunk a hajdúkatonák emlékművének árnyékába. – Ettől a címertől mindig kikészülök – szólalt meg Juli, a szobor talapzata felé fordulva. – Kiskoromban is a frász kerülgetett tőle.

– Miért, mi bajod vele? – kérdezte Viktor. – Legalább őszinte.

A márványlap közepére, úgy, hogy két oldalán elég hely maradjon a két világháborúban elesett hajdúvágási fiúk hosszú névsorának, a város címere volt domborműként felrögzítve. Egy hajdúvitéz, aki jobbjában egy kivont szablyával hadonászik, baljában pedig, a varkocsánál fogva, egy levágott török fejet tart. Fölötte, mintegy megerősítésként, egy páncélos kar lebeg kardot tartva, s a kardra szintén fel van tűzve egy török feje.

– Nem tudom, hogy ez mennyire píszí így – mondtam, és közelebb hajoltam kissé az egyik levágott fejhez.

– Nem kéne ezt valahogy lecserélni? – kérdezte Juli.

– Mire? – néztem rá elvigyorodva.

– Mondjuk, lengyel nyuggerekre – szólt közbe Viktor –, tele van velük a strand…

A templom elé éktelen dudálással kanyarodott be ekkor egy virágokkal és szalagokkal feldíszített, fehér Mercedes. Rolandék színpadias lépésekkel indultak el felé, és mire odaértek, egész komoly kocsisor gyűlt fel az autó mögött.

– Fehér Merci, ne már! – mondtam savanyún.

– Lovas kocsi jobb lenne? – kérdezte Juli, aztán kuncogva eltaposta a cigijét.

Megbeszéltük, hogy kivárjuk, amíg elvonul az oszlop, véletlenül se keveredjünk bele a dudáló, integető menetbe, aztán így együtt, Tuba kocsijával kimegyünk utánuk mi is. De kisvártatva már, az én hibámból, megint visszafelé gurultunk, a belváros irányába.

A legközelebbi bankautomata, amiről tudtunk, a művház oldalában állt, az a rész már sétálóutcának számított, vagyis egy rövid szakaszt le kellett gyalogolnom, miután kiszálltam a kocsiból. Elsőre nem is vettem észre a szobrot, valószínűleg fel sem néztem, csak mentem magam elé bambulva, mint egy holdkóros. Levettem negyvenezret a számlámról, hogy a húszon felül maradjon még nálam, a hazaútra úgyis kelleni fog, gondoltam, aztán a bizonylatra néztem. Eléggé kiköltekeztem magam már a hónap közepére, idegesen összegyűrtem a kis papírt, és bevágtam az automata mellett álló kukába, ami az enyémhez hasonló, dühödten összegyűrt bizonylatokkal volt dugig tömve. Akkor tűnt csak fel, amikor a kocsihoz sétáltam visszafelé; a művház mellett egy beugrószerű kis terecske volt kialakítva, és annak a közepén állt az emlékmű. Ahogy a szemem sarkából megláttam, önkéntelenül lassítani kezdtem, de amint a tekintetem befogta a teljes látványt, azonnal megtorpantam. Egy nagy, fekete márványtömb tetején félig ülve, félig valahogy lebegve, bágyadt tekintetű bronz nőalak lengetett egy lyukas zászlót. A márványtömbön stilizált repedés futott végig, az oldalán pedig, olyan arany betűkkel, mintha egy sírköves véste volna rá, az állt csupa naggyal, hogy „PRO PATRIA ET LIBERTATE”, meg az évszám, 1956.

Az egész iszonyú zavarosnak tűnt, a nőalak nem angyal volt, de nem is forradalmár, a leginkább úgy nézett ki, mint egy csipkefüggönybe tekert próbababa, amelyiknek valami céges bulin poénból a kezébe nyomtak egy nemzeti színű zászlót; ráadásul az egész kompozíció egy utcakövekből emelt idétlen kis dombon állt. Az lett volna a cél, hogy ettől nagyobbnak hasson a valóságos méreténél, de visszafelé sült el a dolog; az ügyetlen kiemelés fölfelé préselte össze az alakot, és ettől még aránytalanabbnak tetszett, különösen, ha egész közel ment hozzá valaki. Szájtátva jártam körbe a szobrot, minden szögből lenyűgözően ronda volt, arról nem is beszélve, hogy amit mondani akart, mennyire hamisnak tűnt. Nem tudtam nem arra gondolni, amit az éjjel hallottam; egyre több részlet és egyre követhetőbb összefüggésben ugrott be a kazettáról. Ha lassan is, de elkezdték megtalálni az emlékfoszlányok a saját helyüket.

A parkolóból rám dudált Tuba, gondolom, unták már ott magukat, de nekem muszáj volt még egyszer, majd még azután is, újra körbejárni a szobrot. Az jutott eszembe, hogy ez az egész így egyben, emlékművestől, Romhányi-villástól, kazettástól érdekelni fogja Bodnárt is, és ha nem is holnap, de az elkövetkező napokban egész jó kis cikket írhatok belőle. Előkaptam a telefonomat, és mindegyik oldaláról, aztán alulról guggolva és lábujjhegyen pipiskedve kicsit magasabbról is lefotóztam a szobrot. Tuba egymás után többször is megnyomta a dudát, én meg nem akartam túlfeszíteni a húrt, lassan hátrálva elindultam a kocsi felé.

– Ti láttátok már ezt? – kérdeztem egyből, ahogy beültem. Viktor behúzódott középre, úgyhogy ezúttal közvetlenül Juli mögé kerültem, és miközben kissé előredőlve a biztonsági övvel szerencsétlenkedtem, egy pillanatra megéreztem az illatát. Az orromon keresztül hasított belém valami rég elkallódott érzés; amikor még naponta közel kerülhettem a bőréhez, hozzápréselhettem az arcom, beleharaphattam kedvemre, akkor folyton ezt az illatot lélegeztem be boldogan. Úgy látszik, még mindig ugyanazt a parfümöt használja, gondoltam, és hirtelen, mintha honvágy tört volna rám, valami megmagyarázhatatlan, gyorsan elillanó rosszkedv járt át.

– Mit láttunk? – kérdezte Viktor.

– A szobrot… – feleltem, és igyekeztem magamhoz térni.

– Tavaly ősszel avatták, nagy felhajtás volt – fordult hátra Tuba.

Kinéztem a szoborra még egyszer, aztán beindult a kocsi, és lassan kifordultunk a parkolóból. Ahogy megint a Bocskai utcán hajtottunk végig, Tuba megnyomott egy gombot a kormányon, és ismét Lukács Laci csiszolópapír finomságú éneke csapott ki a hangszórókból. Hiába kezdett Juli is meg a félálomból felriadó Áron is hangos méltatlankodásba, az elégedetten vigyorgó Tubát nem tudták meghatni, muszáj volt egész úton az Agyarországot hallgatnunk.

A csárda, ahová tartottunk, a csónakázótótól nem messze, a strand hátsó bejáratánál állt. Tuba nem nagyon törődött a sebességhatár betartásával, végigszáguldottunk a platánok alatt, aztán az állomás előtt elfordultunk jobbra, majd a szellőzőgyár és az egykori nevelőotthon között nagy ívben rákanyarodtunk a Fürdő utcára. Az állami gondozottakat időközben kiköltöztették innen, és a négyemeletes tömb már idősotthonként működött, mégis végigfutott rajtam egy gyenge hidegrázás, ahogy elhajtottunk az épület mellett. Gyerekkoromban minden egyes alkalommal, amikor szüleimmel a strandra mentünk, elsétáltunk itt, és én ilyenkor fél szemmel folyton az ablakokat figyeltem, hogy néz-e ránk onnan valaki, követik-e vágyakozó gyerekszemek a lépteinket. Úgy képzeltem, hogy ezek az árvák, akik az épületben laknak, biztosan irigykedve és szomorúan bámulják az olyan családokat, mint a miénk, ahogy nyári papucsainkban csattogva, nevetgélve elvonulunk előttük jégkrémmel a kézben és színes gumimatracokkal a hónunk alatt. Akkoriban úgy gondoltam, hogy a véletlen szeszélye csupán, hogy én sétálok itt lent, és valaki más néz odaföntről, és rögeszmémmé vált, hogy ez akármikor megváltozhat, elég hozzá egy baleset vagy egy járvány, esetleg egy rablógyilkosság. A szüleimnek erről persze nem beszéltem, de Ildinek említettem néhányszor, ám ő mindig csak nevetett rajta; pedig nekem ez tényleg nagy félelmem volt, visszatérő rémálmom is egy időben.

A strand bejáratához érve Tuba végre lelassított egy kicsit. Forró, nyári szombat délután volt, rengeteg autó parkolt a főkapu körül, távolabb néhány turistabusz is, az úttest két oldalán pedig megbokrosodott gyerekcsapatok rohangáltak hangosan visítozva a kocsik között. Egyszer csak csörögni kezdett egy telefon, Tuba rögtön lehalkította a zenét, Juli meg zavartan kotorászott a táskájában, őt kereste valaki.

– Szia, minden oké? – kérdezte rögtön, ahogy felvette. – Aha, akkor jó. Evett rendesen? – Igyekeztem nem odafigyelni, kifelé bámultam, a turistabuszok rendszámtábláit nézegettem, tényleg mind lengyel volt, de szemem és fülem nem működött összehangolva, egyszerűen képtelen voltam Juli hangját kizárni. – Ha felébred, nyugodtan menjetek el sétálni egy kicsit.

Ezek szerint itt van a gyereke, fogtam föl lassan. – Jól van, köszi, hívjál, ha van valami. – Letette, és mivel Tuba nem tekerte fel újra a hangerőt, egy darabig csendben gurultunk tovább.

Halászcsárdának hívták az éttermet, ahol Rolandék esküvőjét megrendezték, habár nem sok valódi halételt kínált a konyhájuk. A név inkább csak az elhelyezkedésnek szólt, több csárda is állt a városban meg a környező utak mentén, de egyiknek sem volt köze a vízhez, mivel nem is igen volt semmilyen természetes víz ezen a vidéken. Ehhez viszont legalább a csónakázótó közel esett, úgyhogy, ha nem is valószerű, bizonyos szempontból végül is logikus volt a névadás. A kocsival az út menti fasor takarásában, egy árnyékos helyen álltunk meg, onnan egy szűk, murvás utcácska vezetett be a csárdához az üdülőkörzet víkendházai között. Zakómat a vállamra dobtam, és miközben befelé poroszkáltam a többiekkel, sodortam magamnak egy cigit. A faházak, amelyek előtt elhaladtunk, a hetvenes években épültek, azt követően, hogy egy olajkereső próbafúrás után feltört a termálvíz, és a bányászat helyett inkább a reuma meg a köszvény kúrálására feküdt rá a város. Az üdülőövezet ugyan se különösebben nagy, se igazán szép nem volt, mégis, ha erre sétált valaki, egy rövid időre esélye nyílt elfeledni, hogy amúgy egy tehénistálló-szagú mezővárosban jár. A kis hétvégi házak nagyrészt a szocializmus formahagyományát hordozták magukon még mindig, akadt itt álalpesi vityilló, faragott tornácos minidácsa és terméskővel díszített modernista kéjlak is. És mindenfelé terebélyes lombú feketefenyők álltak az épületek között, a kor divatja szerint, igaz, a remélt mediterrán hangulat helyett inkább valami Kádár kori bágyadt elvágyódást árasztva.

A fehér Mercedes ott parkolt a murvás utcácska végén, a csárda kapujában, körülötte pár középkorú fickó állt, sörhasukon kitikkadva elheverő, túl rövidre kötött nyakkendőkkel, és az egyiküknek, feltehetően a kocsi tulajdonosának az előadását hallgatták.

– A mobile.de-n szúrtam ki, de komolyan mondom, másnap egy haverommal már mentünk is ki érte Bambergbe, nehogy elvigyék előlünk.

Nagyon büszkének tűnt a fickó, a többiek meg bambán bólogattak mellette, és olyanokat kérdezgettek, hogy „hány lóerős”, „mennyi kilométer volt benne”, „a turbó nem vacakol”. Elsétáltunk mellettük, és pár lépés után megkérdeztem Tubát, hogy ki volt ez.

– Roland nagybátyja, egy helyi megoldóember.

– Az mit jelent?

– Amit csak el tudsz képzelni – röhögött közbe Viktor.

A Halászcsárda terasza tömve volt vendégekkel, s hogy eljussunk odáig mi is, egy virágokkal díszített kiskapun kellett áthaladnunk, aminek a belső oldalán tálcával a kezében két fiatal pincér várakozott. Pezsgőt és üdítőt kínáltak, illetve a mellettük álló kis asztalra mutattak, ahol egy gyékénykosárban nagy halom Roland & Dorka feliratú kitűző állt. Nem volt világos, hogy muszáj-e magunkra tűznünk, vagy elég, ha zsebre vágunk egyet, de ahogy körbenéztem, mindenkin ott láttam, úgyhogy némi hezitálás után felszúrtam a mellzsebemre én is. A csárdaépület szintén a hetvenes években épült, és épp ugyanazt a formatervet követte, mint a balatoni vagy Tisza-tavi vendéglők, ha léptékben kisebb volt is azoknál. A terasz felőli oldala teljesen nyitott volt, csak a fallal három oldalról körbevett belső rész fölött húzódott végig egy árnyékoló tető, amit négy terméskővel kirakott oszlop tartott. Az épület előtt elterülő terasz alapterülete vagy háromszor akkora volt, mint a tetővel lefedett részé, és nem tűzött rá a nap se sokkal jobban, mert a csárda alacsony fakerítésén kívül itt is feketefenyők sorakoztak, amelyek épp elég árnyékot adtak ahhoz, hogy kellemesen ki lehessen telepedni a faszékekkel körberakott asztalokhoz. Tubával zavartan néztünk egymásra, hirtelen túl sok ismeretlen vagy csak félig-meddig ismerős arc örvénylett fel körülöttünk. Az asztalokon díszes kis névtáblák álltak, de szinte lehetetlennek tűnt, hogy ebben a tömegben végigjárjuk az összeset, amíg rá nem találunk a sajátunkra. Az ifjú pár a terasz túlsó végében álldogált egy hatalmas babérbokor előtt, és mint valami audiencián, ott fogadták gépiesen mosolyogva az újonnan érkezőket.

– Odamenjünk? – kérdeztem, a többiek pedig egyből rábólintottak. Közben egy szembejövő pincér tálcájára gyorsan letettem az üres pezsgőspoharamat, és ugyanazzal a mozdulattal fel is kaptam egy telit. Roland pár lépés után kiszúrta, hogy közeledünk, büszkén vigyorgott felénk, Dorka viszont egy feltűnően fontoskodó idősebb nővel tárgyalt elmélyülten valamiről. Ahogy melléjük léptem, vonásaik hasonlósága rögtön egyértelművé tette, hogy az anyjával beszél. Egy pillanatra egészen elterelte a figyelmemet ez a két arc, a szemük állása, a szájuk körvonala, a nevetőgödreik, az orrnyergük mind láthatóan azonos öntőformából származott, mégis, az egyikük világítóan szép volt, a másikuk viszont, habár fiatalságának egykor harmonikus vonásai ott rejtőztek még az arca mélyén, mégis riasztóan összeaszalódott. Ennyit számít néhány röpke évtized, gondoltam, és egyik pillanatról a másikra már nem Dorka anyjában éreztem érdekesnek a valaha volt fiatal nő elszivárgó szépségét, hanem Dorka arcában ragadták meg a figyelmemet a kikerülhetetlen korrózió előre látható jegyei.

Volt időm mindezt végiggondolni, mert az örömanya nem bírta abbahagyni a magyarázást, hiába toporogtunk mögötte idétlenül. Kicsivel arrébb, a bokor takarásában egy nagy fekete táblát vettem észre, az étterem alaprajza volt krétával felvázolva rá, és az egyes asztalok, akár egy légi fotó negatívján, fehér körvonalakkal sorakoztak egymás mellett. Oldalba böktem Tubát, és a tábla felé biccentettem, ő meg egy fél lépéssel közelebb húzódott hozzá, és hunyorogva próbálta a feliratokat elolvasni rajta. Az ültetési rend volt, de a vastag krétával felrótt apró betűket ebből a távolságból alig lehetett kivenni. Komikus látványt nyújthattunk Tubával, ahogy a megállás nélkül magyarázó örömanya mögött, pislogva és nyakunkat nyújtogatva meredtünk a sötét táblára, mint akik kétségbeesve igyekeznek megfelelni egy sorsdöntő látásvizsgálaton.

– Érdekes… – motyogta Tuba.

– Mi van? – kérdeztem.

– Az öreg Somogyival ülünk egy asztalnál.

– Nem látom.

– Fölülről a harmadik sor, jobbról a második asztal.

Hat apró név lebegett a fehér téglalap körül, a Tubáét, a magamét, illetve most, hogy Tuba mondta, Somogyiét is ki tudtam venni, de a másik hármat nem, és nem is próbálkozhattam tovább, mert egyszer csak megmozdult előttem a sötétkék ruha, és Dorka anyja apró, fürge lépésekkel kitipegett a képből.

– Esküszöm, azt hittem, nem jössz el – szólított meg vigyorogva Roland, amire én egy kényszeredett mosollyal odaléptem hozzá, és megöleltem.

– Ugyan – mondtam, aztán, mert jobb nem jutott eszembe, megismételtem kicsit nyomatékosabban: – Ugyan már!

Dorka közben olyan elfogódottan nézett ránk, mintha egymással ezer év távollét után találkozó legjobb cimborák lennénk, pedig csak a belénk kódolt férfirítusok minimumát hoztuk.

– Iszonyú jól néztek ki – mondtam, ahogy eleresztettem Rolandot, és a menyasszonyhoz léptem.

– A legmenőbb ifjú pár – erősítette meg Tuba, és ő is megölelte Rolandot.

Ahogy a magamra húzott állelkesedés lendületében Dorka felé hajoltam, hirtelen megéreztem, hogy önkéntelenül hátrafelé moccan egy kicsit. Kijózanító és egyben megnyugtató moccanás volt ez, azt jelezte, az örömteli üdvözlés színjátéka mögött vannak fontosabb érdekek is, mondjuk, hogy a sminkjét nehogy tönkretegyem azzal, hogy arcához préselem borostás-verejtékes képemet. Hallottam, hogy fülem mellett, a levegőbe cuppant egyet, és elfogadva érintkezésünk kimondatlan szabályait, én is a semmibe eresztettem el a gratuláció csókját.

– Nem semmi esküvőt hoztatok össze! – szólaltam meg végül, és demonstratívan körbejárattam a tekintetem a csárda teraszán.

– Másfél évnyi szervezés van benne – felelte Roland, aztán még hozzátette: – Úgyhogy ne csináljatok botrányt, ha lehet.

Gépiesen röhögtünk ezen egy sort, aztán átengedtük az ünnepelteket a mögöttünk várakozóknak. Ahogy hátrafordultam, láttam, hogy Viktor és Áron is ott állnak a sorban, kicsit hátrébb, mert maguk elé engedtek egy idősebb párt meg egy nőt két vadul viháncoló kisgyerekkel. Julit viszont ismét szem elől veszítettem. Odaléptem Tuba mellé, aki ajkát beharapva tanulmányozta az ülésrendet.

– Na, mit látsz?

– Érdekes este lesz – mondta egy sóhajjal.

Felnéztem a táblára, és végre rendesen el tudtam olvasni a neveket. Turóczi Balázs, Lente Bálint, Somogyi László, Somogyi Lászlóné, Rácz Nikolett, Hárs Juli. Elképzelésem sem volt, hogy ki és milyen okból rakott össze minket így, de vagy nagyon fura humora volt, vagy egyszerűen csak valami véletlen baleset állhatott a háttérben, mert egyébként semmilyen logikának nem felelt meg ez a társaság. De talán épp ez a nulla logika volt a legészszerűbb magyarázat mégis: azok kerültek ehhez az asztalhoz, akik sehová sem illettek be igazán.

Leültem a helyemre, és az asztal közepére rakott palackból eresztettem magamnak egy pohár szódát. Balomra, az asztalfőhöz ült Tuba, az ő balján, velem szemben volt Juli helye, Juli balján Rácz Nikié, a távolabbi asztalfőn Somogyiné névtáblája állt a porcelántányér közepén, jobbra mellettem pedig Somogyié. Ide-oda forgattam a fejem, néztem a helyüket kereső alakokat, a sorban állókat, a pincéreket, akikre egy rettenetesen hosszú műszak várt, aztán távolabb, a zenészeken akadt meg a szemem. Egy kis színpadon pakolásztak, irtózatos kábelkötegeket tekertek fel és le, mikrofonállványokat raktak össze, és mindeközben nagyokat húztak a kezük ügyében lévő sörösüvegekből. Félig-meddig ironikus partizenekarnak néztem őket, rock and rollosan felnyalt fényes frizurája volt az összes tagnak, és egytől egyig zsabós inget, flitteres blézert meg szűk, kockás nyári nadrágot viseltek. Úgy tűnt, lassan kipakoltak mindent, elektromos dobszerkót, szintetizátort, gitárokat, és most ezeket kezdték az erősítőkkel összedugni.

– Csősztök – szólalt meg egy hang a vállam fölött, aztán kissé esetlen lépésekkel végigsétált az asztal körül, majd valósággal leroskadt a helyére Rácz Niki. Ha nem tudom, hogy az az ő helye, talán fel sem ismertem volna, és nemcsak azért, mert meglehetősen eltorzult az elmúlt évek alatt, hanem azért is, mert eleve nem emlékeztem rá valami jól. Minden osztályban vannak olyan emberek, akik mintha ott se lennének, hiába négy év együtt, nem beszélünk egymással, nem gondolunk egymásra, és nem is nagyon vetjük a pillantásunkat sem a másikra. A mi osztályunkban ilyen volt Rácz Niki, úgyhogy nem is igen értettem, Rolandék miért hívták meg, igaz, ez nem is tartozott rám. A köszönését egy halk hellóval viszonoztam, aztán egy darabig zavartan figyeltem, mint valami érdekes rágcsálót egy kisállat-kereskedésben, ám amikor visszanézett rám, gyáván lesütöttem a szemem.

A zenekar lassan hangolni kezdett, ha jól vettem ki, egy Máté Péter-dal kezdő taktusaira állítgatták be a hangszereket, ami nem sok jót ígért, de hát nem is tudom, mire számítottam. Mélázásomban hirtelen egészen összerezzentem, ahogy egy csontos, érdes tenyér siklott a vállamra. Az öreg Somogyi volt az, az egykori rettegett fizikatanár, akinek a neve láttán Tubában is megállt az ütő egy kicsivel korábban. Hiába hagytuk magunk mögött jó ideje az iskolát, hiába fakultak meg máris az emlékeink, úgy tűnt, ez a régi beidegződés, hogy ha Somogyi nevét meglátjuk, összeszorul a gyomrunk, nem bírt feloldódni bennünk. Pedig én már tényleg nem is emlékeztem, hogy mi volt benne olyan rettenetes, azon túl persze, hogy fizikát tanított; és most, ahogy riadt tekintettel felnéztem rá, nem egy szörnyeteget láttam, de még csak egy helyi érdekű zsarnokocskát sem, csak egy kellemesen mosolygó szikár öregembert.

– Nézzenek oda – mondta, és finoman megszorította a vállamat –, kiket nem sodor össze a szél! Lente és Turóczi, mintha még mindig egy padban ülnének.

Balázs felemelkedett a székéből, hogy kezet nyújtson neki, aztán a mögötte álló feleségének is, akit eddig észre sem vettem. Felálltam én is, kezet ráztunk, aztán mindenki elfoglalta a helyét. Habár látszott mindkettejük ruháján, hogy nem ez az első ünnepség, amikor ezt viselik, mégis volt bennük valami elegancia. Tíz éve talán még röhejesnek láttam Somogyit, amiért mindennap nyakkendőt és zakót hordott, míg a fiatalabb tanárok már rég pólóban jártak órát tartani, de azóta egész egyszerűen eltelítődtem a rosszul öltözött emberek látványával. Azzal együtt, hogy tisztában voltam vele, én is közéjük tartozom. A legtöbb férfi ezen az esküvőn is messziről látható kínlódással viselte a nyakkendőjét, mintha valami vallatóeszköz lógna a nyakukban, amitől képtelenek megszabadulni, és a zakót is, mint egy döglött állatot, az első adandó alkalommal ledobták a széktámlára, miközben, gondolom, vágyakozva gondoltak kedvenc otthoni mackófelsőjükre. Somogyi, úgy tűnt, egyike volt az utolsó férfiaknak, akik még természetesen tudtak nyakkendőben mozogni alkalomtól és időjárástól függetlenül.

– Hogy van, tanár úr? – kérdeztem kényszeredetten, hogy oldjam kicsit a feszengésemet.

– Nyolcvan fölött az ember már ne panaszkodjon – mosolygott rám –, úgyhogy jól.

Folytattam volna, de hirtelen éles sípolás hasított a levegőbe, aztán valami népdalszerűséget kezdett játszani a zenekar, végül egy bajszos-kalapos alak lépett a mikrofonhoz, és fülsértő műtájszólással mindenféle rigmusokat vezetett elő. Rockabilly zenekar és népi vőfély, nem aprózzák el a stíluskavalkádot, gondoltam, aztán Balázsra néztem, aki tágra nyílt szemmel, de kifejezéstelen arccal bámulta a bajszos figurát. „Lakodalmas ház asztala tele van borokkal, eljöttünk mindnyájan kiszáradt torokkal. Igyunk együtt, drága jó barátok, lássuk rózsaszínben ezt a cudar világot!” A zenekar dobosa a rímeket egy-egy dobveréssel nyomta meg, a pincérek meg közben elkezdték kihordani a borokat. A terasz örvénylése elcsendesült, a legtöbben a helyükön ültek, az ifjú pár is a legdíszesebb asztal mögött vigyorgott már, csak Julit nem láttam sehol. Talán átment egy másik asztalhoz, futott át a fejemen, vagy itt hagyta ezt az egész marhaságot.

– Te érted ezt? – kérdeztem suttogva Balázshoz hajolva.

– Ezen nincs mit érteni – felelte, és le sem vette közben a szemét a vőfélyről, aki még mindig beszélt és beszélt, a hozzá legközelebb ülő szerencsétlenek kötelességtudó nevetgélésétől kísérve.

Közben a mi asztalunkhoz is kiért az egyik pincér egy jeges vödörrel, ahogy letette az abrosz közepére, kikaptam az egyik palackot belőle, és körbenéztem a többieken. Niki rendíthetetlenül nyomkodta a telefonját, Balázs a vőfélyt vizslatta megbabonázva, Somogyiné rögtön intett, hogy ő nem kér, csak Somogyinak tudtam tölteni egy pohárral, meg persze saját magamnak. Nagyon igyekeznem kellett, hogy méltóságomat megőrizve ne húzóra igyam meg rögtön az egészet. Nem is tudom, hogy mi feszélyezett jobban, a minden elemében kínos produkció a színpadon, saját megmagyarázhatatlan jelenlétem, ez a furcsa asztaltársaság, amibe keveredtem, vagy csak az, hogy Juli nem ül itt velem szemben.

Lehunytam a szemem, egy kicsit előredöntöttem a fejem, és próbáltam semmire sem figyelni, csak hagyni, hadd folyjon be a füleimbe a kinti zajok masszája. Hallottam mindent, de nem értettem semmit, a vőfély hadarása egyneművé vált az egymáson csúszkáló porcelánok visongásával, a feketefenyők ágait végigfésülő szél tűlevélzörgésével, a zenekari eszközökből kitörő elektromos interferencia elszabaduló szólamaival, a szomszéd asztalok körül ülők szájüregéből előszivárgó sustorgással, az elöl helyet foglalók gépies röhögésével, a mocorgó testek alatt görnyedező kerti székek nyögéseivel, távolabbról a strand hangjaival, a madarakkal, autókkal, repülőkkel, a nyári ég lüktetésével, és végül a saját önkéntelen, még a kitörés előtt megszelídített, bent tartott, türelmetlen morgásommal.

Egy nagy csattanásra nyitottam ki a szemem. A hang irányába pillantottam, az emberek hirtelen tapsolni kezdtek, a vőfély mellett a színpadon pedig a zavartan mosolygó menyasszony partvissal és lapáttal a kezében igyekezett összeszedni az előbb földhöz vágott tányér szilánkjait. Elsőre nem is vettem észre, csak amikor visszafordultam a saját asztalunk felé, hogy Juli ott ül velem szemben a helyén. A nyugalom, amit az előbb csukott szemmel összegyűjtöttem, most egy csapásra szétáradt és felszívódott a tagjaimban.

Időről időre hátradőltem, és az égre emeltem a tekintetem, mint aki felülről remél valamit. Valami türelmetlenség bizsergett bennem, és alig vártam, hogy gyengüljön a fény, ereszkedjen ránk az alkony hűvöse, szépen lassan csússzon fölénk az éjszakai égbolt, és legyen végre sötét. Mintha a sötétben szabadabban mozoghatnánk, szabadabban beszélhetnénk, sőt, akár észrevétlen egymáshoz is érhetnénk, ami most még, a szikrázó napsütésben valóságos botránynak számítana. De a nyári nap nem hagyta magát, kínos lassúsággal haladt előre, és mi feszengve ültünk ebben az éles megvilágításban. Közben kihozták az előételt, apró libamájas, pestós és kaviáros szendvicskéket, aztán a húslevest is, én meg kénytelen voltam a pincértől új boros vödröt kérni, mert egyrészt a jég is elolvadt már a régiben, másrészt azzal, hogy Tuba és Juli is beszállt az ivászatba, a második palack bor is gyorsan eltűnt. Az ünnepélyes zabálás koreográfiája szigorú precizitással épült föl: minden egyes fogást a vőfély rímekbe szedett ajánlója vezette fel, és nagyjából azzal egy időben, ahogy suta kis versikéje végére ért, a pincérek is végeztek a felszolgálással. Ezután a zenekar kezdett bele egy-egy semlegesebb dalba, és amíg az emberek eltüntették az adott fogást, megállás nélkül játszottak a fel-le járó állkapcsok ritmusára. Egyik fogást sem bírtam megenni, nem azért, mert rossz ízük volt, igaz, nem is voltak nagyon finomak, mégis inkább az előző éjjel elfogyasztott rossz rövidek és sörök utóhatása lehetett, hogy a gyomrom még mindig össze volt szorulva, s véletlenül sem akartam valami félreértett kötelességtudatból túltömni magam. Úgy láttam, Juli sem boldogul, bár ő mintha nem a mennyiséggel akadt volna meg, inkább válogatott, villájával és késével határozott mozdulatokkal választotta el tányérján az étel különféle részeit.

– Bocsánat – szólalt meg hirtelen elpirulva, ahogy rám nézett, majd a mellettem ülő Somogyira. Akkor vettem észre, hogy az öreg ugyanolyan meredten és immár zavartalanul bámul Juli tányérjába, mint én magam. – Csak az van – folytatta Juli a szelektálást –, hogy vegán vagyok…

– Micsoda? – kérdezett vissza Somogyi.

– Vegán. Olyan, mint a vegetáriánus, csak semmilyen állati terméket sem eszem.

– Halat se?

– Se tejet, se tojást…

– Most ezt nem rosszindulatból kérdezem – tette le zavartan az evőeszközöket Somogyi –, de ennek mi értelme?

– Jobban érzem magam tőle – felelte Juli mosolyogva.

Az öreg felemelte két tenyerét, mint aki visszavonulót fúj, de aztán kicsit halkabban még hozzátett annyit: – Azért vigyázzon magára.

Tuba közben előrekönyökölt, és a hajába túrva nézett végig az asztalon: – Ugye azt tudod, hogy itt ma esélyed sincs?

Juli erre röhögve a tányérjára mutatott: – Szerinted?

Biztos Angliából hozta ezt a dolgot, futott át a fejemen, és rögtön elszégyelltem magam ettől a gondolattól. Inkább szótlanul néztem rá tovább, mint aki bővebb kifejtést vár.

– Na, mi az? – kérdezte vidáman. – Olyan képet vágsz, mint aki kísértetet látott.

Éppen ellenkezőleg, gondoltam, de végül ezt sem mondtam ki hangosan, csak megvontam a vállam.

– Nem is emlékeztem, hogy ilyen nagy állatvédő vagy.

– Á – legyintett –, inkább magamat védem.

A zenekar halkan búgva belekezdett a Kicsi, gyere velem rózsát szedni feldolgozásába, Somogyi meg egy hirtelen mozdulattal elém emelte üres poharát.

– Megtennéd, hogy töltesz egy kicsit? – kérdezte. – Úgy látom, te vagy itt a borfelelős.

Kihúztam az üveget a jégzúzalékból, és egy fehér kendővel körbefogtam az alját, aztán töltöttem az öregnek, Tubának és magamnak is.

– Egy dolgot mondjatok már meg – szólalt meg ismét Somogyi, miután belekortyolt a hűvös rozéba. – A ti korosztályotok tényleg szereti ezeket a régi rossz zenéket, vagy csak jólneveltségből hallgatjátok őket?

– Nehéz kérdés… – felelte Tuba a borostáját vakargatva, de aztán nem folytatta.

– Én – szólaltam meg – tulajdonképpen utálom ezeket a számokat, de ahhoz, hogy rendesen utálkozhassak, néha végig kell hallgatnom őket…

Somogyi jót röhögött a válaszomon, aztán fejcsóválva belekortyolt még egyet a borba.

– Végignéztem pár generációt tanárként, de azt hiszem, ilyen, hogy is mondjam, képlékeny társaságot nem láttam korábban.

Magam is meglepődtem, de váratlanul rosszulesett, amit mondott. Nem is tudtam reagálni rá, csak zavartan hümmögtem, aztán Tubára néztem, de ő is csak a szája szélét harapdálta tanácstalan arccal. Az öreg észrevette, hogy a megjegyzése félrement, gyorsan megpróbált kievickélni a helyzetből.

– Ezt nem kritikának szántam – mondta, és megtörölte az állát –, remélem, nem is veszik annak.

– Á, dehogy – legyintettem egy műmosollyal.

– Én különben is csak egy vénember vagyok – tette még hozzá Somogyi a feleségére nézve –, folyton félreértem a dolgokat.

– Vagy lehet, hogy nem az itteni zenékből kell kiindulni – mondta Juli fanyarul, aztán békülékenyen koccintottunk egyet az öreggel.

– Szerintem meg ez egy tök jó szám – szólalt meg végül Rácz Niki is, és ezzel bizonyos értelemben levette a súlyt a vállunkról, mindenkiből kiszaladt egy felszabadult nevetés.

Mielőtt a desszert megérkezett volna, a vőfély kiszólította az ifjú párt a színpadra, valami játék következett, ha jól vettem ki a szavait, viccesnek és pikánsnak szánt ügyefogyott kérdésekre kellett válaszolniuk, hogy „bebizonyítsák a násznépnek”, mindent tudnak a másikról. Igyekeztem nem odafigyelni, de ezt még foszlányaiban is rossz volt hallani, viszont úgy tűnt, a közönség vevő a dologra, a korábbi feszengős kacajok helyét legalábbis őszinte, mélyről jövő röhögések vették át.

– Kimegyek a mosdóba – szóltam oda Tubának, ő meg rögtön lecsapott a menekülési lehetőségre, és elindult velem együtt. Hosszú, kanyargós ösvény vezetett ki az asztalokkal sűrűn telerakott teraszról az épület hátuljában elhelyezkedő mosdóig. Ahogy egy-egy széktámla vagy asztalsarok mellett oldalazva elsasszéztam, nagyon ügyelnem kellett, le ne verjem a folyton elképesztően hülye helyekre lerakott borospoharakat. A bárpult elé kiérve egy tálcán egy csomó röviditalt vettem észre, gyorsan leemeltem kettőt, aztán odanyújtottam az egyiket Tubának. Nem is kellett mondanom semmit, Balázs fújtatott egy nagyot, aztán koccintottunk, és megittuk az egészet húzóra.

– Kicsit fárasztó az öreg – mondta Tuba nem sokkal később, már az ananászillatot árasztó piszoár előtt állva.

– Én elvagyok vele – feleltem –, de ez az egész lagzi elég prosztó.

Balázs megvonta a vállát mellettem, én meg, ahogy dolgom végeztével hátrafordultam, a fehér mercedeses alakkal, Roland nagybátyjával találtam szemben magam. Valószínűleg hallotta az előző megjegyzésemet, mert elég szúrós szemmel nézett rám, miközben én a sliccemmel bajlódtam éppen, úgyhogy amilyen gyorsan tudtam, kisurrantam a helyiségből. Odakint behúzódtam a kerítés mellett álló nagy rododendronbokor alá, és miközben rágyújtottam, előhúztam a telefonomat. Anyámtól jött egy sms, azt kérdezte, másnap ebédre bemegyek-e hozzá. Fogalmam sem volt, hogy addigra összeszedem-e majd magam, úgyhogy egyelőre nem írtam neki semmit, viszont ha már a telefon a kezemben volt, gyorsan ránéztem a Facebookra is. Nem bírtam megállni, hogy ne Magda profiljára kattintsak egyből, az elmúlt napokban semmi aktivitást nem mutatott. Most azonban volt egy új megosztás az oldalán, egy fotó a saját Instagramjáról, mindenféle kommentár nélkül. Valami retro filtert tehetett rá, mert úgy nézett ki, mintha a nyolcvanas években lőtték volna; egy nyitott ablak, nem egészen tökéletesen felhúzott redőnnyel, két oldalán a szélben meg-meglibbenő vékony függönyök, a háttérben park, játszótér, homályos alakok egy alacsony bokrokkal övezett sétányon. Egyáltalán nem volt ismerős a hely, és a kép sem volt épp tökéletes, a szélein túl sötét, középen túl világos, és egy kicsit mintha be is mozdult volna. Nem is értettem, mit lájkoltak rajta annyian, de kétségtelen, hogy Magda összes barátnője kedvelte már.

– Mi az? – kérdezte Tuba a vállam fölött.

– Nem vágom – feleltem zavartan, aztán elé tartottam a képernyőt. – Magda tette ki ezt a képet nemrég, de fogalmam sincs, mi ez.

Az épület túloldaláról ismét a zenekar hangjai kúsztak át hozzánk, úgy tűnt, véget ért a játék a színpadon. Lassan szívtam a cigit, ne kelljen még visszamenni az emberek közé, Balázs meg nyugodtan, szó nélkül álldogált mellettem zsebre dugott kézzel.

– Azon gondolkodom – szólalt meg egyszer csak –, hogy gyakrabban kellene szétvernem dolgokat.

Felnéztem rá, zavartan vigyorgott, közben a háta mögött láttam elbotorkálni Roland nagybátyját is kissé rogyadozó léptekkel.

– Ennyire bejött a tegnap esti móka? – kérdeztem.

– Ne mondd, hogy neked nem esett jól.

– Azt nem mondom. Egyszer belefért.

Igazából nem tudom, hogy miért fogtam vissza magam, valahogy nem akartam bevallani Tubának, hogy iszonyú jó érzés volt kiengedni a dühömet; pláne azután nem, hogy ő előhozakodott ezzel. Mintha kockázatosnak éreztem volna, hogy rögtön egyetértsek vele, szkeptikusan hümmögtem inkább, és igyekeztem úgy tenni, mint aki meglehetősen gyermeteg dolognak gondolja az előző éjszakai törés-zúzást. Talán, ha azt a kazettát félálomban nem hallgatom végig utána, én is lelkesebb lettem volna a rombolással kapcsolatban, így viszont felülírták a fejemben az éjjel hallott foszlányok a bútorok kellemes roppanásait.

– Nézd, azt hiszem, hogy szeretnék neked mondani valamit – szólalt meg ismét Tuba, és tenyerét végighúzta a homlokán, aztán beletörölte a nadrágjába. Váratlanul visszataszítónak találtam ezt a mozdulatot, és egy darabig nem is nagyon bírtam arra figyelni, amit mond, befelé fordulva hadakoztam a rám törő undorral. Arról beszélt közben, hogy milyen régóta emésztgeti már azt a dolgot, amit most el akar mondani, és hányszor elképzelte, hogy így, négyszemközt beszélünk róla, de nem volt alkalom rá, az elmúlt napokban meg egyszerűen nem bírt belekezdeni, és amúgy is, sokáig magában sem tisztázta le az egészet. Én végig azt az alig látható foltot figyeltem összehúzott szemmel a nadrágján, ahová a tenyerét kente, és csak akkor kaptam fel a fejem, amikor finoman megragadta a karomat. – Ne értsd félre, nem magyarázkodni akarok… Vagyis persze, igen, de nem mentegetni akarom magam.

– Miről van szó, Balázs, nyögd már ki, az ég szerelmére.

Tuba elengedte a karomat, és némán végigmért egy pillanatra. Talán túl ridegen szóltam rá, talán egyáltalán nem kellett volna kinyitnom a számat, mindenesetre úgy tűnt, akaratlanul sikerült ráijesztenem.

– Én tényleg meg akartalak ütni az osztálytalálkozón – mondta ki végül, és összefonta maga előtt a karjait. – De nem azért, amit gondolsz…

Hangosan felröhögtem, pedig tudtam, hogy nem lenne szabad. Tuba tett egy lépést hátra, mintha megtántorodott volna, én meg reflexből utánanyúltam, de valahol félúton, kettőnk között elakadt a mozdulatom, igaz, a nevetésem is.

– Ugyan, ne hülyéskedj – mondtam –, kit érdekel ez az egész már? – És hogy valamit csináljak félig kinyújtott kezemmel, megpaskoltam a vállát. Nyilván végig kellett volna hallgatnom, akármennyire röhejesnek tűnt is egy évekkel ezelőtti részeg csetepatét elemezgetni itt, a lagzi közepén, miközben a háttérből a Szállj el, kismadár dallamfoszlányai fonódtak körénk. Azt reméltem, az elmúlt két napunk nyugalma jelentette a valódi megbeszélést, vagyis nem kell itt még újabb, felesleges körökkel leterhelni ezt az ügyet. Láttam a csalódottságot Tuba arcán, de ebbe a dologba egész egyszerűen nem akartam belemenni már. – Hiszen túl vagyunk rajta – tettem hozzá bizonytalanul, és mivel jobb nem jutott eszembe, odaléptem hozzá, és megöleltem. Forró és pattanásig feszült volt a teste a karjaim között, hosszan kellett szorítanom, míg meg nem éreztem, hogy elkezd felengedni, és lassan visszaölel. Kínosan sokáig tartott, válla fölött lopva körbe is néztem, hogy ki lát minket, ismeretlen arcok siklottak el a szemem sarkában, mintha oda is pillantottak volna ránk, de talán csak én képzeltem így; belőlem párolgott elő a szégyenkezés, minél tovább álltunk ott összekapaszkodva.

Amikor végre elengedtük egymást, az a csalóka megnyugvás járt át, hogy sikerült ezt a helyzetet fájdalommentesen rövidre zárni. Belenéztem a szemébe, és rámosolyogtam, mint aki azt mondja, „látod, ennyi ez”, de Tuba nem mosolygott vissza rám. Fogalmam sincs, mi lett volna a következő lépés, ha Roland ránk nem kiált, de mivel a vőlegény jelent meg mellettünk, muszáj volt a legvidámabb ábrázatunkat előkaparnunk.

– Hát ti mit sunnyogtok itt?

– Csak dumálunk – mondtam.

– A legjobb helyen.

Elég felszabadultnak tűnt, ezek szerint, gondoltam, minden a tervek szerint halad.

– Na, milyen érzés, hogy bekötötték a fejed? – kérdeztem gépiesen.

– Egyelőre jó – felelte Roland, és elröhögte magát, aztán belebokszolt egyet-egyet jelképesen a hasunkba, és vigyorogva hozzátette még: – Ti is megkomolyodhatnátok már.

Zavartan néztünk össze Tubával, fejben nyilván mindketten még az előző jelenetben voltunk, bárgyún röhögtünk csak, de egyikünk se tudott értelmesen megszólalni. Nagyon erőlködtem pedig, hogy mondjak vagy kérdezzek még valamit, de ahogy Roland képébe néztem, ebbe a széles vigyorba merevedett poliparcba, rádöbbentem, hogy nekem egész egyszerűen nincs mondanivalóm a számára, még a közhelyek se jönnek könnyen, és az sem igen érdekel, hogy ő mit akar mondani, ha akar egyáltalán bármit. Iszonyú idegenség járt át, és húrként megfeszülő idegszálaim remegésével együtt éreztem, hogy lassan fortyogni kezd bennem valami céltalan düh. Nem nagyon hibáztathatok senkit azért, hogy itt vagyok, magamtól jöttem, akartam jönni, de most, Rolandra nézve tisztán felfogtam, hogy elég nagyot tévedtem. De, gondoltam aztán, hiszen úgy sincs már hová menni, akkor csináljuk végig ezt a tévedést rendesen. Kicsit megráztam magam, aztán kezemet hátulról Roland nyakára csúsztattam, és haverkodva megszorongattam kicsit.

– Arra még várhatsz, hogy mi megkomolyodjunk – duruzsoltam a fülébe, aztán elrángattam magammal abba az irányba, ahol korábban a tálcányi röviditalt találtam. Tuba szótlanul csoszogva követett minket, de amikor a kezébe nyomtam egy felespoharat, nem utasította vissza.

– Hát akkor ezt most muszáj lesz… – nyújtottam Rolandnak is egyet, de ő igyekezett kitérni előle.

– Nem, nem, köszi, Dorka kinyír, ha bebaszok.

– Ennyitől nem fogsz.

– Az a baj, hogy mindenki ezt mondja…

– Vedd már el, ne szerencsétlenkedjél – szólt rá száraz hangon Tuba, és ez a parancsoló tónus hirtelen olyan idegen volt az egész pajtáskodó szituációtól, hogy Roland arcáról egy pillanatra le is fagyott a vigyor. Nyilván nem tehetett mást ezután, elvette a poharat, koccintott velünk, aztán lehúzta az italt.

Még éppen könnyes szemmel huhogtunk, ahogy az erős pálinka végigmarta a nyelőcsövünket, amikor a bárpult előtt álló díszpálma ágai között átbújt felénk Roland nagybátyja.

– Na végre, megvagy, mindenhol téged kerestelek – mondta, aztán felénk fordulva hozzátette: – Bocs, fiúk, elragadhatom az urat egy kicsit? – Ahogy egymás szemébe néztünk, egy pillanatra megfeszült az arca, gondolom, akkor esett le neki, hogy én voltam ott kicsivel előbb a vécében.

– Mi van, történt valami? – nézett fel rá Roland.

– Figyelj, itt van a polgármester – mondta a nagybácsi –, szeretne gratulálni, de nem ér rá sokáig.

Roland ránk nézett, „még folytatjuk”, körülbelül ez volt az arcára írva, aztán sarkon fordult, és eltűnt a pálma levelei között. Nagybátyja követte, de mielőtt még eltűnt volna a növény alatt, fenyegető tekintettel még egyszer, utoljára, végigmért magának.

Visszafordultam Tubához, ő meg azonnal elém tartott egy újabb poharat. Megrántottam a vállam, aztán magamba döntöttem az italt, Tuba arcán most ugyanaz a feszült-szótlan ábrázat ült, amit olyan jól ismertem már régről, és amit utoljára valóban az osztálytalálkozónkon láttam. Az elmúlt napok kedélyes ténfergései és ráérős, szelíden semleges beszélgetései után úgy tűnt, csak most álltunk vissza a régi kerékvágásba. Volt benne valami ijesztő, mintha folyton ugyanoda térnénk vissza, akármerre indulunk is, és akármennyi idő telik is el közben. Ugyanahhoz az archoz, ugyanahhoz a szótlansághoz, ugyanazokhoz a felületes megjegyzésekhez, és végül ugyanahhoz a haraghoz. – Visszamenjünk? – szólaltam meg egy kis idő után. Tuba biccentett egyet, aztán elindultunk az asztalunk felé, a kaviccsal felszórt udvar kellemetlen ropogásával a talpunk alatt. Azt, hogy végre alkonyodik, szinte észre sem vettem volna, ha nem kapcsolják fel a terasz színes lampionjait. A sóderen ide-oda bicsakló bizonytalan léptekkel haladtunk mi magunk is, de úgy tűnt, az idő sem tud határozottabban menetelni, a feldíszített asztalokra eső árnyékok szöge és iránya lehet, hogy változott, színük pedig a lampionokéval keveredett el, de ha felnéztem, a fenyők ágai között még mindig élénk kékes derengés tört át óvatosan. A beszédfoszlányokkal zsizsegő térben körbefordultam, és úgy láttam, mindenki a helyén van; az épp szünetet tartó zenekar a sarokban, a tányérokkal szaladgáló pincérek az asztalok között, és a felszínes jókedv hullámain önfeledten ellebegő vendégsereg is. Megálltam ennek az elviselhetetlen rendezettségnek a közepén, és úgy inhaláltam magamba a boldog és visszataszító világ páráját, mint gyermekkoromban a kamillagőzt, undorodva és megkönnyebbülve egyszerre.

Az ifjú pár asztala előtt ismét megláttam Rolandot, hajlongva szorongatta egy nagydarab, vörös képű fickó kezét. Nyilván a polgármester volt az, úgy festett, mint valami karikatúra; terebélyes hasán megfeszült a szorosra gombolt bocskai, a feje pedig, mint egy hólyag, kibuggyant szinte a gallérból. Nemcsak a képe volt vöröses, de a haja és a bajsza is, s az egész koponyáját valahogy ez a rőt hullámzás vette körül, mint egy forró, puha búra. Elszűkült szemmel nézett Rolandra, és kedélyeskedve magyarázott neki valamit, húsos mutatóujját a nyomaték kedvéért végig a magasba tartva. Ha a körülöttük állók izgatott gesztusai és persze Roland idétlen hajlongása nem jelezte volna, hogy itt valami nagyon is komoly bizalmi történésről, valóságos megtiszteltetésről van szó, tényleg röhejes lett volna a jelenet. Mindezzel együtt inkább végtelenül kiábrándító volt az egész.

Egy finom koppanást éreztem a lapockámon, Tuba bökte meg a hátamat. Eleget láttam, eleget inhaláltam az esküvői terasz sűrű levegőjéből, értettem a jelzést, ideje volt visszatérnünk a helyünkre. Az asztalhoz érve meglepetten vettem észre, milyen jó hangulatú beszélgetés alakult ki, amíg nem voltunk ott. Visszatérésünk azonban néhány pillanatra elcsöndesítette a többieket; felnéztek ránk, mi pedig úgy viselkedtünk, mintha egy idegen bolygóról érkeztünk volna, és most megpróbálnánk észrevétlen beolvadni a társaságba.

– Nem akartunk félbeszakítani titeket – mondtam, és amennyire tőlem telt, kedvesen körbemosolyogtam az asztalnál ülőkön, aztán magam alá húztam a széket.

Nem kellett hozzá sok idő, hogy összerakjam, épp a gyerekekről beszéltek. Somogyiné az unokáiról mesélt, hogy kettő Kecskeméten van, a harmadik viszont Münchenben. Aztán Rácz Niki a mobilján kezdte el mutogatni a gyerekeit, neki is kettő volt már, és ahogy róluk beszélt, egészen elváltozott az arca, a végén már annyira belelovalta magát az érzéseibe, hogy attól féltem, hirtelen zokogni kezd, de aztán csak elröhögte magát, és megdörzsölte a szeme sarkát.

– Magának is van gyereke? – fordult hirtelen Julihoz Somogyiné.

– Van, igen – felelte Juli, és a még mindig a meghatottságával küszködő Nikire mosolyogva bátortalanul ő is előhúzta a mobilját. – Nemrég múlt egyéves a kislányom, Liza – mondta, és elénk tartotta a készüléket.

Valamiért azt hittem, meg fog rázni, ha meglátom Juli kislányát, és annak ellenére, hogy tudtam, nem úszhatom meg, igyekeztem minél tovább húzni, hogy ránézzek a telefon képernyőjére. Végül Balázs kellett hozzá, hogy feladjam az erőlködést.

– Nézd már, milyen cuki – bökött oldalba. – Liza? Szép neve van.

Nem tudom, hogy segíteni akart-e ezzel Tuba, vagy ellenkezőleg, azt igyekezett kiélvezni, hogy ebben a helyzetben én kerültem hirtelen a gyenge oldalra, mindenesetre miután felszólított, muszáj volt odafordulnom. Ránéztem a képernyőre, és egy színes pokrócon ülő, virágmintás kantáros nadrágba öltöztetett szőke kislányt pillantottam meg, egy plüsskutyával a kezében. Meglepetésemre semmit sem éreztem, vagy legalábbis semmi szokatlant; egy kisbaba volt a képen, én pedig se szépnek, se különösebben csúnyának nem találtam őt.

– Aranyos – mondtam higgadtan.

– Ha jól sejtem, maguk, fiúk, nem törtek még apai babérokra – fordult felénk szúrós kis öregembermosolyával Somogyi.

– Abszolút jól sejti – mondtam, de közben nem rá, hanem Julira néztem, aki az abrosz ráncait simogatva hallgatta ezt a párbeszédet.

– Nem is szabad elkapkodni – mondta az öreg, és elnyomott egy röhögést az orra alatt.

– A tanár úr hány éves volt, amikor az első gyereke megszületett? – kérdezte Rácz Niki, és lelkesen előrekönyökölt az asztalon.

– Huszonhárom, ha jól emlékszem – felelte Somogyi, és végigsimított a felesége karján. – Rögtön az egyetem után. Akkoriban ez szinte már késeinek számított. De most már egész más világ van… – mondta, és ismét ránk nézett. – Ha akkor egy férfi harminc körül még gyermektelen, pláne nőtlen volt, mindenféle pletykák indultak el róla.

– Miféle pletykák? – kérdezte Tuba meglepetten.

– Hát, tudják, hogy valami nem stimmel vele…

– Micsoda?

– Szóval, hogy az egész nem érdekli…

– Az egész?

– A család, nyilván, meg… a nők.

Az öreg kényelmetlenül fészkelődni kezdett, látszott, hogy nem akarná ezt a témát feszegetni, de már nem is tud belőle kikeveredni, Tuba hangjában pedig valóban volt valami nyugtalanító, mintha vallatótisztként kérdezgette volna Somogyit, miközben az öreg nem is követett el semmit.

Nem tudom, miért szólaltam meg egyáltalán, és ha már megszólaltam, miért így, talán csak azt akartam, hogy Tuba ne kínozza tovább Somogyit, vagy csak nem gondoltam bele, hogy milyen kínos hatása lesz a kérdésemnek, de azt sem tudom kizárni, hogy szándékosan akartam gonoszkodni Julival.

– És hol hagytad Liza apukáját? – kérdeztem.

Somogyi dadogása abbamaradt a jobb oldalamon, és ahogy a másik irányba néztem, Balázs dermedt arcát pillantottam meg. Értetlenül nézett rám, összeszorított állkapoccsal, mint aki azt akarja kipréselni magából, hogy „barátom, ez most mégis mi volt?”, de egy nyökkenés se hagyta el a száját.

– Kint maradt – szólalt meg végül Juli, aztán egy erőltetett mosollyal körbenézett a többieken.

Ha abból, ahogy feltettem a kérdést, valaki nem hallotta volna ki, hogy mi a helyzet, Juli remegő hangon kimondott suta válasza semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy itt valami komoly dologról van szó. „Aha, értem”, dünnyögtem magam elé kényszeredetten, de újabb kérdést már nem mertem feltenni. Magával ragadott az a különös csönd, ami a társaságunkra telepedett. A terasz kaptárként zúgott körülöttünk, amíg mi némán ültünk ott néhány rettenetesen hosszúnak tűnő pillanatig. Az egyetlen emberi gesztusnak az tűnt, ahogy Rácz Niki megszorította Juli karját az asztalon.

– Az az igazság… – szólalt meg végül Juli, ezúttal határozottabban, és közben elhúzta karját Niki tenyere alól –, ha már ilyen figyelmesen rákérdeztél, nem akarok mellébeszélni, szóval most külön élünk…

Amikor azt mondta, „figyelmesen”, egészen összehúzta a szemöldökét. Ismertem ezt az arcát, csak épp megfeledkeztem róla, de ahogy most ismét ott láttam magam előtt, úgy éreztem szinte, mintha egy régi kedves ismerőssel hozott volna újra össze a sors. Juli nyíltsága egyfelől tökéletes vereséget mért rám és méltatlan gonoszkodásomra, másfelől azonban ez a régi arc, ahogy hirtelen elém villant, egy rég elveszített ismerősség újrafelfedezésének ígéretét hordozta magában.

Igyekeztem mindenféle tartalékot mozgósítva magamban arra koncentrálni, hogy ha kinyitom a számat, valami igazán kedveset mondjak neki. De mielőtt megszólalhattam volna, kialudtak a fények. A sötét, amire a vacsora kezdete óta vártam, megérkezett. A lampionok élettelenül lengedeztek a zsinórjukon, a fák ágai között pedig már nyoma sem volt annak az erős kékségnek, ami nem sokkal korábban még megtörhetetlennek látszott. A terasz előbb felzúgott, aztán várakozásteli csönd futott át rajta, végül hangos füttyögés kíséretében a konyha felől begördült egy zsúrkocsin az esküvői torta, a tetején színes szikrákat szóró tűzijátékkal. Sokan izgatottan felálltak a helyükről, és telefonnal a kézben várták, hogy az ifjú pár nekiálljon a szeletelésnek. Egyre több képernyő villant fel körülöttünk, sápadt fénnyel vonva körbe a mélyben meglapuló asztalokat. Nem láttam Juliból mást, csak egy homályos körvonalat, ám annál erősebben éreztem pulzáló jelenlétét a sötétben. De még így is felkészületlenül ért az a hirtelen rúgás, ami az asztal alatt eltalálta a sípcsontomat. Felszisszentem, majd önkéntelenül előrehajoltam, hogy megdörzsöljem a sajgó pontot. És ahogy ott meggörnyedve szuszogtam, egyszer csak Juli nevetése vált ki az ünnepi zajból. Nem kárörvendő hahotázás volt, és nem is hisztérikus kacaj; életteli, fanyar gurgulázás kúszott körém az asztalterítő fölött. Nem tehettem mást, egy idő után vele nevettem én is.

A színpad előtt sorakozó kínálóasztalokat leszedték és elvitték a pincérek, a zenekar pedig ismét játszani kezdett, és ezzel új szakaszába lépett a mulatság. Azok is végeztek már a tortaevéssel, akik repetáztak a sűrű és ragacsos almás-mákos süteményből. Miközben az ifjú pár mit sem lanyhuló lelkesedéssel csak vágta és vágta az újabb szeleteket, a vőfély legalább háromszor bemondta, hogy ez az ország tortája, és a hír hallatán, valami megmagyarázhatatlan oknál fogva, újra és újra boldogan felhorkant a násznép. Ezek a horkanások is elültek már, ahogy a csámcsogások és a szörcsögések is, visszhangjukat elnyomta a Petróleumlámpa zakatolása, ami az egyelőre még üres tánctéren át zúdult az asztaloknál sóhajtozó vendégek közé.

Kemény sarkú cipőjével elég precíz kis támadást hajtott végre Juli a lábszáram ellen, még mindig sajgott a rúgás helye, de ez a legkevésbé sem zavart már. Fogalmam sem volt, mivel érdemeltem ki, mindenesetre a rúgást a megbocsátás jelének vettem. Az asztali beszélgetés mindenféle kacskaringókkal és nehezen belátható átkötésekkel haladt előre a maga kiszámíthatatlan útján; de bármiről volt is szó ettől fogva, ha a tekintetünk találkozott, azt mindig egy cinkos mosoly is kísérte. Kicsivel korábban átült az asztalunkhoz Áron is, és helyettem meg a még mindig elég hallgatag Tuba helyett ő vitte tovább a Somogyival való beszélgetést, ami egyébként, ahogy a zene állandósult és felhangosodott, úgy vált egyre szaggatottabbá. Én akkor már nem is nagyon akartam az egészben részt venni, a vacsorától és a bortól bizsergő arccal igyekeztem egyszerűen kiélvezni a kellemes üresség szivacsos pillanatait. Csak Tuba szótlansága zavart egy kissé. Karba tett kézzel ült mellettem, maga elé meredve, amióta visszajöttünk az asztalhoz. Néma jelenléte pedig úgy irritált, mintha egy bogár ment volna a szemembe; akármerre pislogtam, állandóan az ő súlyát éreztem a tekintetem körül.

– Nem egészen értem a tanár úr problémáját – halottam meg Áron hangját két szám közötti szünetben.

– Ez nem az én problémám – felelte Somogyi.

– Úgy értem, hogy mi ezzel a baj?

– Csak mondom, azt vettem észre, hogy semmiféle irracionális nem érdekli magukat…

– De miért is kéne?

Az öreg válaszát már nem értettem, elnyomta a következő rettenetes slágerátirat szintetizátoros felvezetése, én pedig újra nekipréseltem lomhán a hátam a szék támlájának.

A menyasszonyt és a vőlegényt nem láttam, az asztaluknál már csak az örömszülők ültek, és összehajolva tárgyaltak valamiről jelentőségteljes arckifejezéssel. A zenekar előtt feltűntek az első táncosok, idősebb párok főleg, kimért, idejétmúlt mozdulatokkal lötyögtek jobbra-balra a dalok ritmusától eléggé függetlenül.

– Nincs kedved sétálni egyet? – szólaltam meg váratlanul Julira nézve, de úgy tűnt, nem elég hangosan, mert a füle mellé emelt kézzel jelezte, nem érti, mit akarok. Tuba viszont jól hallotta a szavaimat, félszegen pislantott fel rám, talán arra várt, hogy őt is hívjam, én meg igyekeztem precízen elkerülni a tekintetét. Felálltam, átsétáltam Juli oldalára, és az arca mellé hajolva megismételtem a kérdést. Közben újra megéreztem a nyakát körüllengő parfümillatot, és váratlanul beugrott a neve is, Noix de Coco. Magam is meghökkentem kissé, hogy ezek szerint mindvégig ott lapult a fejemben ez a nem túl eredeti név az elmúlt évek során. Akár egy vírus, gondoltam, betokozódva várt arra, hogy aktivizálhassa magát, és most itt van, én meg kezdhetek vele, amit akarok, vagy amit tudok. – Noix de Coco – mondtam ki hirtelen. Juli pedig riadtan nézett fel rám, mintha rajtakaptam volna valamin, vagy mintha egy olyan ősi varázsszót súgtam volna a fülébe, ami ki tudja milyen beláthatatlan eseményeket idéz majd elő.

– Nem hiszem el, hogy te erre emlékszel.

– Pedig de – feleltem önelégülten. – Szóval séta?

Juli bólintott egyet, én pedig hátraléptem, hogy legyen helye felállni, és közben óvatlanul Tubára néztem. Nem értettem, hogy mit akar mondani a tekintete, egyszerre tűnt neheztelőnek, idegennek, haragosnak és vágyakozónak. De nem szólt egy szót sem. A többiek láthatóan ügyet se vetettek ránk; Somogyi talán a bortól meglódult széles gesztusokkal magyarázott valamit Áronnak, aki egyre csak a fejét csóválta, Niki meg a homloka közepéig felhúzott szemöldökkel hadart az asztal végén hunyorogva unatkozó Somogyinénak. Csak Tuba nézett ránk, csak ő vette észre egyáltalán, hogy felálltunk, és az ő tekintetét éreztem még akkor is a hátamban, amikor az asztalról felkapott borosüveggel a kézben, csikorgó lépésekkel távolodtam a terasz forgatagában.

A Halászcsárda a nyaralóövezet és a strandfürdő határvonalán állt, mindkét irányba nyitott alacsony kerítéssel, hogy a fürdővendégek és a környéken lakók egyaránt betérhessenek, ha megéheztek. A strand felőli oldalon, a csárda vadszőlővel befuttatott apácarácsos bejáratától egy térkövekkel kirakott járda indult kétfelé. Nagyjából ötvenméternyire jobbra állt a strand forgókapuja, amit éjjelre egy masszív lánccal rögzítettek le, s a túlsó oldaláról még egy rácskapuval is lezártak. Régen itt egy valamiért mindig nyitva lévő vasajtó állt csupán, tehát ha valaki a csárda teraszán keresztüllopakodott, ahogy azt gyerekként számtalanszor megkíséreltem én is, akkor jegy nélkül be tudott lógni a strandra. Julival most az ellenkező irányba indultunk el, a csónakázótó felé. A járda melletti drótkerítésre rögzítve egy kissé már kopott Új Széchenyi-terves molinó hirdette, hogy nemrég újították fel ezt a részt EU-s pénzből, s a valóban újnak tűnő, bár meglehetősen tompa fényű lámpák alatt egy darabig szótlanul lépdeltünk egymás mellett. A hátunk mögött, mintha egy kartondobozból szólt volna, visszhangosan csörömpölt a zenekar végeérhetetlen slágerfolyama. Az enyhe szél a víkendházak közül parázsló fahasábok illatát görgette ki, s ahogy a tóhoz közeledtünk, a nádasban lapuló békák vartyogása is egyre határozottabb hullámokban sodródott körénk.

– Mikor voltál itt utoljára? – kérdeztem Julit, csak hogy megszólaljak végre.

– Száz éve – felelte, és elpöccintette a kezében lévő csikket a járda mellé. – Te?

– Nem elég rég – vágtam rá fintorogva.

– Egyébként nem hittem, hogy itt leszel.

– Én sem, hogy te. De igazából azt se, hogy én… – dünnyögtem.

A tóparthoz érve megálltunk egy időre a csónakbérlő stég kerítése előtt. Maga a tó egy jókora kör alakú sekély gödör volt valójában, egy kis szigettel a közepén. Még a strand építése előtt ásták ki, a földgázkutatások közben, aztán egy furaton keresztül feltöltötték, és amíg a medencék meg nem épültek, ebben pancsolhattak a vágásiak. Aztán sokáig csak egy nagy nádas volt az egész, de valamikor a hetvenes években kitisztították a medrét, a strandhoz közelebb eső hajlatban elhelyezték ezt a stéget, idehoztak pár öreg ladikot meg vízibiciklit, és kinevezték csónakázótónak. Ahogy egyre több hétvégi ház épült, ezt a tavacskát is körbefonta a nyaralóövezet, majd a kis szigetet is kiosztották, nyilván az arra érdemeseknek, végül az odabent lakók könnyebb közlekedése érdekében egy fahidat húztak fel a víz fölé, ami, mint az egyetlen híd a városban, rögtön turistalátványosság lett.

– Ez a kerítés se volt itt régen – markoltam meg a világoskékre festett vasrudakat.

– De mit kell itt védeni? – nézett körül Juli. – Mintha meg lehetne innen lépni csónakkal…

– Nem is a védelemről szól ez szerintem – vágtam rá egy legyintéssel –, csak hogy tudd, hol a helyed. Mindig kívül.

Ahogy ezt kimondtam, inkább csak tréfásan, mint dühből, belerúgtam egyet a stég kapujába, ami meglepetésemre fémes csikorgással rögtön ki is nyílt.

– Hát, erről ennyit – kacagott fel Juli, aztán begyalogolt előttem a recsegő deszkákon, és leült a tákolmány legvégén. Úgy látszik, erre már nem futotta az EU-s keretből, elég leharcolt állapotban volt az egész szerkezet, és nemcsak a stég, de maguk a csónakok meg a vízibiciklik is. A festék lepattogzott róluk, a régi feliratok kifakultak, a műanyag elemeket pókhálószerű repedések tarkították, és ahol a fém kilógott a festékréteg alól, ott vastag rozsdafoltok sorakoztak az anyagon. Törökülésben letelepedtem Juli mellé, és egy határozott roppantással feltörtem a magammal hozott chardonnay csavaros kupakját. Nagyot kortyoltunk mindketten az üvegből, majd egy darabig a csónakok kotyogását hallgattuk. Ha a szúnyogok nem találnak ránk azonnal, egészen idilli pillanatok lettek volna ezek, így azonban néhány másodpercen belül mindketten idétlen csapkodásba kezdtünk. Nem volt elviselhetetlen a dolog, ezért nem álltunk föl rögtön, de egészen messze volt attól, amit meghittnek lehet hívni.

– Mintha Dorka meg lenne hízva egy kicsit – szólaltam meg végül. Nem tudom, miért pont ezt mondtam, Juli mindenesetre felszisszent, és beleütött egyet a vállamba.

– Na most nehogy elkezdd a menyasszonyt szidni, mint egy vénlány!

– Miért? – kérdeztem röhögve. – Szerinted nem?

– Kit érdekel?

– Persze, csak mondom…

Újra meghúztam a borosüveget, aztán tekertem magamnak egy cigit, és közben, csak úgy mellékesen magam elé pusmogtam pár szót.

– Amúgy bocs azért a kérdésért.

– Mhm – biccentett Juli elkomorult arccal.

– Nem volt fair.

– Tudtad?

Nyilván hazudhattam volna, de valahogy izgatóbbnak éreztem, ha egyáltalán nem köntörfalazok. Mintha egy játék lett volna csak az egész, amiben ráadásul én, eleve hátrányból indulva, valójában már nem is veszíthetek.

– Tuba mondta tegnap.

Juli egy pillanatra lehajtotta a fejét.

– Gondoltam, hogy nem úszom meg nélküle az estét… De azért az erős, hogy pont te.

– Nem terveztem, csak így jött.

– Aha.

A hátunk mögött harsány kacagás csapott fel, egy kisebb társaság fiú tagjai egymást túlkiabálva akartak valamit jópofáskodni a lányok előtt. Ünnepi ruhájuk alapján ők is az esküvőről keveredhettek ide, de nem tűntek ismerősnek. Amint észrevettek minket, gyerekes óbégatással nyugtázták, hogy valakik a stégen „romantikáznak”.

– Idióták – szúrtam magam elé, aztán egy kis teátrális bosszankodással belevágtam a bor kupakját a vízbe.

– Most már muszáj lesz meginnunk – mosolyodott el Juli.

– Én amúgy is azt terveztem.

Egymás kezéből vettük ki ezután az üveget, és egyre gúnyosabban beszéltük ki a körülöttünk ülőket; Somogyi öreguras dohogásait, a felesége régi vonalas hallgatagságát, Niki bájosan földközeli érzelmeit. Aztán röhögtünk egy sort a zenekaron, szapultuk a tortát, és az ifjú párra is vissza-visszatértünk. Juli valamiért nem tartotta kudarcnak, hogy Roland a vidékfejlesztésnél lett hivatalnok, de én, ha nem is gondoltam számára nagyon idegennek ezt a szerepet, azért elkeserítőnek éreztem, hogy zavartalanul beletalál egy ilyen állásba. Ráadásul, miközben erről beszéltünk, végig magam előtt láttam, ahogy Roland a polgármester előtt hajbókol, az meg a vállát veregeti, miközben a nagybácsi a háttérben elégedetten figyeli ezt az újabb frigyet, amit összehozott.

– Borzasztó ez a simulékonyság – jelentettem ki lemondóan.

– Ugyan, ez is csak egy karrier.

– Karrier, de milyen?

– Gondolom, ő is csak jó akar lenni valamiben, és így sikerül.

– Istenem…

– Nem mondhatod, hogy elégedetlennek tűnik.

– De hát nem az ő elégedettsége a tét… – csattantam fel, aztán igyekeztem mégis visszafogni magam. – Kicsit aggódom Tubáért – mondtam végül, hogy más felé tereljem a szót.

– Hogyhogy?

– Tudod, nem láttam őt sem az elmúlt négy évben, aztán tegnap meg tegnapelőtt úgy tűnt, minden oké vele. Ma viszont megint olyan labilisnak látszott, mint régen.

– Mondott valamit?

– Nem. De lehet, hogy szeretett volna…

– Akkor miért nem vele beszélgetsz?

Csipkelődésnek szánta ezt a megjegyzést Juli, és persze, ha már mindenki mást lehúztunk, miért ne gonoszkodhattunk volna egymással is egy kicsit. De ettől az egyszerű kérdéstől hirtelen kirázott a hideg. Tényleg, miért nem beszélgetek vele? Valami okból valóban kerültem egész este, és nem csak azután, hogy a vécé előtt állva felhozta az osztálytalálkozót. A tegnapi törés-zúzás óta valami vibrált Tubában, és ezzel nem tudtam mit kezdeni.

Újra meghúztam a palackot, és a híd túloldalán álló faházat figyeltem. Égett a lámpa odabent, és ebből a távolságból is egészen jól láttam a lambériázott falra aggatott népművészeti tányérokat. Nem mozgott a helyiségben senki, biztosan a kertben vannak, gondoltam, csak égve hagyták a villanyt. Aztán egy újabb, abszurd gondolat futott át a fejemen, bizonyára a régies berendezés miatt, hogy talán évek óta ég már így az a villany, és a tulajdonosok rég meghaltak, ez az öreg ház meg, a leghűségesebb kutyánál is hűségesebben várja vissza őket, természetesen hiába. Meredten néztem az ablak felé, és szinte már bent álltam én is.

– Mit bámulsz annyira? – kérdezte Juli.

– Hülyeség – feleltem legyintve –, de néha, amikor egy idegen ház ablakán benézek, megpróbálom elképzelni, hogy milyen lenne, ha én élnék odabent.

– Aha – bólintott Juli olyan arccal, mint aki azt gondolja, ez tényleg hülyeség.

– Na tessék, kiröhögsz, de próbáld csak ki.

– Hogyan?

– Nézd meg azt a szobát, a lambériát, a tányérokat, az egész rozoga viskót, és mondd el, ha te élnél ott, ki lennél.

Juli sóhajtott egy nagyot, ivott a borból, és ahelyett, hogy elküldött volna a francba, amire amúgy számítottam, hunyorogva nézett a ház felé.

– Hát jó – kezdett bele. – Mondjuk, hogy Irénnek hívnak, Irénke néninek, hetvenkét éves vagyok, nyugdíjas óvónő. Ja, és özvegy. Ezt a házat még a férjem vette, aki a tanácsnál volt építési főelőadó vagy mi az isten. Volt ilyen?

– Nem tudom, tök mindegy.

– Oké. Szeretek ide kijárni egyedül. A fürdő vize jót tesz a derekamnak. Meg ez a csönd. Néha a fiam is meglátogat, aki sajnos Pesten él, szóval csak ritkán ér rá. Elvált, egy gyereke van, az unokám, Krisztián. Most őt várom, holnapután jön.

– Ó, ez egész profi volt.

– Kösz. Most te jössz.

Elnéztem a ház felé, továbbra sem mozdult semmi odabent. Megfogtam az üveget, már alig volt benne, és hogy egy kis felkészülési időhöz jussak, lassan kortyoltam belőle.

– Szóval Mátrai József vagyok – kezdtem –, hetvenöt éves, nyugdíjas műszerész. A szellőzőgyárban dolgoztam, itt Hajdúvágáson, több mint negyvenöt évig. Ezt a házat a nyolcvanas években vettük, hogy legyen hová kimozdulni a feleségemmel a harmadik emeleti lakásunkból. Kertes házat sosem akartunk, de a nyaraló, az más. És legalább nem kell a fél országot átutazni miatta. A feleségem is itt van, Irén, szintén nyugdíjas, óvónő volt korábban…

– Tolvaj – bökött oldalba Juli vigyorogva.

– Bocs, de szükségem volt Irénke nénire – mondtam széttárt karral, Juli meg a vállamnak ütődő vállal kacagott rajta. Egy kicsit gondolkodtam, aztán hozzátettem: – Gyerekünk nincs, nagyon szerettünk volna, de végül is egyedül maradtunk egymásnak.

– Ó, ez nagyon szomorú – mondta Juli, és láttam rajta, hogy tényleg meghökken, úgy tűnt, eléggé beleélte magát a játékba.

– Sajnálom, néha másképp alakulnak a dolgok, mint ahogy remélnénk.

Én ezt is viccnek szántam, de Juli lehajtotta a fejét, és a lába alatt sötéten fodrozódó vizet bámulva motyogta maga elé: – Ehhez nem kell valaki másnak képzelnem magam.

Enyhe széllökés futott végig a csónakázótó felett, a vízibiciklik alján felhangosodott a kotyogás, a nádasban pedig sejtelmes szuszogással dörzsölődtek egymáshoz az éles levelek. Hátradőltem kissé, hogy kiélvezzem a hűvös szellőt, illetve azt, hogy vele együtt a szúnyogok támadása is lanyhult. – Sajnálom amúgy, hogy így alakult ez a dolog neked – dadogtam. – A férjeddel.

– Kösz – felelte Juli, és továbbra is a vizet bámulta. Aztán hátradőlt ő is, és úgy mondta ki, egy szuszra: – Ha őszinte akarok lenni, azt hiszem, mindig is számítottam erre.

– Ezt hogy érted?

– Soha nem volt tökéletes, és talán túl hamar is jött az egész. Csak hát még így is jobb volt, mint bármi korábban.

Ahogy ezt kimondta, riadtan fordította felém az arcát, úgy figyelte, hogy megsértődöm-e.

– Ezt ne értsd félre…

– Ne hülyéskedj – mosolyogtam rá –, mi csak gyerekek voltunk.

Elhúzta a száját, és váratlanul mogorva hangon folytatta:

– Tényleg? Én egy idő után már nem éreztem magam annak…

Nyeltem egyet, nem voltam felkészülve rá, hogy az ő házasságától két lépésben eljutunk majd a mi szakításunkig. De már nem lehetett mit tenni, úgy zuhantunk vissza az időben, mint akik alatt leszakadt a lift.

– Nem így értettem – mondtam, és bocsánatkérőn végigsimítottam a könyökén. Egészen összerezzent az érintésemtől, és rögtön el is húzódott tőlem, aztán megragadta az üveget, és kiitta, ami még benne volt. Nem tudtam, mit kéne tennem, felelőtlenül belekormányoztam magam ebbe a csapdába, és most teljesen lemerevedtem. Persze furcsán szakítottunk, és én ezt még hajlamos is lettem volna a saját hibámnak betudni, hiszen egyszerűen képtelen voltam rákapcsolódni Juli hangulatváltozásaira. Aztán ahelyett, hogy megpróbáltam volna rendesen kibeszélni vele, hogy mi történik, inkább hagytam az egészet lassan szétbomlani. De hát a kamaszszerelmek épp arról híresek, hogy nem kell különösebb ok, sem túlfokozott körítés ahhoz, hogy véget érjenek. Gyorsan belehalunk kicsit, és rögtön túléljük. Éppen ezért éreztem már akkor is túlzásnak azt az elszántságot, amivel mindenféle kapcsolatot megszakított velem Juli az után a nyár után, mint ahogy túlzónak tűnt a mostani reakciója is. – Ne haragudj – suttogtam –, nem gondoltam, hogy ez téged még mindig ennyire zavar.

Juli felnevetett, de másfajta nevetés volt ez, mint korábban az asztalnál, vagy mint itt, az előbbi játékunk közben. Nyers volt és érdes, akár egy farönk.

– Mi van? – néztem rá kissé ingerülten.

– Tudod, milyen sokat gondolkodtam rajtad azóta? Évekig más sem járt a fejemben, de még az esküvőm előtt is, aztán terhesen, aztán a kisbabámmal a kezemben, folyton eszembe jutottál. És ez iszonyú idegesítő volt.

– Sajnálom – nyögtem ki, bár bosszantott kicsit, hogy most ezt az egészet rám tolja.

– Egyszerűen nem tudtam eldönteni soha, hogy csak megjátszod, vagy tényleg ilyen figyelmetlen vagy.

– Komolyan nem értem, hogy miről beszélsz.

– Szerinted mitől voltam olyan szótlan az utolsó hónapokban?

– Honnan tudjam én azt már? – vágtam rá. – De számít ez még?

Láttam, hogy megcsillan a tekintete, remeg az ajka, a keze görcsbe rándul, iszonyú dühös volt, éreztem, legszívesebben belehajítana az alattunk hullámzó sötét vízbe, de visszafogta magát.

– Akkor elhatároztam, hogy nem mondom el neked – préselte ki lassan a fogai közt a szavakat –, ha már magadtól nem jöttél rá. De most itt van, tessék: azon a nyáron terhes lettem tőled, de nem mertem elmondani, mert féltem, hogy… Nem tudom, féltem mindentől. Aztán elvetettem a gyereket, tök egyedül, érted? És közben rendesen meggyűlöltelek, meg magamat is, nyilván. De addigra már az egész teljesen mindegy volt. A legszívesebben fel sem keltem volna az ágyból. Anyámék már azt hitték, hogy megőrültem. Mindenki azt hitte, pedig csak annyira lett volna szükségem, hogy ne hagyj békén akkor sem, ha azt mondom, hagyjál…

Kellett néhány pillanat, hogy, akár egy infúziós zacskóból a sóoldat, lecsöpögjön belém a remegő hangon elhadart szavak értelme. Terhes, elvetettem, gyűlöltelek, megőrültem, hagyjál; puszta hangsorokként kavarogtak a fejemben, és elkeseredetten üldözték a jelentésüket.

– Az nem lehet… – nyögtem ki végül.

– Mi?

– Az nem lehet, hogy ezt te nem mondtad el nekem.

Föltápászkodtam, és idegesen járkáltam fel-alá, döngött és ingott a lépteim alatt a stég, már-már attól kellett tartani, hogy mindenestől beleszakad a vízbe. Csakhogy én nem tartottam ettől, éppen ellenkezőleg, azt akartam, hogy szakadjon, roppanjon, törjön össze, dőljön maga alá az egész velünk együtt. – A büdös kurva életbe – dünnyögtem magam elé, aztán egy hirtelen mozdulattal jókorát rúgtam az üres borosüvegbe, ami furcsa, búgó hangot hallatva, pörögve szállt el a túloldali nádas felé. Juli rémült arccal nézett fel rám, láttam rajta, hogy ettől a rúgástól most megijedt, s úgy kapaszkodott elfehéredő kézzel a stég szélébe, mintha attól tartana, hogy a következő lendülettel őt taszítom majd a vízbe.

– Nem lehetett – súgta felém Juli.

– Hogyhogy nem lehetett?

– Egyszerűen nem lehetett. Nem voltam rá képes, hogy elmondjam, beleroppantam volna.

– De hát ez rám is tartozott, nem?

– Miért, mit mondtál volna, ne vetessem el?

Megtorpantam, a homlokomat dörzsölve néztem Julira, és tudtam, hogy ki kell mondanom azt az egy szót.

– Nem…

Dühös voltam, de váratlanul hálás is, amiért nem vágta rá nyomban, hogy „na ugye”. Hagyta, hadd visszhangozzon körülöttünk ez az árva szótag egy kicsit, „nem”, mint egy távoli harangzúgás vagy szirénahang, alig hallható jelentőséggel, visszafordíthatatlanul. Óvatosan leereszkedtem mellé, egészen közel, de ügyelve rá, hogy ne érjek hozzá semmiképp.

– Talán segíthettem volna – motyogtam ernyedten.

– Talán igen – felelte Juli. – De nem megtenni nem tudtam, hanem beszélni róla.

Tisztulni kezdtek a gondolataim; a vihar, ami felkavarta a port és a szemetet, hirtelen elült, és a friss levegővel, ami a nyomában jött, fellélegezhettem egy kicsit. Hiszen amiről mi beszélünk, annak vége van már, és az én tudtom nélkül éppúgy végbe tudott menni, a maga szívet tépő precizitásával, mintha tudtam volna róla, mintha a folyosón, a kórterem előtt én is ott álltam volna, egyszerre porig alázva és megszabadítva. Egy visszafordíthatatlan élet valódi súlya helyett pusztán az árnyékával a hátamon. Ami tehát innen nézve számít, az annak a puszta ténynek a felmérése, hogy ez a tudás változtat-e valamin most. De hát ezt nem lehet azonnal megmondani, vagy mégis? Ahogy ott ültem, kissé előregörnyedve, önkéntelenül a gyomromra szorított kézzel, hirtelen az az érzés járt át, hogy hiába nyomaszt ez a tudás, a dolgok lényegét illetően minden maradni fog a régiben. Nem leszek új ember, se rosszabb, se jobb, még csak tapasztaltabb sem, már ahhoz is túl késő. Ugyanúgy fogok hibázni, mint előtte, ugyanannyit tévedek majd, és semmivel nem leszek megfontoltabb, ebben egészen biztos voltam. Nem leszek képes beilleszteni ezt a dolgot az életembe, ettől pedig egyszerre éreztem valamifajta megkönnyebbülést, és egyszerre fogott el egy finom reszketés is. Igen, talán csak ennyi lesz a különbség, hogy innentől fogva mindig ott fog lebegni az életem körül egy beilleszthetetlen részlet.

– Szerinted – fordultam Julihoz –, ha akkor elmondod, együtt maradunk?

Megrázta a fejét, úgy válaszolt: – Nem hiszem. Onnantól, hogy terhes lettem, már nem lehetett belőle jól kijönni.

– De van, akinek sikerül, nem?

– Tizennyolc évesen nem hiszem.

– Tehát mégiscsak gyerekek voltunk – tettem hozzá halkabban.

Erre már nem mondott semmit, de felemelte a kezét, lassan rátette a vállamra, és finoman megnyomogatta azt az ideges kis izomköteget, ami a nyakam alatt lüktetett feszülten. Jólesett az érintése, és valahogy az a gondolat is, hogy talán azt akarja vele mondani, engedjem el, vége van. Mert valóban vége volt, már nagyon-nagyon régen vége, és hiába nem tudtam róla eddig, mégsem tehettem úgy, mint akivel most történik meg ez az egész. Kiestem az időből, egyszerre zajlott ez a beszélgetés túl későn és túl korán, én pedig úgy nehezteltem a régi Julira, hogy közben hálás voltam a mostaninak.

A tóparti faházban egy alak villant át az ablak előtt, csak a szemem sarkából láttam, de felkaptam rá a fejem.

– Mi az?

– Valaki van ott – mutattam az ablak felé.

– Irén vagy József?

Az alak megint átment az ablak mögött, de olyan gyorsan, hogy nem tudtam kivenni rendesen a vonásait. Hunyorogva fókuszáltam, hátha legközelebb elkapom, mintha bármit is számított volna ez a marhaság; arra mindenesetre jó volt, hogy egy kicsit elterelje a figyelmünket.

– Ott van! – sikított föl szinte Juli, majd rögtön el is röhögte magát.

Egy tizenéves, elképesztően kövér fiú a tenyerét szemellenzőként a homlokához emelve bámult kifelé az ablakon egy darabig, aztán összerántotta a függönyt, lekapcsolta a lámpát, és a szoba vibráló kékre váltó színe alapján úgy tűnt, nekiállt tévézni.

– Hát, ez inkább Krisztián lesz – mondtam.

– Nem így képzeltem – felelte Juli kissé csalódottan, aztán egy jót kuncogtunk az egészen.

Elült a szél, és ezzel a szúnyogok is visszatértek, de mintha kissé fáradtabbak lettek volna, gyengülő rohamokban támadtak ránk, egy-két legyintéssel könnyedén elhajtottuk őket. A csárda felől gyanúsan elhalkult a zene; a beszélgetésünk hevében észre sem vettem, csak most tűnt föl, hogy a tópart csendje immár a háttérből jövő elektromos zajok ellenpontja nélkül uralta az éjszakát. Még a békák is mintha halkabbra fogták volna konkurencia híján a brekegést. De nem volt tartós ez a nyugalom, egyszer csak a vőfély hangja hasított bele a sötétségbe, és bár nem értettem, mit mond, az egyértelműnek tűnt, hogy valami megint történik a színpadon.

– Mennyi az idő? – kérdezte Juli.

A fény felé fordítottam az órám számlapját, úgy mutattam neki.

– Attól tartok, kezdődik a menyasszonytánc – mondtam fanyalogva, aztán felálltam, és miután Julit is felsegítettem, alaposan leporoltam a nadrágomat.

A stégről előttem sétált ki, da a rács túloldalán rögtön megállt, és megvárta, amíg visszacsukom az ütött-kopott vaskaput. Amikor aztán mellé léptem, rám se nézett, csak szó nélkül belém karolt; így indultunk vissza a csárda felé. Habár az éjjel még mindig meglehetősen fülledt volt, ahogy a karjához értem, Juli bőre egészen hidegnek tűnt.

Nem kellett hozzá sok idő, hogy megértsem, egyáltalán nem ült el a vihar, amit Juli szavai keltettek bennem, egyszerűen csak bezuhantam a közepébe, ahol a csalóka szélcsend, a friss levegő bódítóan dús íze és az a kellemes hallgatás, ami mintha a sötét, felhőtlen égből szivárgott volna körém, elhitették velem, hogy túl vagyok a nehezén. Kilenc éve majdnem apa lettem, forgott egyre a fejemben, és épp annyira képtelen voltam beleélni magam, mint amennyire szabadulni sem tudtam tőle. Lehet, hogy nincs gyerekem továbbra sem, de ezentúl másképp nincs, mint eddig.

Miután beléptünk a csárda kapuján, Juli ugyanolyan szó nélkül engedte el a kezem, mint ahogy a stég előtt állva belém karolt. Egészen megváltozott a táj odabent, az asztaloknál szinte senki sem ült, viszont a táncteret masszív, verejtékszagú tömeg vette körül. Juli felnézett rám, biccentett egyet oldalra, szinte bocsánatkérő arccal, azzal beverekedte magát a bágyadtan dülöngélő testek sűrűjébe, ahová se kedvem, se erőm nem volt követni őt. Ha lábujjhegyre álltam, az emberek feje fölött láttam, hogy mi történik középen, mi az, amit mindenki olyan idült vigyorral bámul, mintha egy tömeghipnózis-kísérlet résztvevői lennének. A zenekar nem volt sehol, már a felszerelésüket is lepakolták, helyükön egy ismeretlen, ősz figura állt egy szintetizátor mögött, és élénkvörös csokornyakkendője fölött petyhüdten rezgő tokával énekelt egy végtelennek tűnő nótaegyveleget. A kör közepén a menyasszonyt adták kézről kézre a táncolók, a nők érzelmesen átkarolva a derekát, a férfiak lendületes pörgetésekkel feltűnősködve, miközben a vőfély időről időre elkurjantotta magát, „eladó a menyasszony!”

Dorka válla és dekoltázsa is vadul szikrázott a frizurájáról lepergő és izzadt bőrén megtapadó csillámszemcséktől, de ez a ragyogás sem tudta ellensúlyozni kényszeredett mosolyát. Nem volt jó nézni suta táncmozdulatokba zárt vergődését; egyszerűen képtelen voltam elfogadni, hogy ez a lány, akire valaha felnéztem, és nem is ok nélkül, most az Elment a Lidi néni gyomorforgató taktusaira alázza meg magát. A látvány keserűsége a bensőmben kavargó sötétséggel találkozva gyúlékony keveréket alkotott, és egész közel jutott a robbanásponthoz, amikor felfogtam, hogy ebben a nyomasztó rítusban mindjárt nekem is tevékenyen részt kell vennem. A széktámlán hagyott zakóm zsebében ott lapult az az átkozott húszezres, amit azért hoztam magammal, hogy megváltsam rajta a menyasszony néhány gépies mozdulatát. De mi lett volna a robbanás? Hogy magamban utálkozva nézem végig az egész mutatványt, és csak azért sem táncoltatom meg Dorkát? Vagy hogy elmenekülök innen, és meg sem állok Pestig, Magda ágyáig, és bocsánatért esedezve omlok le mellé? Esetleg okozzak botrányt, ordítsak, toporzékoljak, zokogva könyörögjek Dorkának, hogy ne tegye ezt magával, és ne kényszerítsen engem sem arra, hogy mindezt végignézzem? Mi közöm van nekem ehhez, és milyen jogon szólhatnék közbe, amikor jól látom, hogy a vőlegény elégedetten áll a háttérben?

Émelyegve, vakítóan vibráló karikákkal a szemem előtt, bizonytalanul tettem néhány lépést hátra, és a tömeget vizslatva igyekeztem megnyugvást találni egy-egy ismerős arc látványában. De se Tubát, se Julit, se Viktort vagy Áront nem láttam sehol, felszippantotta őket is ez a massza, ami állábait immár felém nyújtogatta. A csípőm nekiütődött valaminek, egy asztal sarkának talán, és majdnem hanyatt estem. A kavicságyon csikorogva igyekeztem a lábammal megtámasztani magam, kezemmel pedig egy szék karfájába kapaszkodva próbáltam talpon maradni. Nem sikerült volna, ha valaki puhán, de erélyesen a hónom alá nem nyúl. Mint egy kisgyerek, hálás odaadással fordítottam megmentőm felé az arcomat, az öreg Somogyi volt az, szikár karjai meglepő határozottsággal fogták fel a súlyomat.

– Elnézést, tanár úr – dadogtam.

– Ülj csak le ide egy kicsit, Bálint – mondta egy biztató mosollyal, és a lábával a fenekem alá húzott egy széket.

– Nincs semmi baj, csak megszédültem – mentegetőztem, de elfogadtam a széket, meg azt a pohár vizet is, amit utána kitöltött nekem. – Nem vagyok részeg – tettem hozzá bizonytalanul.

Somogyi magának is odahúzott egy széket, aztán leült velem szemben, és egy szövet zsebkendővel végigtörölte a homlokát. Nem mondott semmit, csak a szemembe nézett, és megengedően bólintott néhányat, amit én hasonlóan néma hálával fogadtam. Úgy emlékeztem erre az emberre, mint egy rideg, távolságtartó és végtelenül rugalmatlan tanárra, aki következetesen ugyan, de gépiesen adta le és hajtotta be tantárgya kötelező ismereteit. És miközben egy percnyi időt sem fecsérelt arra, hogy elhitesse mindazokkal, akik nem gondolták ezt már eleve így, hogy a fizika igenis érdekes dolog. Márpedig ilyenek nem sokan voltak a mi osztályunkban, így kapcsolatunk a mértéktartó szigorúság és a rutinosan fogadott érdektelenség koordináta-rendszerében rajzolódott ki egészen apró kitérésekkel. Aznap este sem tűnt sokkal izgalmasabbnak a jelenléte az asztalnál, habár most először fedeztem fel alakjában legalább néhány vonzó vonást, ám ezt is annak tudtam be elsősorban, hogy én nem voltam már diák, ő pedig nem volt tanár többé. Váratlanul mégis valami megindultságot éreztem iránta, kis híján elsírtam magam, és zavarba ejtően erős késztetés járt át, hogy a nyakába boruljak, és rázúdítsam a fejemben háborgó gondolatfoszlányok könnyes-taknyos moslékát. Talán már előre is dőltem kissé, és azt a pontot kerestem, ahol a legjobban megragadhatom a zakóját, amikor megláttam a kitűzőt. Ismerős volt, és nemcsak azért, mert egy sakkfigurát ábrázolt, hanem mert pontosan ugyanezt az arany huszárt láttam már valahol nem is olyan rég. Kidülledt szemmel bámultam, hátha beugrik, Somogyi pedig, amikor felfogta, hogy mit nézek, mutatóujjával finoman megigazította a kitűzőt.

– Csak nem érdekel a sakk? – kérdezte kíváncsi lelkesedéssel a hangjában.

– Á, nem – vágtam rá. – De valahonnan ismerős ez a huszár.

– Értem. Hát, ez a területi sakkszövetség címere.

Világéletemben utáltam sakkozni, gyerekkoromban egyszer-egyszer megpróbálkoztam vele, de mivel otthon csak apám volt hajlandó játszani velem, ő viszont meglepően nagy élvezetet lelt abban, ha minél kevesebb lépésből lemattolhatott, hamar elment tőle a kedvem, és azóta sem tért vissza. A saját környezetemben aligha bukkanhatott fel ez a figura, másfelé kellett keresgélnem.

– Ezek szerint a tanár úr viszont komolyan játszik?

– Komolyan? Az azért túlzás. Lelkesen inkább.

Egész közel hajoltam hozzá, talán túl közel is, éreztem, hogy Somogyi kissé hátrafeszíti magát, de szinte megbabonázott ez a lófejforma, pontosabban az a ködös ismerősségérzés, amit magából árasztott. Olyan volt, mintha egy gödörbe néztem volna, hogy a legalját kémlelve rátaláljak valamire, amiről sejteni lehet csak, hogy még mindig ott lapul. Ez a gödör ráadásul most én magam voltam. A háttérben újra fölrikoltott a vőfély: „eladó a menyasszony!”, és artikulálatlan hangja váratlanul fényt vetett a gödör mélyére.

– Megvan! – kiáltottam fel diadalittasan. Somogyi felvont szemöldökkel bámult rám, nyilván azt gondolta, valami részeg hőbörgés csak az egész, és valószínűleg, ha ő maga teljesen józan lett volna, szó nélkül otthagy. De nem tette, fürkésző tekintettel várta a nagy felfedezést. – Pár napja, a vonaton, Debrecen előtt – magyaráztam akadozva –, egy süket öregemberrel utaztam egy fülkében.

– Igen?

– És ő mutatott nekem egy képet, valami fiúról. A nevét is mondta, nem emlékszem. Ennek a fiúnak a nyakában lógott egy ugyanilyen huszár.

Somogyi lehajtotta a fejét egy pillanatra, és fáradtam megdörzsölte a szemét.

– Nem hittem volna – szólalt meg aztán. – Az öreg Monoki.

– Ez az, Monoki… – mondtam, és próbáltam a keresztnevét felidézni.

– Monoki Gyurka – sóhajtotta Somogyi. – Ezek szerint az öreg még mindig nem adta fel.

– Szóval ismeri?

Lassan hátrapillantott Somogyi, mintha a feleségét kereste volna, aztán az órájára nézett, köhintett néhányat, mint aki nem tudja, hogy érdemes-e ennek az egésznek nekifutnia, de aztán csak belekezdett.

– Elég régi történet ez már. Akkoriban sokat gondolkodtam rajta, de nincs egyértelmű válaszom. – Egy pillanatra elhallgatott, és önkéntelenül végigsimította a kitűzőjét még egyszer. – Monoki Gyurka volt a legtehetségesebb fiatal sakkozó a megyében, nagyjából egyidős lehetett veled. Tizenkét évesen már első osztályú játékos volt, mindenféle versenyeket nyert, időnként a felnőttek között is. Aztán valami megváltozott.

– Micsoda?

– Ezt nehéz megmondani. A szülei válása után kiköltözött Debrecenből a nagyapjához Hosszúpályiba, de már előtte elkezdett zavartan viselkedni. Kiszámíthatatlan lett, néha összevissza beszélt… Nem tudom, nem vagyok pszichológus. De láttam olyat, hogy egy győzelemre álló játszma közben felállt, és magában motyogva kisétált a teremből.

– És mi lett vele?

– Azt nem lehet tudni. A korosztályos bajnokság döntőjére utaztak a nagyapjával Budapestre, de ő soha nem ért oda.

– Hogyhogy?

– Erről csak találgatások vannak. Állítólag Szolnok előtt valahol azt mondta, hogy kimegy a folyosóra, megnézi a Tiszát, aztán már nem jött vissza. Az öreg Szolnok után átkutatta az egész vonatot, de Gyurka nem volt sehol.

– Azt a kurva, már bocsánat… És később se találtak semmit?

– Nem, egyszerűen nyoma veszett.

– Hogy lehet az?

– Volt, aki szerint beugrott a folyóba a vonatról. Volt, aki szerint kitervelte a szökést. Még olyan is akadt, aki szerint az öreg csinált vele valamit. Sokféle vad elmélet keringett akkoriban.

– És a tanár úr mit gondol?

Hosszan, csöndben ingatta a fejét Somogyi, aztán fölemelte a tekintetét, de nem rám nézett, hanem a lágy szellőben lengedező tarka lampionokra, mintha hozzájuk beszélt volna.

– Azt gondolom, hogy boldogtalan gyerek volt, egy nagyon boldogtalan gyerek. – Majd felém hajolt, és a szemembe nézve folytatta: – Nem minden ügyesen sakkozó kölyökből lesz Polgár Judit vagy Lékó Péter, akárhogy hajcsárkodnak is felettük. Csak hát a veszteségekről nem szívesen beszél senki.

Magam elé bámulva hallgattam egy darabig, az asztalon fekvő kézfejem mellett egy kenyérmorzsát vettem észre, és jobb híján azt kezdtem ropogtatni az ujjaim között. Valami motoszkált bennem, óvatosan felnéztem Somogyira, ő pedig még mindig az előbbi történet hatása alatt, összevonta a szemöldökét, és göcsörtös kezét széttárva jelezte, „nincs mit tenni”. De én akkor már máshol jártam, és a bevillanó mondattöredékek és hangfoszlányok sűrűjéből lassan kirajzolódott egy értelmes szavakra lefordítható kérdés.

– És arról hallott valamit a tanár úr – tettem fel kissé vontatottan –, hogy itt ’56-ban mi történt?

– Hogy érted?

– Hát hogy a zsidókkal mi volt.

Somogyi arca hirtelen megfeszült, kikerekedett szemével pedig gyanakodva meredt rám.

– Ez hogy jön ide?

– Csak eszembe jutott valamiről… – dadogtam.

– Nem, nem hallottam semmi ilyesmit – vágta rá ridegen, és ismét körbenézett, de ezúttal már jóval feszültebben. Szerettem volna még tovább kérdezősködni, de hátulról közeledő léptek csikorgása ütötte meg a fülem, Somogyi arcának ellágyulásából pedig rögtön megértettem, hogy a felesége ért oda hozzánk.

– Indulhatunk, apus? – kérdezte, amire az öreg a zakóját igazgatva azonnal felállt. Én is föl akartam tápászkodni, hogy elbúcsúzzak, de Somogyi finoman visszanyomott.

– Maradjál csak, meg ne szédülj megint. – Éreztem, hogy nem ellenkezhetek, visszaereszkedtem a székbe, és megadóan néztem fel rá.

– Akkor a viszontlátásra, tanár úr – mondtam, majd félig hátracsavarodva a feleségétől is elköszöntem. Ebben a pózban nem bírtam sokáig nézni távozásukat, de amilyen hosszan csak tudtam, fülelve követtem lépteik csikorgását a murván, ami valamilyen akusztikai csoda folytán jó pár másodpercig át tudott szivárogni a mulatós zene zajfüggönyén.

Egy darabig még ülve maradtam, mondhatnám, hogy azon gondolkodtam, mihez kezdjek magammal, de igazság szerint csak örültem, hogy egy kicsit egyedül lehetek, háttal a nyomasztó népünnepélynek. Az asztalon, amihez Somogyi leültetett, állt néhány érintetlen, fejjel lefelé fordított pohár, az egyiket magam elé húztam, és megtöltöttem a jeges vödörből kiemelt rozéval. Kis kortyokban iszogattam, mintha még rátalálhattam volna rég elhagyott mértéktartásomra, de éreztem, hogy minden egyes nyeléssel aprókat süpped alattam gyanúsan a szék. A táncolókat körülálló tömeg ütemes tapsa a hátam mögül egy pillanatra úgy tűnt, engem biztat, „csak így tovább, Bálint, merülj még, merülj mélyebbre”, és én nem is akartam már kedvüket szegni. Az a csalóka nyugalom, ami Somogyi társaságában átjárt, az idős házaspárral együtt ismét távolodni kezdett, bennem pedig az alkohol és a rosszkedv úgy kezdte szétmarni és összekavarni az addig külön-külön lebegő képzeteket, mint a patkányméreg a rossz helyen torkoskodó kutya belső szerveit. Saját, soha meg nem született gyerekem, miközben rám is hasonlított, váratlanul Monoki Gyurka arcvonásait öltötte föl, Juli torkából hirtelen Magda összetéveszthetetlen, fulladozó zokogása tört elő, Somogyi pillantásából apám rosszalló tekintete nézett vissza rám, Tuba pedig olyan sértett követelőzéssel akart maga mellett tudni, akár az anyám. A képek belső remegése és a külvilág fülsértő zúgása végül ridegen zubogó ritmusba rendeződött, mintha mindent egy hatalmas vastüdő pumpája hajtana. Összeszorítottam a szemem, és igyekeztem túllendülni ezen az émelyítő zűrzavaron, de képtelen voltam rendesen összpontosítani, mert percenként, mint egy elviselhetetlen, apró gömbvillám, a hallójáratomba kúszott és szinte felrobbant a dobhártyámhoz érve a vőfély sikolya: „Eladó a menyasszony!”

Nem volt menekvés, a valóság színpompás és álságos orgiája, ami a hátam mögött kibontakozott, izmos polipkarjait láthatatlanul körém fonta ismét. Zakatolt a taps, sűrűsödtek a sikolyok és a füttyentések, a tánctér fölött a tömeg kipárolgásaiból valóságos verejtékfelhő állt össze, és az egész mutatvány egyre feszélyezőbb hasonlóságokat mutatott a természetfilmes csatornák vad népeinek termékenységi rítusaival. Nem bírtam volna, de rájöttem, nem is akarok tovább ellenállni neki. Hirtelen elhatározással, mint akit valami új erő szállt meg, felugrottam a székről, és az üres poharat hanyagul az asztalra lökve elindultam a korábbi helyem felé, hogy kivegyem a zakómból a menyasszonytánchoz felvett friss, ropogós húszezrest.

Egy rövid, lázas kószálás után meglett az asztalunk. A szék támlájára akasztva lengedezett a zakóm, a belső zsebében pedig a pénz is ott lapult. Gyorsan bedugtam a nadrágom zsebébe, az se érdekelt, hogy összegyűrődik-e, annyira mindegy, hogy dobom majd a zománclábasba, gondoltam, úgyis csak az idióta vőfély láthatja. Már indultam volna a tánctér felé, amikor észrevettem Viktort, nagy, csattogó léptekkel csörtetett felém.

– Te meg hol a faszban voltál, Bálint? – kiáltott rám kipirult arccal.

– Miért, mi van?

– Már vagy fél órája keresünk.

– Somogyival beszélgettem.

Láttam rajta, hogy egy pillanatra meghökkent, gyorsan körbe is nézett, de mivel az öreg már nem volt sehol, egy megvetéssel teli grimasszal folytatta:

– És, hogy van a vén komcsi?

– Miféle komcsi, a Somogyi?

Először azt hittem, csak viccel, végül is egy bizonyos kor alattiaknak egy bizonyos kor felettiek könnyen mind komcsinak tűnnek, akármit is jelentsen ez.

– Ő bizony. Nem tudtad? Rendesen benne volt a dolgokban állítólag.

– Aha – legyintettem rá, de nem hagyta annyiban.

– Apám mondta, hogy az öreg volt a tanári karban a pártbizalmi.

– Azt se tudod, hogy mit jelent.

Tulajdonképpen én sem voltam tisztában vele, de abban a pillanatban valamiért méltatlannak éreztem ezt a hangot az öreggel szemben; Viktort mindenesetre sikerült zavarba hozni.

– Csak mondom – vonta meg a vállát sértetten, aztán megnyirbált önbizalommal ugyan, de rám parancsolt: – Gyere már!

– Hova?

– Kellesz a menyasszonyrabláshoz.

– Rendben – bólintottam kötelességtudóan –, akkor induljunk.

Viktor, mint valami idegenvezető, fürge léptekkel haladt előttem, mutatta az utat a foltos abroszokkal letakart, néptelen asztalok, összevissza álló kerti székek és földre hullott nyári zakók között. Mintha egy elhagyatott csatatéren jártunk volna, ami fölött a hősi halottak szelleme helyett a rengeteg zsíros ujjlenyomattól homályos borospohár kísértett. Megkerültük a táncteret, és a tömeg túlsó oldalán, egy üzemen kívüli szabadtéri tűzhely mellett találkoztunk a többiekkel. Úgy tűnt, Viktor lehetett az ötletgazda, mert ahogy megérkeztünk, rögtön nekilátott a leginkább célravezető taktika felvázolásának. Áronra nézve nagyjából ugyanazt a feszengést láttam, amit alapjában magam is éreztem az ötlet hallatán; de én éppen azon voltam, hogy mindenféle fenntartásomtól megszabaduljak, úgyhogy bármit is javasolt Viktor, mindig én voltam az, aki a legelőször és a legharsányabban egyetértett vele. Tuba hitetlenkedve figyelte lelkes bólogatásomat, de nem mondott semmit. Kissé megviseltnek tűnt; göndör fürtjei erőtlenül csüngtek alá boltozatos koponyája körül, vastag szemüvegkerete fedezékében meghúzódó szeme fehérjét burjánzó sűrűséggel hálózták be a mélyvörös hajszálerek, pufók, borostás arca pedig olykor összerándult kissé. Igyekeztem minél biztatóbb pillantásokat küldeni felé, de passzivitása, mint valami láthatatlan védőruha, kíméletlenül felfogta a gesztusaimat.

– Figyeljetek, mindjárt mi jövünk – súgta Viktor, és jelentőségteljesen körbenézett rajtunk. – Tehát Bálint, te táncolsz vele, eltereled a figyelmét, aztán jövök én, lekérem, de egyből felkapom, és elhúzok, Áron, te lefogod Rolandot, Tuba, te meg utat törsz nekem.

Áron lebiggyesztett ajkáról szépen le lehetett olvasni, mennyi kedve van ehhez az akcióhoz, de mint egy jó katona, aki akkor is teljesíti a parancsot, ha nem ért egyet vele, apró, oldalazó lépésekkel behúzódott Roland mögé. Én határozottan odaálltam a vőfély mellé, és már húztam is elő a zsebemből a gyűrött húszezrest. „Eladó a menyasszony!”, rikoltotta a vőfély, de ezúttal, minden fásultságával együtt, úgy hatott rám a hangja, mint valami ősi csatakiáltás. Beléptem a kör közepébe, és átszellemült mosollyal megragadtam Dorka derekát. Néhány másodpercünk van csak így, gondoltam, mondanom kéne valami jelentőségteljest, vagy legalább egy ideillő közhelyet, de képtelen voltam megszólalni, erőlködve mosolyogtam, és tétován emelgettem a lábam a szintetizátor hangjára. Dorka mégis olyan elfogódottsággal nézett rám, mintha mindjárt sírva akarna fakadni; a szeme sarkában szokatlan fény csillant meg.

– Minden oké? – kérdeztem idétlenül.

– Mhm – dünnyögte félredöntött fejjel, aztán még utána szúrta: – Csak már kurvára fáj a sarkam.

„Eladó a menyasszony!”, csattant fel megint a vőfély hangja, és fél szemmel már láttam is Viktort közeledni. Elnéztem a másik irányba, Tuba a legelöl állók között forgatta idegesen a fejét.

– Hát, nagyon kösz – szólalt meg Dorka, és tett egy lépést hátrafelé, amire én váratlanul magamhoz rántottam, a hóna alá nyúltam, és mielőtt Viktor mellénk ért volna, az ölembe kapva elkezdtem Tuba irányába rohanni vele. Könnyebb volt, mint gondoltam, csak az abroncsszoknya okozott gondot, szinte átkarolhatatlan volt, és nagyon kellett koncentrálnom, nehogy rálépjek a szélére futás közben. Tuba széttárt karral vágott ösvényt nekem az idülten vigyorgó közönségben, és ahogy Dorka kontya fölött egy pillanatra ránéztem, láttam, meglepett ábrázata mélyén egy mosoly bujkál. Azt hiszem, tetszhetett neki, hogy a fontoskodó Viktor elől elhappoltam a menyasszonyt, és egyáltalán, hogy nem tartottam magamat ahhoz a hülye tervhez.

– Most már letehetsz – szólt rám Dorka, ahogy kiértünk a csárda elé. Színtelen volt a hangja, és bizonyosfajta unalom kongott benne; nyilván számított egy ilyen rablásra, most pedig, hogy megtörtént, egyszerűen csak kihúzta magában az elviselendő dolgok listájáról. – Nincs egy cigid?

Előhúztam a zsebemből a dohánytasakot, és gyorsan sodortam egyet neki, aztán egy másikat magamnak.

– Hogy bírod? – kérdeztem.

– Nem fogok panaszkodni a saját esküvőmön – felelte nagyot fújtatva. – De, mondjuk, szívesen átöltöznék már.

A színpad felől a vőfély hangját és a nyomában fel-felhabzó röhögéshullámokat sodorta felénk a szél. Ahhoz, hogy a vőlegény visszakaphassa menyasszonyát, mindenféle kínos-vicces kérdésekre kellett válaszolnia, nyilván ezt az újabb cirkuszi mutatványt kísérte a násznép üdvrivalgása.

– Amúgy elég flottul megy a dolog – motyogtam, hogy valami biztatót is mondjak.

– Ja – nézett maga elé Dorka –, minden halad a terv szerint.

Sok érzelem nem volt a hangjában, talán csak a fáradtság miatt, gondoltam, mégis zavarba ejtő volt egy menyasszonytól ez a száraz hang. Mintha nem egy örömünnep, inkább valami megoldandó feladat résztvevője lenne; egy színész, aki önmagát alakítja egy valós idejű előadásban, ami minden precíz eltervezettsége ellenére, sőt, pont amiatt nem képes valósággá válni, színjáték marad. Nem számítottam rá, de végül is épp ezzel a szerencsétlen menyasszonyrablással sikerült most mégis a színfalak mögé kerülnünk. Ahogy ott cigiztünk a csárdával szomszédos nyaraló tiszafa sövényének takarásában, egy pillanatra ismét megláttam a habos-babos menyasszonyi ruha mélyén azt a Dorkát, akire szívesen emlékeztem vissza. Igaz, nem nagyon tudtam ezzel mit kezdeni, csak néztem őt, és hagytam, hadd járja át koponyámat, mint a huzat, az érzés, hogy hiába kerülnek fel újabb és újabb rétegek ránk, akkor is lesznek alkalmak, amikor átüt rajtuk az eredeti anyag.

– Mi van? – nézett rám Dorka egy zavart vigyorral.

– Semmi, csak jó látni.

– Jaj, Bálint, ha most elkezdesz nosztalgiázni, esküszöm, felképellek.

A vőfély hangja még mindig recsegve, torzan szálldosott körülöttünk a sötétben, aztán egyszer csak lépteket hallottam közeledni a sövény mentén. Tuba volt az, zsebre dugott kézzel jött felénk elégedett ábrázattal.

– Na, mi van? – kérdeztem.

– Mindjárt jöhettek – felelte, aztán megveregette a vállamat. – Jól csináltad, Viktor most puffoghat magában.

– Miről van szó? – vonta fel a szemöldökét Dorka.

– Elvileg Viktornak kellett volna elrabolnia – magyarázta Tuba –, de Bálint közbelépett.

– Ó, hát kösz, jobb ez így. – A csikket ledobta Dorka a betonjárdára, és magas sarkú cipőjével olyan alaposan megtaposta, mintha nem egyszerűen eloltani akarná, de még a nyomát is eltörölni. – Most már vissza is vihettek akár.

Engedelmesen baktattunk a tánctér felé a menyasszony nyomában, és amikor beértünk a közönség látóterébe, ünnepélyesen belekaroltunk két oldalról, és cinkos mosollyal a képünkön odavezettük a kipirult arcú, meghatott vőlegény elé. Dorka visszahúzta arcára korábbi merev mosolyát, és ironikus, apró pukedlikkel köszönte meg a szolgálatainkat. Roland pedig olyan széles karlendítéssel borult a nyakunkba, hogy még a legtávolabb állónak is egyértelmű legyen, mély meghatottság dolgozik benne, és valódi baráti pillanat ez most, itt, mindenki előtt. Nem is maradt el a taps meg a füttyögés, Roland meg egyre csak azt hajtogatta, vizenyős hangon, hogy „nagyok vagytok, srácok”.

A vőfély ismét felkiáltott, a szintetizátoros öreg meg belekezdett egy újabb rémes nótába, hogy akik utánunk következtek, azok is sorra kerülhessenek még. A menyasszony tánclépései fásultan indultak el ismét, egyet jobbra, egyet balra, aztán körbe, és úgy tűnt, ez a nőrablásos epizód mindenki legnagyobb megelégedésére tökéletesen belesimul a lagzi koreográfiájába.

– Innom kell valamit – böktem oldalba Tubát, aki lelkesen rá is bólintott a felvetésre. Visszasétáltunk ahhoz a távolabbi pulthoz, ahol az este elején a feleseket találtuk. Nem túl nagy meglepetésünkre Viktor és Áron már ott szürcsöltek valami whiskyt, és még oda sem értünk hozzájuk, Viktor intett a pincérnek, hogy még kettőt kér.

– Bálint, bazmeg, nem is te lettél volna, ha nem aratod le a babérokat – nyújtotta felém a poharat.

– Azt hittem, haragudni fogsz – feleltem bizonytalanul.

– Haragudtam is, de aztán rájöttem, hogy valahol mélyen erre számítottam.

– Hogy érted?

– Kecskére káposztát? Ne játszd meg magad! – röhögve elém tartotta a poharát, koccintottunk, és belekortyoltunk a whiskybe. Egy távoli tölgyfa hordó kellemesen dohos íze járt át, miközben a pohár vastag üvegfalán keresztül Viktor eltorzuló arcát néztem. Úgy tűnt, komolyan gondolja, hogy nem haragszik. Nem értettem világosan a magyarázatát, vagy lehet, hogy csak nem akartam, mindenesetre valahogy idegesítőbb volt ezt az érvelést hallani, és kénytelen-kelletlen elfogadni, mintha neheztelt volna rám.

Felkapaszkodtam egy bárszékre, szürcsölgettem a whiskyt, aztán a következőt, majd az azutánit, olyan ritmusban ittam, ahogy Viktor a kezembe nyomta a poharakat, és közben bólogatva, vigyorogva hallgattam a fiúk egymásra licitáló gimis sztorijait. Amíg én hallgatagabb lettem az italtól, a többieknek megeredt a nyelve, Tubáé különösen, úgy tűnt, kezd visszatérni bele az élet. Hogy ne maradjak le, belekezdtem egy sztoriba én is, de félúton már éreztem, nincs is kedvem végigmondani. A többiekből áradtak a történetek, és az sem számított, hogy alapvetően érdektelen volt mind, az hitelesítette őket, ahogyan előadták. Lelkesen, érzelmesen, én azonban se lelkesnek, se érzelmesnek nem éreztem magam, ha megszólaltam, egyszerűen nem volt benne lendület, ha pedig hallgattam, gondolkodtam, olyan megfoghatatlan módon kapcsolódtak egymásba a különböző töredékek a fejemben, olyan zavaros láncolatot alkottak, hogy tulajdonképpen magam sem tudtam eligazodni rajtuk.

Úgy látszik, ez volt az éjszaka ritmusa, egy-egy nyugalmi periódust ziláltabb szakaszok követtek. Időközben egyre többen csatlakoztak hozzánk, Viktor ismerősei, Dorka volt osztálytársai, lányok, akikre látásból emlékeztem még, de a nevük már nem akart beugrani. Körbenőtte a bárszékemet a társaság, és én ezalatt az emberi kéreg alatt úgy lapultam meg, mint egy féreg, aki erőt gyűjt ahhoz, hogy a megfelelő pillanatban előmásszon a fényre.

Az ifjú pár közben elvonult átöltözni, a csokornyakkendős öreg is felszívódott a szintetizátorával együtt, a színpadon pedig egy fiatalabb fickó feltűrt ingujjban erősítőket és lemezjátszókat dugdosott össze nagy műgonddal. A kitikkadt násznép nagyrészt visszavánszorgott az asztalokhoz, a teraszt pedig betöltötte a beszélgetésfoszlányokból összeálló csámcsogásszerű zaj. Mindenki az éjféli töltött káposztát várta, pláne, hogy éjfél elmúlt már, a pincérek pedig lázas rohangálással igyekeztek behozni a késést. Émelygés és vágyakozás kavargott bennem, gyomrom, mint egy nyugtalan tömlő, hullámzott, és hiába hűlt már le kellemesen a levegő, éreztem, a hátamon forró verejtékcseppek ereszkednek lefelé komótosan. Aztán egy apró fájdalom nyilallt az oldalamba, félrekaptam a fejem, Juli állt ott vigyorogva, ő csípett belém.

– Na mi van, te asszonyrabló, elfáradtál?

Megadóan széttártam a karom, „ez van”, aztán elnevettem magam. De éreztem már, hogy mozgolódik bennem valami.

Végérvényesen ránk szakadt az éjszaka; a sötétség már előbb megérkezett, de eleinte csak mint egy könnyen felfogható hiány, a fényé, szinte súlytalanul, aztán elkezdett összesűrűsödni benne a nehézkedés is, és elég volt egy kicsit félrenézni, mázsás súlyával azonnal a nyakunkba ült. Miután Juli belém csípett, a bárszéken feszengve elnéztem a feje fölött az asztalok felé, és ahogy a töltött káposztás tányérokra hajoló embereket figyeltem, megint eszembe jutott az a festmény, a Parasztlakodalom. Minden külön magyarázat nélkül ki is fakadtam neki, hogy pont úgy zabálnak az emberek most is, mint a középkorban, de ő csak röhögött rajtam.

– Nem kell ez már neked – mondta kacagva, és kivette a kezemből a whiskys poharat. Egy húzásra kiitta, pedig sok volt még benne, nemrég nyomta a kezembe Viktor. Láttam Julin, hogy már be van csípve, de két részeg ember ritkán tudja egymásról pontosan megállapítani, mennyire van berúgva a másik. És az is hozzátartozik, ahogy a többiekre néztem, mindenki más is részegnek tűnt; dülöngélve, röhögve ölelgették egymást az emberek körülöttem, a fiúk üvöltöztek, a lányok hátravetett fejjel nevetgéltek, és a hajukat dobálták. Éppen Áron mesélt; százféle változatban hallottam már ezt a sztorit. Négy évig Tiszavasváriból járt be, ami azt jelentette, hogy délután, ha lekéste a buszt, egy órát kellett várnia a következőre. Elég szorgalmas gyerek volt, szóval ilyenkor általában beült valamelyik terembe tanulni. Épp ott tartott a történetben, hogy egyik nap a biológia-szertár melletti terembe húzódott be, és az Ady istenes verseiről szóló részt olvasta a Mohácsyból, amikor valami furcsa zajt hallott. Eleinte nem is foglalkozott vele, biztos pakolásznak odabent, gondolta, de aztán csak nem akart szűnni a hang, sőt, egyre erősödött. Óvatosan odalopakodott a szertár ajtajához, és amilyen lassan csak tudta, lenyomta a kilincset, majd résnyire nyitotta, és fél szemmel belesett rajta. Elsőre nem is értette, mit lát pontosan, két, kitömött állatokkal dugig pakolt régi tároló között az asztalon furcsán összegyűrődő ruharétegek mocorogtak egymáson. A színes vásznak redőiből előre-hátra lendülő, egészen váratlan irányokban álló végtagok meredtek elő. Aztán ahogy lélegzet-visszafojtva tovább nézte, rájött, hogy mi az; Molnár, a biológiatanárunk döngette az asztalon az új tornatanárnőt. Azt mondta, alig bírta levenni róla a szemét, de aztán összeszedte magát, visszaosont a terembe, felkapta a cuccait, és aznap inkább a parkban várta be a buszt.

– Végül is ez egy tök tisztességes dolog volt – tette hozzá Viktor –, a rá következő nyáron össze is házasodtak.

Valamiért mindenki rendkívül mulatságosnak találta a történetet, gurgulázva röhögtek rajta, még Juli is, aki a nagy kacarászás közben a combomon támaszkodott meg. Összerezzentem az érintésétől, pedig jólesett; ő talán észre sem vette az egészet, legalábbis nem nézett rám, és semmi más jelét sem adta, hogy ennek a mozdulatnak jelentősége lenne, mindenesetre hosszú ideig rajtam pihentette a tenyerét. Közben visszatért az ifjú pár is, Dorka mélyvörös, egyrészes ruhában, Roland galambkék nyári zakóban, Dorka ruhájával megegyező színű díszzsebkendővel; el kellett ismernem, hogy kifejezetten jól néznek ki. Ahogy odaléptek hozzánk, az álldogálók köre kinyílt, és mint egy pacman-fej, valósággal bekapta őket a tömeg. A pincérek azonnal pezsgőt bontottak, a nagy koccintgatás közben pedig megszólalt a zene is a színpad felől. Az eddigi szalonpopot és szintetizátoros mulatós zenét mélyebb fekvésű elektromos ütemek váltották fel, azok pedig, akik megitták a pezsgőjüket, azonnal táncolni kezdtek. A színpad előtti tér hamar összevissza vonagló boldog testekkel telt meg, hirtelen színes villódzás terítette be az alakokat; észre sem vettem addig, de kiderült, hogy a színpad fölött diszkólámpák sorakoznak. És úgy tűnt, végre megszűnt a koreográfia is, innentől nem irányított senki, a vőfélyt elnyelte a föld, az öregek hátrébb húzódtak, és az addig fegyelmezetten használt tereket kiszámíthatatlan mozdulatok kebelezték be.

Én még mindig a bárszéken ültem, lábfejemet mozgatva visszafogottan engedtem csak át magam a dühösen pulzáló basszus csábításának. Rágyújtottam, és ritmusra fújtam ki a füstöt; most már olyan zene szólt, amiben nem volt többé szünet, súlyos hömpölygéssel terítette be az egész csárdát, mint egy megáradt, zavaros vizű folyó, és nem hagyott üres helyeket, minden zugot, minden üreget és nyílást kitöltött. Beszélgetni már nem is lehetett volna, legfeljebb egymás fülébe üvöltözni, de nem állt mellettem senki, odabent táncolt már Áron és Viktor, Dorka és Roland, Tuba és Juli is. Néha eltűntek a szemem elől, néha elővillantak egy pillanatra; mintha egy régi, pörgetős képnézegető résén keresztül figyeltem volna, hogy megelevenednek a mozdulataik. Aztán egyszer csak Juli alakja vált ki az éppen sárgán és vörösen villódzó tömegből, egyenesen rám nézett, felém tartott mosolyogva, és amikor elém ért, szó nélkül megfogta mindkét kezem, és behúzott magával a táncba. A többiek ujjongva fogadták, hogy én is megérkeztem végre, és bólogatva biztattak, hogy adjak bele apait-anyait, ahogy ők. Nem esett nehezemre rángatózni egy kicsit, és szerencsém volt, hogy a körülöttem mozgolódók szemében ez is táncnak számított. Izzadtan, vigyorogva ugráltuk körbe Rolandot és Dorkát, néha egészen szabályos kört alkottunk körülöttük, néha párokra válva, egymással szembefordulva ráztuk magunkat. Az addig féken tartott arcok hirtelen vad grimaszokba húzódtak, meglazultak a nyakkendők, kicsúsztak az ingek, elkenődött rúzs és a szemfesték, kibomlottak a frizurák. Az egyik pillanatban még Julit karoltam át, a következőben már Tuba ölelgetett, aztán Viktor kezdett az arcom előtt csápolni. Vadállati énünk hangos üvöltései szálltak felfelé a lampionok között, észrevétlen megbújva a gépekkel felerősített elektromos dübörgés felszíne alatt.

Egy idő után úgy éreztem, muszáj egy kis friss levegőhöz jutnom, mutattam Julinak, hogy kicsit kimegyek, amire ő vidáman bólintott egyet, és megsimogatta a vállam. Visszamentem a bárpultnak ahhoz a részéhez, ahol korábban ültem, a székemet ugyan már elvitte valaki, de azért még így is viszonylag kényelmesen meg tudtam támaszkodni egy terméskő oszlop és a lakkozott fapult beszögellésében. Szuszogva dőltem előre, egy határozott fejcsóválással hárítottam el a pincér kérését, nem volt szükségem újabb italra, magától is épp eléggé remegett a lábam. A vad ugrálás a tánctéren valamit fellazíthatott bennem; az egész este sűrű szövedéke, ami úgy gyűrődött össze odabent, mint egy mosógépbe tömködött, gyanús foltoktól tarka ágynemű, átfordult lassan, és szennyes levet eresztve magából, tisztulni kezdett. Oldalra néztem, a pultnál sorakozó arcok között Tubát vettem észre, és hirtelen eszembe jutott, ahogy az este elején megpróbált valami láthatóan jelentőségteljes dolgot elmondani nekem, amire akkor nem voltam kíváncsi. De most, mintha magától mozdult volna a testem, megindultam felé, és rögtön, ahogy sikerült mellé furakodnom, átöleltem szorosan.

– Ne haragudj – motyogtam a fülébe –, ne haragudj, de ezt most muszáj…

Visszaölelt ő is, és végigsimított a hátamon; az átnedvesedett ing egészen rátapadt a bőrömre, úgy siklott a tenyere föl-le rajtam mint egy ablaktörlő lapát, és valóban, egy pillanatra mintha tisztábban láttam volna. Egy kissé hátrahajoltam, hogy a szemébe nézhessek; vizenyős tekintete zavart meghatottsággal fürkészte, hogy mit akarhatok vajon. Azt hiszem, akkorra jutottam el oda, hogy megpróbáljam tisztázni vele a dolgokat, komoly, elcsukló hangon szólaltam meg ismét:

– Én tényleg nem akartalak megbántani négy éve… Ha tudtam volna, ha valahogy szólsz. Ha bárki szól, hogy a Zsuga Évi… Hogy ő neked ilyen fontos… A közelébe sem megyek.

Tuba nem mondott semmit, csak mereven nézett, már arra gondoltam, a nagy zajban nem hallotta jól, hogy mit dadogok, de a tekintetében, láttam, megváltozott valami. Nem értettem, mi történik, de úgy nézett rám, mint aki egy közlekedési balesetet lát.

– Bálint, bazmeg – szólalt meg végül, de csak a szája moccant, az arca továbbra is feszülten függött előttem, akár egy agyagmaszk –, komolyan irigyellek, hogy becsukott szemmel is tudsz élni.

Aztán elröhögte magát, de olyan különös, kattogó nevetéssel, amilyet nem hallottam még tőle. A felest, amit kitettek elé, idegesen lehúzta, és amikor megpróbáltam még valamit mondani, könnyes szemmel, de mosolyogva megpaskolta az arcomat, és szó nélkül otthagyott. Egy darabig követtem a tekintetemmel, nem ment vissza a tánctérre, merev lépésekkel átvágott a tömeg szélén, és eltűnt a színes lámpák villogásában a túloldalon. Valami nincs rendben, gondoltam, mégsem mentem utána; majd visszatérünk még erre, ha kijózanodtunk, biztattam magam, de lehet, hogy egyszerűen csak lusta voltam megmozdulni érte.

És különben is, hirtelen megjelent mellettem Juli és Dorka, kacarászva fogtak közre, csipkelődő megjegyzésekkel, amiért elszöktem előlük a tánctérről. Nyilván koccintanom kellett velük, aztán Dorkának dicsértem kicsit a bulit, illetve Roland mozgáskultúráját méltattam vigyorogva, aki épp a szemünk előtt lejtett el valami megmagyarázhatatlan, a twist és a pogó közti táncféleséggel. Lassan ismét sikerült visszahelyezkednem az esküvő ritmusába, és megint csak az tűnt jó döntésnek, ha minél kevesebb ellenmozgással hagyom sodortatni magam a hajnal felé. Ha a lányok újabb rövidet kértek, velük tartottam, ha bevittek táncolni, nem álltam ellen, ha Roland a nyakamba borulva üvöltözött, vigyorogva üvöltöztem vele én is. És engedelmesen elfogadtam a spanglit is, amit Viktor nyújtott felém az egyik pihenő során. Hülyeség persze berúgva szívni, ezzel abban a pillanatban is tisztában voltam, amikor a számhoz emeltem a cigit, de hát elhatároztam, hogy nem fogom mások jókedvét megzavarni a húzódozásommal; hosszan bent tartottam a hasis nehéz füstjét. Aztán megint táncolni kezdtünk, összekoccanó vállal és csípővel vettük fel egymás ritmusát, verejtékes testek csaptak össze egy puha ütközetben, amiben egy darabig mind győztesnek érezhettük magunkat.

Lassan azt vettem észre, hogy miközben a többiek továbbra is ott ugrálnak körülöttem, a figyelmem egyre szűkül, egyre kevesebb dolog tud átcsusszanni idegrendszerem zsilipjein, és végül senki más jelenlétét nem érzékeltem már valóságosnak, csak a Juliét. Az ő alakja töltötte ki egészen a látóteremet, ahogy csukott szemmel, mosolyogva, feje fölé emelt karokkal ringatta a csípőjét az elektromos zene dübörgésénél erősebb belső ütemet követve. Közelebb araszoltam hozzá, és igyekeztem átvenni mozdulatai ritmusát; nem utánozni akartam, hanem a saját moccanásaimmal kiegészíteni az övéit, valahogy párbeszédbe lépni a testével. Egy nagyon finom rebbenést éreztem benne, amikor először hozzáértem, nem ijedt meg tőlem, csak mintha kiterjedése, ami addig egyre tágult, egy pillanatra visszább húzódott volna. Felpattant a szemhéja, és világoskék szemét egészen összeszűkült pupillákkal szegezte rám. Mégsem utasított el, és az arcát lassan visszahódító mosoly mintha azt jelezte volna, ez még belefér, érjek csak hozzá nyugodtan. Tenyeremet végigcsúsztattam meztelen karján, és úgy húzódtam hozzá közelebb, mintha nem is az én akaratom diktálná ezt, hanem az egymás körül keringő testeink gravitációs vonzása. Összesúrlódott a combunk, aztán a mellkasunk is egymásnak feszült, szegycsontomon éreztem a ruhája alatt puhán ellapuló melleit, ő pedig, ahelyett, hogy hátrébb lépett volna, átnyúlt a karom alatt, és tenyerét a lapockám alá tolva még erősebben magához vont. Én is átkaroltam, és kikerestem derekának leghomorúbb pontját; ebben a beszögellésben, mint egy űzött vadállat egy sziklamélyedésben, rövid időre megpihent a tenyerem, aztán lejjebb ereszkedett kissé, átbukott a csípőcsont vonalán, és végül a ruha alatt izgő-mozgó fenéken állt meg.

Akkorra már, azt hiszem, elég komoly merevedésem volt, bal kezemmel igyekeztem az öltönynadrág zsebébe nyúlva, észrevétlenül megigazítani a farkam, valahogy beszorítani az öv és a slicc metszéspontja alá, hogy ne domborodjon olyan kínosan előre. Nem tudom, hogy tánc közben, a szigorú lámpavillogás alatt mennyire maradt rejtve az erekcióm Juli előtt, de ha észrevette is, nem zavartatta magát, sőt, egy váratlan mozdulattal hátat fordított, és fenekét az ölemhez dörzsölte. Erre még erősebben magamhoz húztam, jobb kezemet a hasára csúsztattam, és kissé széttártam az ujjaimat. Hiába mozogtunk vadul, hiába rázkódott bele a csontvázunk is a basszus mély ütéseibe, Juli ruhájának anyagán keresztül pontosan éreztem, amikor ujjbegyeim átdöccentek bugyijának szegélyén. Nem akartam a lába közé nyúlni, elég volt egyelőre, hogy ezt a vonalat átléptem, és szeméremdombjának finom emelkedőjét simogatva megállapodtam. Juli kissé előredőlt, és megfeszült a válla, de nem lépett el tőlem, kemény ívbe húzódott a háta, mint egy nyújtózkodó macskáé, és közben bal kezével hátrakapott, mintha belém karmolna, harcias ujjait végighúzta a combomon. Itt még meg lehetett volna állni, azt hiszem, de ahogy visszafordult felém, és csípőjét szemből is hozzám dörzsölte, majd egy hirtelen mozdulattal a lábam közé nyúlt, megéreztem, hogy immár szabadesésben vagyok. Rászorította tenyerét a slicc vonala mögött duzzadtan rejtőzködő farkamra, én pedig jobbommal erőteljesen belemarkoltam és kissé megemeltem a fenekét. Már azt is kitapogattam, hogy egy egész vékony tangabugyi van rajta, és ez még jobban felizgatott; amint egy pillanatra hátravetette a fejét, azonnal megcsókoltam. Nem finomkodtunk, amennyire csak tudtam, beletoltam nyelvemet a szájába, ő pedig olyan finoman harapdálta a fogai közé került idegen, nedves húscsonkot, mintha az maga is már egy nemi szerv volna. Egy pillanatra, de egyetlen rövid pillanatra csak beugrott az a régi este, amikor Zsuga Évivel kavarodtunk össze, aztán a felmentő gondolat, hogy most nem hibázhatok, Tuba biztos, hogy Juliba még titokban sem volt szerelmes soha. A csókolózás következő iszamós hulláma aztán ki is sodorta ezt a villanást idegrendszerem vadul rezgő pókfonalai közül. Az alkohol, a hasis, a fáradtság, a düh, a szorongás, és most, az utolsóként felbukkanó útitárs, a szexuális vágy, ez a hirtelen mindent elsöprő erővel felfortyanó baszdüh sorfalat álltak agyamban, és több felesleges gondolatot nem engedtek már be.

– Ne itt – súgta a fülembe Juli, miután egy pillanatra abbahagytuk a csókolózást, azzal hátranyúlt, és lefejtette fenekéről a még mindig karvalykaromként markoló kezemet, de nem azért, hogy szabaduljon tőlem. Tenyerét a tenyerembe csúsztatta, és elindult kifelé a tánctérről. Mentem utána, szótlanul lihegve, és ha valaki szembejött velünk, ismerős vagy ismeretlen, öreg vagy fiatal, pincér vagy vendég, mindig azonnal lesütöttem a szemem. Rohantunk szinte, menekültünk kifelé, meg-megbotlottam a murván, nekiütődtem egy-egy széknek, asztalsaroknak, egy üres poharakkal megrakott tálcával egyensúlyozó pincért is majdnem fellöktem, de végül csak kijutottam épségben a csárdából. Ahogy kiléptünk, újra csókolózni kezdtünk, vadul haraptam a száját, hörögve szívtam a nyálát és nyaltam az ínyét, fogait. Odakint már nem érdekelt az sem, hogy lát-e valaki; ugyanazon a helyen álltunk, mint néhány órával korábban, a gyenge ledek fényében, az Új Széchenyi-terves molinó előtt, és én finoman lecsúsztattam a tenyeremet a combján, majd vissza, de akkor már a ruha alatt. Csak egy pillanatra néztem föl, alig résnyire nyitva a szemem, de nem volt a közelünkben senki. Távolabb néhány fehér inges alak ténfergett, és a csárda bejáratán belül is állt egy társaság, de ők se voltak elég közel ahhoz, hogy láthassák, ahogy hátulról bedugtam az ujjaimat Juli bugyijába, és elkezdtem a csiklóját dörzsölni. Jóleső szisszenés hagyta el a száját, és még határozottabban rámarkolt a farkamra a nadrágon át, fel le csúsztatva rajta elszántan a kezét. Elképesztően nedves volt már, a középső ujjam szinte azonnal belecsúszott, és aztán a gyűrűs is; néhány pillanatig ott, egy helyben állva ujjaztam, aztán beleharaptam a nyakába, és a csuklójánál megragadva elindultam vele a csónakázótó felé.

Elmentünk a fehér ingesek mellett; korábban láttam őket a tánctéren, Roland egyetemi barátai lehettek, most nyakkendő nélkül, izzadtan adogattak körbe egy odabentről kimentett pálinkásüveget, és éppen annyira röhögtek valamin, hogy ügyet sem vetettek ránk. Szaladtunk tovább, egyre távolabbról szólt a hátunk mögött a zene, egyre tompábbak voltak a kiáltások, kacajok, sikítások is. Nem tudtam pontosan, hogy hová vonszolom Julit, egyszerűen csak messzebb akartam kerülni az egész lármától, mindentől és mindenkitől, kijutni az üres térbe, és végre kettesben szembenézni azzal, amire készültünk. Elhagytuk a vízibiciklis stéget, aztán a fahidat is, nem sokkal utána, balra, az egyik tört kaviccsal felszórt utcácska elején egy elhanyagolt kis liget tárult föl előttünk, és én rögtön arrafelé vettem az irányt. Egy kezdetleges kis parkocska volt, talán játszótérnek indult valaha, de erre már nem sok minden emlékeztetett egy töredezett beton pingpongasztalt leszámítva. A pingpongasztal túloldalán, egy fa takarásában, a sötétben áthatolhatatlanul sűrűnek tűnő bokros rész előtt magányos betonpad állt, arra vetettük le magunkat, és azonnal egymásnak estünk.

Tenyeremmel előbb a mellét gyúrtam egy kicsit a ruhán keresztül, de mivel nem fértem hozzá rendesen, tovább csúsztattam a kezem, és készségesen szétnyíló lábai közé szorítottam. Juli az övemmel bajlódott, és miután sikerült végre kioldania, türelmetlenül gombolta ki a nadrágomat, és szinte lerántotta a sliccem. Közben megállás nélkül csókolóztunk; olyan érzés volt kissé, mintha a fejünk és a kezeink külön program szerint dolgoznának, habár a céljuk nyilvánvalóan azonos volt. Az ujjaim újra könnyen utat találtak Juli szeméremajkai közé, és ki-be jártak ezen a forró, lucskos résen, magabiztosan gyorsuló mozgással, finom, csattogó hangot hallatva. Juli mélyeket sóhajtott a számba, én pedig boldogan faltam meleg, alkoholízű leheletét. Aztán egyszer csak abbahagyta a csókolózást, hátrébb húzta a fejét, majd anélkül, hogy rám nézett volna, előrehajolt, és bekapta a farkamat. Kiszakadt belőlem egy erősebb nyögés, ahogy előbb még csak a makkom csúcsát, majd az egészet a szájába vette, aztán még mélyebbre hajolt, és szinte tövig becsúsztatta a farkamat az ajkai közé. Hátraejtettem kissé a fejem, és tenyeremet megfontoltan fel-le mozgó tarkójára helyeztem. Különös, de csak ebben a pózban, lehunyt szemmel tűnt föl, hogy a csónakázótó békái egészen elnémultak, és helyettük a gazosban meglapuló tücskök hangja töltötte be a környéket. Hirtelen egészen idegennek tűnt ez a vibráló ciripelés, mintha nem is élőlények hangja lett volna, hanem a levegőben keringő megszámlálhatatlan rádióhullám és elektromos rezgés összeadódó, kihangosított szimfóniája.

Mégiscsak tücskök ezek, nyugtáztam keserűen, ahogy ismét kinyitottam a szemem, és valami bizonytalan idegesség járt át, hogy egy pillanatra így elkalandoztam. Hirtelen megfogtam Juli vállát, és egy óvatos szorítással jeleztem, várjon; zavartan felnézett rám, de én addigra már visszanyertem a magabiztosságom, rámosolyogtam, és egy mozdulattal lecsúsztam elé a fűbe. Egy pillanatra mintha megpróbált volna ellenkezni, de elég erélytelenül, úgyhogy hamar be tudtam fúrni az arcom a combjai közé, és az apró bugyit félrehúzva azonnal vadul nyalni kezdtem a csiklóját. Verejték és vanília íze keveredett a számban, fülledt, üvegházi virágillattal telt meg az orrom; Juli nagyokat nyögött felettem, és a hajamat fésülte előre-hátra görcsbe feszülő ujjaival. Egyre csak nyaltam és haraptam, és a borostás arcomat dörzsöltem hozzá, aztán feltoltam az egyik ujjamat is, és finoman járattam benne, majd óvatosan egy másik ujjammal az ánuszát is megérintettem. Összerezzent, de csak úgy, mint akin kellemes borzongás fut végig, nem rándult görcsbe, nem változott meg a tartása. Nem dugtam bele az ujjamat, lassan körözve masszíroztam csak a záróizom gyűrűjét, miközben továbbra is elsősorban a nyelvemmel dolgoztam. Aztán egy taszítást éreztem a vállamon, felnéztem, Juli tolt előre, nyomott le a fűbe, egész testsúlyát ebbe a mozdulatba szorítva. Az arcát nem láttam tisztán, ahhoz nem volt elég világos, de úgy képzeltem, hogy biztosan egy szégyenlős, apró mosoly bujkál a vonásai közt. Engedelmesen hátradőltem, és hagytam, hogy rám ereszkedjen; egyetlen hullámívű mozdulatsor következett, miközben előrehaladt, kissé megemelkedett, majd erős süllyedésbe kezdett, egészen a végpontig. Rajtam ült, benne voltam mélyen a testében ismét. De ugyanaz a test ez még egyáltalán, jutott eszembe, volt benne valami legyőzhetetlenül idegen, ahogy rajtam lovagolt; apró, heves mozdulatokkal, és akkora koncentrációval, hogy attól szinte már magányosnak éreztem magam. Alatta feküdtem, a farkam ki-be csúszkált belőle, feneke feszült ritmussal csattogott a csípőmön, és közben nagyon távol volt. Az is csak most tűnt föl, hogy milyen régóta nem szóltunk már egymáshoz; mondani is akartam rögtön valamit, de nem ment, csak a nyögéseim lettek kissé hangosabbak, és a szorításom erősebb, amivel két oldalról a farpofáit markoltam. Amikor éreztem, hogy lassulni kezd, a csípőjére tettem a kezem, és megállítottam, aztán a pad felé biccentettem, és úgy tűnt, rögtön érti, mit akarok. Föltápászkodtunk a földről, Juli hátat fordított, megragadta a pad korhadt fatámláját, majd kissé behomorított háttal kitolta felém a fenekét. És akkor valahogy, mielőtt még újra beléhatoltam volna, mégiscsak kicsúszott belőlem egy kérdés, tétován és elcsukló hangon, de kikerülhetetlenül:

– Nem kéne védekeznünk?

– Nem – felelte Juli szárazon.

– Biztos?

– Biztos – vágta rá dühösen, és felém fordította a fejét, de hiába meresztettem ki a szemem, egyszerűen nem láttam semmit az arcából.

– Rendben – ennyit sikerült még kipréselnem, aztán mögé léptem, felhajtottam a háta közepéig a ruhát, és egy rántással lehúztam a térdéig a bugyit, majd a hüvelyébe illesztettem a farkamat, és a csípőjébe kapaszkodva elkezdtem hátulról dugni. Nem ment olyan jól, mint amire számítottam; tömködtem egyre, két oldalról markolva igyekeztem minél mélyebbre rántani magam, minél határozottabb ritmusra tolni, csakhogy az egész valahogy sokkal tompábbnak tűnt, mint addig. Mintha valami alattomos, zsibbasztó kétség szivárgott volna le csapongó gondolataim közül egy ismeretlen féregjáraton át a tagjaimba. De nem adtam fel, fáradhatatlanul dolgoztam rajta, mint egy favágó, és biztatásképpen időnként tenyeremmel finoman ráhúztam egy csattanósat sötéten rezgő fenekére. Csakhogy minél vadabbul rángattam, minél hangosabban cuppogott összetapadó nyirkos bőrünk, annál kevésbé éreztem elszántnak magam, mintha valami a nagy igyekezetben észrevétlenül elveszett volna ebből a szeretkezésből. Egy pillanatra kívülről láttam magunkat; ő nyöszörögve, homorítva tűri, ahogy én bokáig letolt gatyában mögötte állva egyre dacosabban döfködöm. Már nem csak őt éreztem idegennek, de magamat is, ezt a homályos figurát, aki hörögve próbál itt valamit bizonyítani vagy kompenzálni talán, ki tudja, mit miért tesz, mindenesetre gyöngyöző homlokkal tömködi kissé már sajgó farkát ennek a szép, szótlan lánynak a farpofái közé.

Juli talán megérezte zavarodottságomat, vagy az is lehet, hogy csak megelégelte a monoton csattogást, és előzékenyen segíteni akart, hogy túllendüljek a holtponton, egy mozdulattal levált rólam, aztán gyorsan elém térdelt a gazba, és eltökélten szopni kezdett. Hagytam egy darabig, hátha vissza tud még hozni, de az ő mozdulatain is éreztem már valami szögletességet; úgy mozgatta előre-hátra fejét a farkam tengelyén, mint aki egy feladatot akart teljesíteni elszántan és kissé kétségbeesve. És ahogy lenéztem rá, megértettem, hogy ebben én már nem segíthetek neki. Finoman végigsimítottam az arcát, és ez a gyengédség láthatóan kizökkentette végül őt is a ritmusból.

– Elég – suttogtam, és a hóna alá nyúlva felsegítettem a padra. Továbbra sem mondott semmit, de most, hogy a testünk is elnémult már, még komorabbnak tűnt a szótlansága. Remegő térddel lehajoltam, felhúztam a gatyámat, aztán a nadrágot, és gondosan betűrtem az ingemet, mintha azonnal el akarnám tüntetni még a nyomát is annak, ami itt az előbb történt. A nyakkendőmet viszont nem találtam sehol, arra emlékeztem, hogy még a padon ülve Juli kioldotta és levette rólam, de hogy hová dobhatta, fogalmam sem volt. Előhúztam a mobilomat, hogy körbevilágítsak, de ez sem segített, gondoltam, talán ő emlékszik, és hogy megkérdezzem, felé fordítottam a telefon lámpáját. Kifejezéstelen, könnyes arccal nézett a fénybe, még csak nem is hunyorgott, egyáltalán, meg sem rezzent, csak bámult maga elé, elmosódott sminkjétől egészen kísérteties arccal. Elkaptam róla a fényt, mintha udvariatlanság lett volna rávilágítani, pedig inkább arról volt szó, hogy nem bírtam tovább így látni őt. Körbetopogva adtam még egy esélyt a nyakkendőnek, de nyilván ez is inkább csak pótcselekvés volt már. Bizonyos szempontból értettem, hogy miért sír, pontosabban el tudtam képzelni olyan okot, nem is egyet, amiért érdemes lehetett sírni, de azt nem tudhattam biztosan, ő éppen miért tesz így. Mindenesetre abban a különös, keserű pillanatban valahogy rendben lévőnek tűntek a könnyek az arcán, és az a nyugtalanító gondolat is csak valamivel később ugrott be, hogy mi van, ha végig sírt, ha nem most kezdte, hanem már amikor ledöntött a fűbe, vagy amikor az én kérésemre felállt, és belekapaszkodott a padba.

– Juli, jól vagy? – kérdeztem elé guggolva, de a szipogásán kívül más válasz nem érkezett. Bizonytalanul kinyújtottam felé a kezem, hogy megsimogassam a karját, de ahogy hozzáértem, összerándult, majd hirtelen kissé előrébb hajolt, és felpofozott. Olyan erővel csattant a tenyere az államon, hogy rögtön hátraestem, és magatehetetlenül végigdőltem a fűben. Mire fel bírtam könyökölni, már csak azt láttam, hogy az arcába csapódó ágak között behúzott nyakkal elrohan az utca irányába. – Juli! – kiáltottam – Juli! –, de nem állt meg, nagy, riadt léptekkel menekült a fény felé.

Visszadőltem a fűbe, szétvetettem a tagjaimat, és szuszogva, szédelegve néztem a fejem fölött himbálózó ágakat. Egy pillanat erejéig teljes némaság vett körül, csak a tücskök dörzsölgették tovább kataton révületben a szárnyaikat, én meg szinte irigykedtem rájuk, hiszen otthonosan üres életüknek semmi más értelmet nem kell ezen túl keresniük. Aztán mintha egy száraz ág reccsent volna. Felkaptam a fejem, a bozótos felől jött a hang, egészen közelről.

– Ki az? – kiáltottam riadtan. Semmi válasz, de egy pillanat múlva újabb reccsenés ütötte meg a fülem. – Ki van ott? – üvöltöttem, aztán felugrottam, és hunyorogva néztem körül. A sűrűben valami megmoccant, és hangos csörtetéssel távolodva utat tört magának a bokrok között. Mintha egy világos villanást láttam volna, egy ing lehetett talán, vagy egy fehér szőrű kutya? Elindultam utána, de a pad mögött összezáródó tüskés ágak feltartóztattak, száz különböző irányba cibálták a nadrágomat, ingemet, képtelenség volt ott átkelni, visszaléptem egyet, és megpróbáltam óvatosan kiszabadítani magam, nehogy szétszakadjon a ruhám. Azután az utca felé indultam el, kiugrottam a lámpasor alá, és körbenéztem, de ott nem láttam senkit. Visszarohantam a kis ligetecskébe, és a sűrű bozótost megkerülve a keresztutca sarkáig loholtam; ide már nem jutott a közvilágításból, csak az utca távolabbi végén álló magánkemping recepciójáról szűrődött ki némi fény. Hunyorogva, előrenyújtott nyakkal figyeltem, akár egy vadászkutya, és a túlsó sarkon meg is láttam a rohanó alakot. – Hé! – ordítottam – Hééé! – Az alak majdnem felbukott ijedtében, de aztán csak sikerült neki továbbfutnia. – Állj meg, te seggfej! – Esélyem sem lett volna utolérni, ilyen távolból viszont képtelenség volt megállapítani, hogy ki lehetett az. Mackós, döcögő mozdulatai ismerősnek tűntek, de hát minden második férfi ilyen darabosan fut, ez még nem kell hogy bármit is jelentsen. Tehetetlen dühvel, fújtatva néztem utána, összegyűlt a számban a nyál, köptem egy nagyot, aztán felkavarodott gyomromra szorított tenyérrel igyekeztem megállni okádás nélkül. Az alak már rég eltűnt, de én még mindig ott toporogtam idétlenül, ahogy búcsúzkodók szoktak a peronon, miközben már rég kifutott a vonat.

Amikor ismét átvágtam a kis ligeten, hogy visszatérjek a csárdába, madárcsicsergés ütötte meg a fülem. Ezek szerint hajnalodik, gondoltam, elég is volt már ebből az éjszakából, ebből az egész utazásból, mindenből. A csárda udvarán még tartott a buli, vagy már elkezdődött az after, ezt nehéz volt eldönteni; a DJ, nyilván valami partidrog segítségével, monoton előre-hátra dülöngéléssel hallgatta fáradhatatlanul a saját maga keverte zenét. A tánctéren kissé megritkult a tömeg, de azért voltak még elegen, az asztaloknál viszont már csak a legkitartóbb öregek szunyókáltak oldalra billent fejjel. Körülnéztem, hátha meglátok valakit a társaságunkból, és talán Julinak is jó lett volna még mondanom valamit, de sehol senkit nem találtam. Egy kis keresgélés után viszont rábukkantam korábbi asztalunkra, felkaptam a székről a zakómat, és elindultam, hogy körbejárjam a helyet. A bárpultot azok a srácok foglalták el, akik mellett elmentünk Julival; egyiküket, aki kevésbé volt tajt részeg, megszólítottam, és sikerült is némi útbaigazítást kapnom tőle legalább a vőlegény holléte felől. A hullafehér arcú Roland valóban ott búcsúzkodott az épület túloldalán, épp az esküvői torta néhány műanyag dobozba csomagolt szeletét igyekezett rábeszélni egy középkorú párra. Amint végzett, odaléptem hozzá, ő meg úgy nézett rám, mintha kísértetet látna.

– Te hogyhogy itt vagy még? – kérdezte.

– Hogy érted?

– Azt hittem, Tubánál alszol.

– Ott is alszom, miért?

– Egy fél órája kábé elhúzott már.

– Mi van?

– Egyszer csak megjelent teljesen kifordulva magából, izzadtan, mint aki nem tudom, honnan rohant, aztán hiába próbáltuk lebeszélni, beült a kocsijába, és elhajtott… – Roland közben fű-és sárfoltokkal tarkított nadrágomra és a bokor tüskéitől megtépázott ingemre nézett. – Hát te hol jártál?

– Sehol – dadogtam –, csak itt kint. Hátul.

– Aha. Amúgy nem tudom, mi van itt, Dorka meg épp Julit ápolja, az is valamitől sírógörcsöt kapott.

Idegesen körbenéztem, ha most Juli kifakad Dorkának, akkor nagyon hamar én leszek itt a közellenség, azt meg semmi kedvem nem volt megvárni.

– Áron, Viktor? – kérdeztem.

– Viktor teljesen kidőlt, intéztünk neki egy fuvart. De Áron talán itt van valahol, pár perce legalábbis még kocsira várt.

Nem szerettem volna elsírni magam Roland előtt, de éreztem, hogy valami híg anyag járja be koponyám üregeit, és még mielőtt kitörhetett volna, gyorsan a nyakába borultam. Láttam rajta, hogy meghökken ettől a hirtelen, teátrális gesztustól, azt hiszem, pont tőlem nem számított ilyesmire, pedig én ezúttal őszintének éreztem magam, talán először az egész esküvő alatt. Megkapaszkodtam hátul a zakójában, fejemet pedig a nyakába hajtva súgtam oda neki: – Vigyázzatok egymásra, jó? És Dorkának is mondd meg, hogy ölelem. – Aztán elengedtem, és rögtön elindultam a kapu felé, hátra se néztem.

Áron valóban ott üldögélt egykedvűen egy beton virágtartó szélén a kis bekötőutca torkolatában, a parkoló kocsik között. Úgy láttam, megörül nekem, rögtön arrébb is húzódott kicsit, hogy elférjek mellette.

– Elég volt? – nézett rám fanyar vigyorral. Nem is feleltem semmit, csak magam elé meredve bólintottam néhányat. – Állítólag nemsoká elindul egy kocsi, ha gondolod, ketten is beférünk.

– Kösz – mondtam, aztán hozzátettem halkan: – Tuba hazament.

– Remélem, haza is ért.

– Láttad?

– Eléggé meg volt csúszva.

Az útszélen álló kocsik közül távolabb beindították az egyiket, Áron rögtön fel is tápászkodott, hogy a lassan közelítő reflektor fényébe állva jelezze, itt vagyunk. Az a házaspár ült benne, akikre a tortaszeleteket tukmálta Roland. A nő vezetett, a férfi meg rögtön az indulás után el is bóbiskolt az anyósülésen. Útközben már nem beszélgettünk többet Áronnal, fáradtan bambultunk kifelé a saját ablakunkon. Azt hiszem, valami lassú búcsúzásba kezdtem már ott; a horizonton még mindig inkább csak távoli ígéretnek tűnő napfelkelte első, gyenge fénynyalábjaitól megvilágított épületeket néztem, a volt nevelőotthont, a szellőzőüzem csarnokait, a városszéli kockaházak sorát, valahol mintha már tudtam volna, hogy most azonnal el kell köszönnöm tőlük.

Áron a nagynénjééknél aludt, a vasútállomástól nem messze, az övé volt az első megálló, aztán kiderült, hogy a házaspár Tubáék környéke felé megy tovább, úgyhogy engem is egészen a bejáratig elvittek. Megvártam, hogy elhajtsanak, csak azután próbáltam ki, hogy nyitva van-e egyáltalán a kertkapu. Sikerült bejutnom, óvatosan húztam be magam mögött, igyekeztem minél kevesebb zajjal mozogni. Már a kocsiban ülve elhatároztam, hogy nem alszom itt; bemegyek a cuccomért, és ha nem ébred föl senki, ki is osonok a házból azonnal. A vasútállomásig mondjuk se kedvem, se erőm nem lett volna elsétálni, de innen nem messze volt egy távolsági buszmegálló, és kis szerencsével, gondoltam, valamelyik hajnali járattal bezötyöghetek Debrecenbe. A garázs előtti kocsibeállón ott pihent Tuba pickupja, fél kerékkel a virágágyásban. A valódi meglepetés azonban az ajtó előtt várt; Tubának régebben is megvolt már az a képessége, hogy precízen ki tudta következtetni egy-egy helyzetből, én hogyan szeretném azt kezelni, és úgy látszik, ez az ösztöne továbbra is jól működött. Visszafelé ez már sokkal kevésbé volt igaz, úgyhogy a részemről legfeljebb a hála maradt meg ellenszolgáltatásként, ahogy ezúttal is. A bejárati ajtó mellett megláttam a sporttáskámat, nem odalökve, hanem gondosan elhelyezve a lábazat padszerűen kiszélesedő tetején. Elhúztam rajta a cipzárt, és óvatosan átforgattam benne a holmikat. Balázs mindig is gondos pakoló volt, az osztálykirándulások végén nemegyszer megkértem, hogy rendezze már el a cuccaimat a bőröndömben, mert én nem boldogulok; mindig készségesen elvállalta, és mindig meg is oldotta a feladatot. Ezúttal sem hibázott, hiába volt részeg; ott volt minden holmim hiánytalanul. A vállamra akasztottam a táskát, és kiléptem a kapun; távolodóban visszanéztem még, de se felvillanó fényt, se rebbenő függönyt nem láttam. Úgy tűnt, tökéletes nyugalom ül a házon.

Majdnem egy órát ültem a megállóban, nem is annyira a csípős hajnali levegőtől, inkább a kimerültségtől dideregve, félálomban, mire megjött az első busz. Egyfelől kibírhatatlanul hosszú időnek tűnt, másfelől mégis jólesett egy kicsit kiszellőztetni a fejemet. Miután a karikás szemű sofőrnél megváltottam a jegyem, a széksorok közt dülöngélve az utastér leghátuljába botorkáltam, hogy még véletlenül se tegyem ki magam senki kíváncsi tekintetének. Émelyegve, csapzottan, koszos öltönyömben, a szerencsétlen nyakkendőm nélkül rázkódtam a kényelmetlen széken, és közben újra meg újra megpróbáltam végiggondolni, hogy mi is történt pontosan. Üvölteni vagy zokogni akartam, de legalább egy kis sírás, pár könnycsepp, kicsorduló nyál, elcsöppenő orr jól jött volna, hogy azon keresztül préseljem ki magamból azt a görcsöt, azt a fojtogató éket, amit belém vert az éjszaka. Nem jött semmi, száraz voltam és merev, mint egy tuskó, csak a térdem járt, az rugózott fel-alá, mintha megbízhatatlan szívem helyett azzal pumpáltam volna szét a vért tagjaimba. Kibírhatatlanul lassan döcögtünk a kátyús, töredezett szélű főúton, amit karmos kerekű kombájnok és cukorrépa-szállító négytengelyes teherautók súlya torzított el évről évre. Nekidöntöttem a homlokom a hűvös ablaküvegnek, de úgy rezgett, hogy egészen beleszédültem, hátra kellett vetnem lehunyt szemmel a fejem, hogy ne ájuljak el. Aztán újra kinéztem, jött föl a nap a gazból, az útszéli szemétből, az erdősávok töredezett koronájú akácfái közül; mint egy ócska bádogkanna, lassan telt meg fénnyel a busz, és egészen biztos voltam benne, hogy mire az út végére érünk, belefulladok.

Akkor határoztam el, hogy nem megyek be anyámhoz, nem vesztegetem az időmet Debrecenben, az első vonttal, amit elérek, rohanok vissza Pestre. Ugyanúgy megyek vissza, ahogy elindultam, jutott eszembe, és ezen magamban előbb röhögtem egy jót, aztán lecsüggesztettem a fejem, és üres tekintettel pislogtam egy darabig. Azóta, hogy két napja beszéltünk, Magda semmi életjelet nem adott magáról, azt az egy Facebookra posztolt hülye ablakot leszámítva. Igaz, én sem írtam neki, és most, a Julival történt kínos affér után nem is éreztem még késznek magam arra, hogy valami hízelgő sms-sel vezessem fel a hazaérkezésemet. Magda utálja a meglepetéseket, jutott eszembe, de lehet, hogy ezúttal mégsem lenne hülyeség váratlanul beállítani; végül is ő mondta, hogy „keressem meg, ha itt végeztem”, márpedig én itt végeztem. Könyökömmel megtámaszkodtam az előttem lévő alacsony ülés tetején, és a karomra hajtottam a fejem. Anyámnak is ráérek még írni, úgysem sejti, hogy ilyen hamar elindultam Vágásról; hiszen ez az egész, így, nem volt benne a pakliban.

Alig néhány utas zötykölődött a buszon, kérges arcú öregasszonyok és halszemű, űzött férfiak; hová mennek ezek vasárnap hajnalban, gondoltam, pedig az sem volt magától értetődő, hogy én hová tartok. Azt már tudtam, hogy honnan jövök el, mit hagyok jó időre a hátam mögött, talán örökre, abban azonban nem lehettem biztos, hogy mi vár az út végén. Mégis, egyre kétségbeejtőbb erővel tört rám, hogy oda akarok állni Magda elé, amilyen gyorsan csak tudok, beszélni akarok vele, összeveszni és kibékülni, aztán csöndben elaludni mellette az ágyon. Ám mindezek helyett egyelőre nem tehettem mást, szuszogva bámultam ki az ablakon, a monoton mezőgazdasági táj pedig, akár egy imahenger, komótosan pörgött előttem.

Elképesztően fáradt voltam, de igyekeztem valahogy ébren tartani magam, féltem attól, mi történne, miután elalszom, miféle álmok, miféle hallucinációk várnának rám egy ilyen nap után. Semmi jóra nem számíthattam. Már ébren is nehezemre esett távol tartani magamtól az éjszaka képeit; ahogy Julival egymásnak esünk, testünk idegen csattogását, a kudarc keserű ízét, a szégyenkezést, a szétkenődött festéket az arcán, és a bozótosban csörtető alakot. Ha elaludnék, attól tartottam, mindez egyszerre zuhanna rám. Inkább a szememet dörzsöltem egyfolytában, és igyekeztem odakintre koncentrálni. Kukorica-és napraforgótáblák között meglapuló álmos kisvárosokon hajtottunk keresztül, csupa bezárt bolt, lehúzott redőny mindenütt; ha megálltunk, szürke vagy barna térkővel kirakott, egyenszabásminta szerint felújított főterek mellett várakoztunk, és emberi mozgást szinte sehol sem láttam. Már majdnem el is felejtettem, milyen kíméletlenül visszhangosak ezek a vasárnap hajnalok errefelé; most úgy hallgattam bele ebbe a tompa morajlásba megint, ahogy gyerekkoromban egy-egy nyaralásról hazahozott üres csigaházba. És hiába nem tudtam emberi szavakra fordítani, amit ez a morajlás üzent, abban egészen biztos voltam, hogy semmiképpen sem örömhírről van szó.

Hajdúböszörményt hagytuk el éppen, végre egy fokkal jobb minőségű útra gördülve, amikor eszembe jutott, hogy akár át is öltözhetnék már. Nadrágomra néztem, beletört fű sávjai, kiszáradt sárcsíkok, és néhány ki tudja, honnan származó gyanús folt éktelenkedett rajta. Az ingem meg, hiába igyekeztem óvatosan kikászálódni a tövisbokorból, mégis tele volt otrombán kihúzott szálakkal. Az ölembe vettem a táskát, és átnéztem, hogy mi jöhetne szóba; egy tiszta, sötétkék teniszpóló volt még benne, amit eredetileg is a hazaútra szántam, hozzá egy eléggé gyűrött, de azért még nem vállalhatatlan barna szövetnadrágot húztam elő. Olyan kevesen ültek előttem, és azok is mind annyira el voltak bambulva, hogy azt se vették volna észre, ha egész úton meztelenül ücsörgök a hátsó sorban, átöltözésem végképp senki nyugalmát nem zavarhatta meg. Lehúztam a zoknimat is, egy kicsit megnyomogattam fáradt, meztelen talpamat, aztán felvettem egy másikat; nem volt tiszta, de legalább régebben használtam már, mint az előzőt. Amikor végre belebújtattam lábfejemet a sportcipőbe, és az új ruhának köszönhető halvány elégedettséggel hátradőltem, egyszerre beugrott, hogy mi hiányzik. Amióta elszöktem Tubáék ajtaja elől, valami különös nyugtalanság bujkált bennem, mint amikor az ember nyaralásra indulva hirtelen képtelen felidézni, hogy valóban kihúzta-e a vasalót, vagy csak szerette volna. Ahogy a táskába begyömöszöltem a koszos öltönyt, a megtépázott inget és a poros bőrcipőmet, hirtelen bevillant a kazetta. Feltéptem a cipzárt, és pánikba esve, magamban motyogva dobáltam szét a holmikat; az alsógatyák, zoknik, pólók beterítették körülöttem a busz mocskos padlóját. A bőrcipőm nagyot koppant, és átgurult a ruhahalmon a busz eleje felé, amire néhányan már felkapták a fejüket, zavartan forgolódni és sustorogni kezdtek, de ügyet sem vetettem rájuk.

– A büdös kurva életbe – dünnyögtem görcsbe rándult állkapoccsal. – Az isten bassza meg. – Már mindent kiforgattam, a táska összes zsebét átnéztem háromszor, még a neszesszeremből is kiszórtam a benne lévő cuccokat az ölembe, de a kazetta nem volt sehol. Emlékeztem rá, hogy az esküvő reggelén Tuba kivette a kezemből az öreg walkmant, és letette az íróasztalára, de ezek szerint hiába volt precíz pakoló, ez az egy dolog nem jutott eszébe. Vagy szándékosan tartotta volna meg? Hiszen említettem neki, hogy valami olyasmit hallottam, amiből kis szerencsével meg tudom írni az állásomat megmentő cikket Bodnárnak; annyira pedig se gonosz, se körmönfont nem volt Tuba, hogy tudatosan szúrjon ki velem. Egyszerűen csak elfeledkezett róla, gondoltam, hiszen nem volt ő sem egészen magánál, amikor a táskámba bepakolt; és ahogy ezt a jelenetet magam elé képzeltem, egészen elszorult a torkom. Arcomat a tenyerembe temettem, és könnyek nélkül, némán zokogtam. Úgy rázkódott a vállam, hogy nem is vettem észre, a külső rázkódás közben egészen elült. Mire ismét felemeltem az arcom, a buszsofőr már ott állt a földre szórt ruhák mellett, és gyanúsan méregetett; de nem csak ő, az összes utas hátratekeredve bámult, sajnálkozó és felháborodott szempárok szegeződtek rám.

– Mit gondolsz, öreg, hol vagy, mi ez a disznóól? – mordult rám a sofőr.

Nem volt kedvem a szemébe nézni, inkább kimeredtem az ablakon, kíméletlen elővárosi táj vett körbe; egy kopott pavilonon fodrászüzlet, műkörmös és bálás turkáló osztozott, a háttérben pedig szabványterv szerint épült álmediterrán családi házak sorakoztak végeláthatatlanul.

– Elnézést, csak kerestem valamit – nyögtem ki végül.

– De így?

– Mindjárt elpakolom.

– Jó lenne – vágta rá a sofőr, aztán döngő léptekkel visszasietett a vezetőfülke felé.

Ahogy elindult a busz, térdre ereszkedtem az üléssorok között, és ráérősen felszedtem a cuccaimat, aztán úgy tömtem őket vissza a táskába, hogy oda se néztem; a legkevésbé sem érdekelt már, hogy összegyűrődnek-e, vagy sem. Negyedóra sem telt bele, autószalonok és kertészeti áruházak között befutottunk Debrecenbe.

A buszpályaudvarról gyalog mentem át az állomásra, itt már volt némi mozgás, az első trolik halk nyüszítéssel mentek el mellettem, az állomás épülete előtt pedig már ott várakozott egy villamos is, akár egy álmos hernyó. A legkorábbi intercity fél óra múlva indult, megvettem a jegyem, aztán tettem egy kört a várócsarnokban. Fejem fölött most is azok az éteri parasztasszonyok lebegtek, akiket a Vágásra való indulás előtt bámultam. Szépek voltak még mindig, és elátkozottak, gondoltam, hogy az idők végezetéig itt kell árulniuk vacak portékájukat.

Továbbra sem akartam elaludni, az járt a fejemben, hogy amíg nem látom Magdát, nincs jogom pihenni. Vettem egy kávét az egyik büfében, de olyan íztelen és gyenge volt a papírpohárba öntött barna lötty, hogy rögtön utána egy energiaitalt is beszürcsöltem. Ettől a kombinációtól viszont szinte rögtön felkavarodott a gyomrom, és hiába szerettem volna nagyon elkerülni, kénytelen voltam elindulni a vasútállomás alagsori nyilvános vécéje felé.

Végső soron, éppen erre az alászállásra volt szükségem, és nem csak fizikai értelemben, még ha abban a pillanatban ezt nem is így éltem meg. A bejárat nehéz vasajtaját résnyire nyitva azonnal az arcomba csapott az évtizedes húgy-és fertőtlenítőszer-szag, ami a piszoártabletták baljóslatú illatával elkeveredve, rögtön feltapadt a nyálkahártyámra, és aztán hosszú ideig nem is kopott le onnan. A vécék felé vezető széles lépcső fordulójában egy öreg cigány asszony üldögélt kifejezéstelen arccal, nála kellett megváltani a belépéshez való jogot. Egy kétszázas volt a zsebemben, azt tettem le elé a virágmintás viaszosvászon terítőre, ő meg szótlanul elém csúsztatta a visszajárót, mehettem, de mielőtt még tovább ereszkedtem volna, szégyenlősen elemeltem egyet az asztalon sorakozó vécépapírtekercsek közül.

A régi, halványkék csempével plafonig burkolt helyiségben zöldre mázolt fémlemezekkel elválasztott vécéfülkék sorakoztak, elmentem a legtávolabbiba, mintha attól tartottam volna, hogy valami olyasmit hallhat majd az öregasszony, amit jobb messzire vinni. Közben persze az is eszembe jutott, hogy őt nemigen tudnám megbotránkoztatni semmivel, nyilván látott és hallott már mindent, amire az ember belei képesek, de így vagy úgy, valami távoli, nyugalmas lyukba szerettem volna elbújni. Minden feszültség és frusztráció, amit eddig se könnyes-taknyos sírással, se néma zokogással nem tudtam kipréselni magamból, egyszer csak vad hullámzással megindult a beleim közül, és hangos rotyogással távozó híg székletként hagyta el a testem. Úgy éreztem, hogy most egyszerűen mindent kifosok, nem csak a zsíros húsokat és a ragacsos süteményeket, nem csak a bort, a pálinkát, a whiskyt és a hasist, a kávét és az energiaitalt, de kifosom Tuba újabb gyerekes megborulását, Juli pofonját, Dorka és Roland áttetsző boldogságát és a saját fellengzős rosszkedvemet is. Tisztuljon belőlem, távozzon a seggemen keresztül az egész, gondoltam, és előredőlve nyomtam tovább. Túlzás lenne állítani, hogy valóban meg is szabadultam mindettől, annyi azonban biztos, hogy egy időre legalábbis könnyebbé vált a csomag, amit magamban kellett hordoznom, és az adott helyzetben ez is komoly eredmény volt. Kifelé menet hálás tekintettel adtam vissza a gurigát a cigány asszonynak, és halványan derengő reményekkel indultam a peron felé.

Amint elfoglaltam a helyem a vonaton, elővettem a telefonomat, és egy jegyzetbe elkezdtem bepötyögni mindent, amit fel tudtam idézni a kazettán hallott dolgokból. Nevek, helyszínek, időpontok, kórképek, történetfoszlányok kezdtek egymás alatt sorjázni, de felírtam azt is, milyen hangokat hallottam, milyen zajok szűrődtek be a háttérből; arra jutottam, bárminek jelentősége lehet, és összeszorított szemmel igyekeztem kipréselni az agyamból a mozaikdarabkákat. Tudtam, most minden az emlékezetemen múlik, Tubát semmiképpen nem akartam felhívni emiatt. Percről percre biztosabb voltam benne, hogy ő leskelődött a bozótosban, és borzasztó dühös voltam rá emiatt. Elképzelésem sem volt, mi üthetett bele, egyszerűen nem értettem, mit miért csinált, mint ahogy azt sem, a bocsánatkérésemet miért fogadta olyan savanyúan a bárpult előtt állva. Azt tudtam egyedül, hogy mindezek után nem akarok beszélni vele.

Öntözőcsatornák apró hídjai fölött robogott át a vonat, árterek és mezőgazdasági területek váltogatták egymást, miközben az alföldi vasútállomások sárga és szürke foltokként suhantak el mellettünk. De ezúttal alig nézelődtem, legfeljebb csak annyit, hogy egy-egy pillanatra megpihentessem a szemem, egyébként szinte egész úton lázasan jegyzeteltem. Igyekeztem mindent szisztematikusan leírni, mintha vallatnám magam, megpróbáltam a legapróbb részleteket is kicsikarni az emlékezetemből. Mint aki transzba esett, írtam és írtam egyre, a részletek pedig a maguk titokzatos módján hol összekapcsolódtak, hol szétváltak, mint a molekulák egy elszabadult reakcióban; asszociációim egyre vadabb mellérendelésekkel működtek, előfordult, hogy egy idő után tiszta fantáziálásba csaptak át, és ilyenkor alig lehetett egy-egy hosszabb jegyzet végén felismerni, miféle valós emlékdarabkából indult is ki vajon az egész. Bizonyos elemek vissza-visszatértek, mások elhalványultak, néha új képzetek merültek fel. A fehér csempével kirakott folyosó, egy vastüdő, a pumpa sípolása, mozdulatlan tömeg a főtéren, aztán, ahogy megindulnak, kifosztott házak, ordítás, viharlámpák fénye, összevert emberek, összetört bútorok, harminc vagy hatvan év távolából és néhány nappal ezelőttről úgy röpültek szét a gondolataimban, mint egy robbanás után a repeszek, de amit eltaláltak, azt nem felsebezték, hanem megtermékenyítették inkább, és újabb kis robbanásokat hoztak létre. Az ujjaim már elgémberedtek a kényelmetlen gépeléstől, de még mindig azt éreztem, túl sok részlet hiányzik, csakhogy egyre fáradtabb voltam, elkeseredetten kapkodtam az utolsó szilánkok után.

Valahol Kőbánya környékén jártunk már, amikor elkezdtem lehiggadni. Odakint a mezőgazdaság látványelemeit felváltották az ipar képei, a föld átadta uralmát a betonnak és a téglának. Kémények és gyárépületek követték egymást, modern üzemek és beszakadt tetejű régi csarnokok váltakoztak, a sín mentén pedig, mint egy végeérhetetlen kiállítás, telegraffitizett vasbeton fal futott végig.

A cementszürke táj egyhangúságát harsogó színekkel igyekeztek ellensúlyozni a falfestmények. Ahogy az állomás előtt lassítani kezdett a vonat, egyre élesebben rajzolódtak ki előttem a graffitik; akadt egy-két régies „punks not dead” meg „A. C. A. B.” felirat is, és persze az elmaradhatatlan faszok és pinarombuszok itt-ott, naiv tagek között, de mellettük már komolyabb munkákat is szemügyre lehetett venni. Az állomásépület előtt nem sokkal, egy elhagyott gyárépület oldalán a belváros felé mutató nyilat vettem észre, és fölötte a feliratot jókora zöld és fekete betűkkel: „Puhapest”. Gondoltam, lefotózom, de mire rákattintottam a fényképező funkcióra, és felemeltem a telefonomat, beértünk az állomásra, és a félig nyitott épület kerítésfala elfedte előlem a kilátást.

A Nyugati pályaudvarig hátralevő húsz percben már nem csináltam semmit, csak az ujjaimat ropogtatva latolgattam a hazaérés különféle lehetséges forgatókönyveit. Végül úgy döntöttem, a spontaneitást klasszikus elemekkel fogom keverni; az egyik virágárus pavilonban vettem egy csokor sárga tulipánt, azt kedveli Magda, aztán rögtön a lakásunk felé indultam. Szedtem a lábam, de nem rohantam, nem akartam izzadtan beállítani, és magamban közben végig azt gyakoroltam, hogy mik lesznek az első szavaim, illetve mik lesznek az azt követőek, attól függően, Magda hogyan reagál. Ha a nyakamba ugrik, visszafogom magam, ha veszekedni kezd, a racionálisat adom, ha pedig semlegesnek mutatja magát, igyekszem az érzelmeire hatni. Most nem az a cél, hogy könnyű győzelmet arassak, hanem hogy egyáltalán sikerüljön elkezdenünk valamifajta párbeszédet. Készen álltam rá, hogy az esküvőről alaposan beszámoljak, kidomborítva a rémes részleteket, és természetesen elhallgatva mindazt, ami Juli és köztem történt. Nyilván azt sem hozhatom szóba, hogy kiderült, azon az utolsó vágási nyáron majdnem apa lettem. De talán majd egyszer ezt is elmondom neki, ha már kiegyensúlyozottabb lesz a hangulat.

Az Eiffel tér felől jöttem ki a pályaudvarról, a Podmaniczkyt átszelve az Eötvös utcában indultam el, majd balra fordultam a Szondira, és végül jobbra a Csengeryre. Vakon is meg tudtam volna tenni ezt az utat, de most minden fáradtságom mellett is úgy éreztem, kifejezetten élesen látok, élesebben, mint az elmúlt napokban bármikor. Lassan ébredt erre a vasárnap reggelre a város, az éjjelnappali előtt lustán cigiztek az eladók, a sarki késdobáló még ki sem nyitott, de két biciklis hipszter már keresztbe vetett jógamatraccal a hátán tekert el mellettem. A Nagydunai Horgászegyesület soha nyitva nem tartó irodájának ablakában vetettem még egy pillantást magamra, és a koszos üveg nem is hazudott; megviselt voltam, de nem teljesen lerobbant azért. Az utolsó lépéseket már remegő térddel, kissé csoszogva tettem meg a foghíjtelken álló parkolóudvar és a Fáklya Klub csikkekkel körbeszórt bejárata előtt. A kapualjunkba behúzódva reflexből be akartam ütni a belépőkódot, aztán rájöttem, hogy az pittyegne odafent, én meg tényleg meg szerettem volna lepni Magdát. A táska egyik oldalzsebéből kihalásztam a kulcscsomómat, és azzal engedtem be magam. A kopott kőlépcsőn lomhán felkapaszkodtam a szintünkre, aztán két kézzel tartva a lakáskulcsot, hogy ne remegjen annyira a kezemben, benyitottam. Bizonyára nagyon igyekezhettem emberi képet vágni, erőltetett mosolygással léphettem át a küszöböt, ám mire hangos hahózással a tükörig jutottam, nemcsak ennek a mosolynak a maradéka fagyott az arcomra, de egyben naivitásom ijesztő karikatúrája is: egy rémült kamaszarc lógott ki borostás és gyűrött felnőtt ábrázatom maszkja alól.

Ott álltam az üres lakásban, és amikor már látnom kellett, hogy nemcsak Magda, de az összes cucca is eltűnt, még mindig úgy néztem körbe, mintha azt várnám, hogy valamelyik sarokból mégiscsak előugorhat röhögve. Úgy emlékszem, egyszer-egyszer a nevét is elkiáltottam még, egyre halkabban, a suttogás felé tartva. Magda nem volt sehol, és akárhogy nyitogattam a szekrényeket, húzogattam a fiókokat, néztem be az ágy alá, mintha sohasem lakott volna ott, egyszerűen nem találtam nyomát. Precízen összepakolt mindent, ami az övé volt, ruhákat, evőeszközöket, vázákat, könyveket; még a fürdőszobai szappanadagolót és az íróasztal alatti bárányszőr lábmelegítőt is elvitte. Tébolyultan bolyongtam a lakásban, mint egy kísértet, fogalmam sem volt, mit kéne most tennem. Talán hagyott valami üzenetet, gondoltam, és újra minden lehetséges és lehetetlen helyet felforgattam, de nem várt levél sehol, nem volt magyarázat, azon túl, amit káprázó szemmel körbenézve kénytelen voltam látni. Leroskadtam egy konyhaszékre, de váratlanul egészen kényelmetlennek éreztem; hát persze, elvitte az ülőpárnákat is. Ahogy egy újabb kört tettem, be kellett látnom, nem csinálta tisztességtelenül ezt a dolgot; ami hiányzott, az mind hozzá tartozott, ami maradt, az mind az enyém volt. De ez a kimértség is feldühített, a legszívesebben a falhoz csapdostam volna a megmaradt tányérjaimat is, egy pillanatra komolyan átfutott a fejemen, hogy megteszem, de annyi erőt sem éreztem már magamban, hogy ennek nekiálljak. A kanapén ülve sodortam egy cigit, rágyújtottam, a hamuját pedig a dohányzóasztalon álló mécsestartóba pöcögtettem. Magda gyűlölte a lakásban a cigaretta szagát, nem is dohányoztam bent soha, kijártam a gangra, de most már akkor ezt is lehet, gondoltam, és csodálkozva néztem a plafon felé gomolygó füstpamacsot.

Egy bő óra kellett hozzá, míg rávettem magam, hogy megpróbáljam felhívni. Arról viszont fogalmam sem volt, hogy ezúttal milyen taktikát kéne választanom; amíg ide nem értem, legalább elvileg tudtam, hogy miféle eshetőségekre érdemes készülnöm, de ez az üres lakás egyszerűen mindent felülírt. Az a profizmus, ahogy eltüntette a dolgait, elbizonytalanított, mi van, ha már rég erre készült? És akkor az a kurva ablak a Facebookon az új lakása lenne? Ezért lájkolgatták olyan elszántan a seggfej ismerősei? Végül nem is találtam ki semmit, nem akarok már, gondoltam, nem is tudok taktikázni, egyszerűen csak arra van szükségem, hogy ő magyarázza el nekem ezt a helyzetet. Elnyomtam a cigit, és rögtön tekertem egy másikat, meggyújtottam, aztán rácsörögtem. Ki volt kapcsolva, és ezen már meg sem lepődtem. Biztos, ami biztos, írtam neki egy sms-t: „Magda, mi ez az egész? Beszéljünk! Itthon vagyok.” Pár perc múlva újra megpróbáltam felhívni, továbbra sem volt elérhető. Aztán eszembe jutott az egyik barátnője, akinek megvolt a száma a telefonomban, gyorsan kikerestem, és rányomtam a hívásra. Kicsörgött vagy négyszer-ötször, de utána mintha kinyomták volna; újra próbálkoztam, most azonnal kinyomták. A cigimet el sem oltottam, beleejtettem a kis üvegcsészébe a csikket, hadd füstölögjön, majd ahogy voltam, ruhástól végigdőltem a kanapén, és nem hadakoztam tovább az álmosság ellen.

Hiába féltem egész hazaúton elaludni, hiába rettegtem a nyomasztó álmoktól, megint csak az derült ki, hogy nem ilyen kiszámítható ritmusra járnak bennem a dolgok, úgy aludtam át ugyanis az egész napot, mint akit nem egyszerűen agyonütöttek, de utána még egy szeneslapáttal alaposan szét is verték a fejét. Egyetlen árva álom sem környékezett meg, vagy ha igen, azt arra se méltatta az agyam, hogy legalább halvány foszlányaiban emlékeztessen rá. Felkönyököltem, félretoltam az összenyálazott díszpárnát, amit elalvás előtt a fejem alá húztam, és ismét, reflexből, a telefonom után nyúltam. Volt öt nem fogadott hívásom, de mindegyik az anyámtól; hát igen, neki végül is elfelejtettem szólni. Biztosan készült pedig, vasárnapi tyúklevessel várt, meg hortobágyi húsos palacsintával, mint mindig. Magam előtt láttam, hogy ott ül a kis panellakás szépen terített ebédlőasztalánál, a gőzölgő tálak felett, és annyira utál, hogy attól elsírja magát. Nekem meg attól kezdtek el folyni a könnyeim lassan, hogy éreztem, teljesen igaza van. Más esetben anyám neheztelését már fel sem vettem, hozzászoktam, a válásuk óta ebben éltem; de most igaza volt, most tényleg egy valódi kis pöcs voltam, ráadásul olyan pöcs, aki még ebben a helyzetben is magát sajnálja.

Odakint sötétedett már, de nem kapcsoltam lámpát, szuszogva, könnyes arccal néztem meredten a telefonom kijelzőjét, és próbáltam erőt gyűjteni ahhoz, hogy visszahívjam. Végül annyi időt adtam magamnak, amíg lezuhanyozom, a forró víz pedig tényleg megnyugtatott valamennyire. Megmostam a fogam, a tükrös fürdőszobai szekrénykéből elővettem a villanyborotvát, és gondosan lenyírtam a borostámat. Igyekeztem kívülről elkezdve helyreállítani magam; most már tiszta voltam, jó illatú és sima képű. A szobában álló félig üres szekrényből friss ruhát vettem elő, belebújtam, és visszatelepedtem a kanapéra. Anyám a második kicsörgésre felvette, fáradt volt a hangja és fátyolos.

– Hát veled meg mi van? – kérdezte.

– Ne haragudj… – dünnyögtem, és megint eleredtek a könnyeim.

– Hol vagy, Bálint?

– Már Pesten.

– Szólhattál volna.

– Tudom, hidd el, akartam is…

– Biztos megvolt rá az okod – mondta, és hallottam a hangja enyhüléséből, hogy érzi, valami baj van. A legszívesebben azt feleltem volna, hogy nem, erre semmi okom nem volt, de inkább nem mondtam semmit, nem akartam, hogy észrevegye, sírok.

– Figyelj csak, Bálint.

– Igen?

– Lefagyasztom ezt a kaját, és majd legközelebb elviszed.

Ez a legközelebb most iszonyú távolinak tűnt, a lefagyasztott húsos palacsinták gondolatától meg a hányinger kerülgetett, de nem tehettem mást, rávágtam, hogy jó, aztán elköszöntem tőle. Ezután nem bírtam már tovább egy helyben ülni, egy darabig fel-alá mászkáltam a lakásban, magamban motyogva, kiszórtam a fürdőszoba padlójára a ruhákat a táskámból, a konyhában beletömtem a szemetesbe a tulipánokat, ittam egy pohár vizet, tekertem egy újabb cigit, igyekeztem eltölteni a rám szakadó időt. Végül beláttam, hogy ez így nem megy, ki kell innen szabadulnom, friss levegőre, hangos szavakra, egész mondatokra vágyom. Felhívtam Mátét, aki elsőre szabadkozott kicsit, hogy nem ér rá, mert valami cikken dolgozik, de utána csak kötélnek állt, nyilván érezte a hangomon, hogy komoly a helyzet. Azt kérte, adjak neki még két órát, addig nagyjából be tudja fejezni; végül is megállapodtunk abban, hogy tizenegykor a Király és a Nagymező sarkán találkozunk. Én azonban már ezt a két órát sem akartam a lakásban tölteni, felhúztam a cipőmet, és kiléptem a gangra; kellemesen hűvös esti szél kavargatta a nappalról ott maradt fülledt levegőt. Miközben az ajtót zártam, észrevettem, hogy a szomszédban ég a lámpa, és nem bírtam megállni, hogy bekopogjak, hátha tudnak valamit. Kínos így kérdezősködni, persze, de akkor már nem törődtem vele. Eszembe jutott az a fura, nehéz vonulás, ahogy legutóbb láttam őket hazaérni az udvari fa takarásából leskelődve, de ennek különösebb jelentőséget nem tulajdonítottam már. Résnyire nyílt az ajtó, és a srác csodálkozó arca bukkant fel előttem.

– Szia, ne haragudj, hogy ilyenkor – dadogtam –, csak azt akartam kérdezni… Nem tudtok valamit Magdáról? Ma jöttem meg vidékről, és nem tudom, hol van… Esetleg nem mondott nektek valamit?

A srác zavartan nézett rám, mint aki az egészből semmit sem ért.

– Öö, én azt hittem, költöztök – felelte.

– Csak ő költözött, de nem szólt… – motyogtam, és nyeltem egy nagyot.

– Nem, nem mondott nekünk semmit.

– Aha. És nem láttad esetleg, melyik nap ment el?

– Ha jól emlékszem, pénteken. Igen, péntek délelőtt.

Pénteken, futott át a fejemen, de hiszen aznap még beszéltünk; lehet, hogy azért hívott, hogy a költözését elmondja, csak én nem figyeltem rá? Megdörzsöltem a szemem, és önkéntelenül is lehorgasztottam a fejem.

– Értem – szólaltam meg aztán –, azért kösz.

Már épp hátat akartam fordítani, amikor a srác kilépett mellém, és aggodalmasan odasúgta:

– Figyelj, ha bármiben tudok segíteni, csak kopogj át, jó?

Azt hiszem, hízelgett, hogy hirtelen megsajnált, illetve még inkább az, hogy így, barátságosan elhárítva a felajánlását, el tudom játszani neki az erős férfit. Felemeltem a fejem, és erőltetett lazasággal épp valami olyasmit akartam mondani, hogy „megleszek, nem kell izgulni”, de ahogy véletlenül elnéztem a válla fölött, megláttam a kislányát az ajtórésben. Négy-öt éves lehetett, nem tudtam pontosan megállapítani, lila, pónilovas pizsama volt rajta és egy nagy, tappancs alakú mamusz. A félhomályban szinte világított a feje, se haj, se szempilla, se szemöldök nem volt rajta; riadt, homályos tekintettel figyelte, hogy mit csinálunk. Bal kézfeje széles ragtapasszal volt befedve, és ahogy észrevette, hogy azt nézem, lassan, megszeppent arccal a háta mögé rejtette. A srác rögtön megérezte, hogy nem rá figyelek, hátrafordult, aztán sietve a kislányhoz lépett.

– Jaj, cicám, hát megbeszéltük, hogy nem szabad ilyenkor már kijönnöd – mondta, és óvatosan az ölébe emelte a törékeny kis testet.

Meg sem bírtam moccanni, tátott szájjal néztem őket, és éreztem, a szégyen lassan kúszik fölfelé a torkomban.

– Ne haragudjatok – dünnyögtem magam elé, és lassan hátrálni kezdtem végre. A srác még odabiccentett egyet, aztán sietve bezárta az ajtót.

Döbbenten csoszogtam le a lépcsőházban, és úgy indultam el az utcán, hogy fogalmam sem volt, merre megyek. Hát lehetséges, hogy én mindezt nem vettem észre? Aztán bevillant Tuba savanyú arca, ahogy azt mondja, „irigyellek, hogy becsukott szemmel is tudsz élni”. És akkor most, hogy megláttam a kislányt, mihez kezdjek vele? Sejtelmesen fluoreszkáló arca beleégett a szemembe, mint egy jelenés, aminek egyelőre még nem fogtam fel az értelmét. Kedvetlenül baktattam tovább, épp csak annyi időre pislantva fel egy-egy szembejövőre, hogy ki tudjam kerülni őket. Émelyegve kóboroltam, pontosabban, mint akit űznek, sarokról sarokra, kapualjtól kapualjig osontam. Eszembe jutott, hogy egész nap nem ettem semmit, és erre a gondolatra még erősebben megcsavarodott a gyomromban a görcs.

Még mindig legalább egy óra volt hátra Máté érkezéséig, de nekem már elegem volt a bolyongásból és az egyedüllétből is. Tettem néhány kisebb kitérőt, aztán egyszer csak ott ballagtam már a Király utcában a Nagymező sarka felé, mintha valami titokzatos mágneses erő vonzott volna erre engem is, akár csak az egész hangyabolyként nyüzsgő tömeget körülöttem. A nyár legmélyén jártunk, vasárnap éjjel sem szűnt a zsúfoltság, becsípett fiatalok csapatai vágtattak ki a mellékutcákból, az éjszaka hűvösét kiélvező idős párok nyalták körülöttem ráérősen a fagyijukat, biciklisek csengettek az útra tévedt gyalogosokra, lassú taxik gördültek át a fekvőrendőrökön. A Caesar söröző előtt hangosan röhögő-kiabáló cigizők álltak nagy csoportban, és mindenfelől zene, poharak koccanása, füttyszó és a legkülönbözőbb nyelvű kurjantások hallatszottak. Az egyik sarkon egy darabig a házfalnak vetett háttal, mozdulatlanul nézelődtem, és engedtem, hadd járjon át ez a langyos zaj, ezek az elsuhanó alakok, felvillanó arcok. Aztán egy másik csoportot vettem észre nem messze tőlem, egy kis üzlethelyiség ablaka előtt hosszú, girbegurba sorban álltak az emberek; kétszázötven forintos pizzaszeleteket árultak odabent. Oda kell mennem nekem is, éreztem, és nyomban elindultam feléjük; nem is az éhség hajtott elsősorban, hanem a bizonyosság, hogy ebben a várakozásban én is ugyanannyi joggal vehetek részt, mint bárki más. Beálltam legutolsónak, az előttem lévők pedig hátramosolyogtak rám. Egy fél perc sem telt el, mire mögém is odalépett valaki, aztán rögtön ő mögé is egy másik alak, és szépen fokozatosan, mint egy boldog óriáskígyó, egyben lenyelt, mindenestől felfalt a sor.

JÖVEVÉNYFOLYÓK

(2017)

Apám január 16-án kapott agyvérzést. Réka hívott föl zokogva, és elmesélte, hogy „Imrus” reggel nem ment be a rendelőbe, Ilona, az asszisztensnője nem tudta telefonon sem elérni, ezért a barátja, Berzics Robi, akivel közösen működtették elég jól menő soproni magánfogászatukat, kiment a házához. Apám terepjárója kint állt a garázs előtt, a bejárati ajtó pedig nem volt kulcsra zárva, úgyhogy Berzics aggódni kezdett, és körülnézett odabent. A fürdőszobában feküdt apám, fehér ingben, öltönynadrágban, egy jókora húgyfolt közepén, felakadt szemmel; Berzics rögtön kihívta a mentőt, és miután elvitték apámat, Rékát is megcsörgette.

– Azt mondják, nincs életveszélyben – szipogott Réka a telefonba –, de azért elég rossz állapotban van. Át tudnál jönni?

– Persze, megoldom – mondtam, de valami nem stimmelt ebben a történetben. Egy darabig elgondolkodva hallgattam Réka szuszogását, aztán nem bírtam megállni a kérdést. – Bocs, de te hogyhogy nem voltál otthon?

A vonal túlsó végén abbamaradt a szipogás, már azt hittem, megszakadt, de aztán, ha egy kicsit összevissza, akadozva is, csak megszólalt Réka: – Hát az Imrus neked nem mondta? Jézusom. Szóval mi már… Én már novemberben elköltöztem. Szétmentünk.

Apám ezt szépen elhallgatta előlem; igaz, kicsit meglepődtem, amikor a felvetésemet, hogy karácsonykor meglátogatnánk, hosszan dadogva azzal hárította el, hogy idén az ünnepeket nem itthon töltik, és amikor rákérdeztem, hogy hol, kissé hasraütés-szerűen nyögte be, hogy Madeirán, mégsem kezdtem komolyan gyanakodni.

– Ne haragudj – szólaltam meg ismét –, én erről semmit sem tudtam.

Hallottam, hogy alig bírja visszatartani a zokogást, nem is erőltettem tovább, csak megkértem, hogy egy sms-ben küldje el a kórház címét, aztán elköszöntem tőle.

Hosszú ideig ültem magam elé meredve, miután letettük, próbáltam felfogni, amit az imént hallottam Rékától; éreztem, hogy hat rám ez a dolog, de inkább csak úgy, mint egy próbarobbantás a megfigyelőkre, akik egy bunker ablakából követik a mutatványt. Nem tép szét a hír, de azért érzem a bőrömön a forróságot, összeborzolt hajamon a légnyomást. Apám élete távol volt az enyémtől, még ha földrajzi értelemben közelebb is kerültem hozzá az elmúlt másfél évben. De hogy ilyen jelentős dolgokat eltitkolt előlem, az azért meglepett. És egyáltalán, mi oka volt erre? Miért szégyellte vajon annyira az egyedüllétét, hogy még a karácsonyi látogatást is inkább lemondta, csak le ne lepleződjön?

A tanulmányt, amit épp fordítottam, ott hagytam a könyvállványon, felmentem az ÖBB honlapjára, és vettem egy jegyet Sopronig, aztán felhívtam a feleségemet.

– Úristen, ez szörnyű – mondta Janka.

– Azt hiszem, oda kéne mennem.

– Persze, menj csak.

– De lehet, hogy ott is kell aludnom.

– Rendben, majd hívj.

Bőr oldaltáskám aljába begyömöszöltem egy váltás zoknit meg fehérneműt, és úti tokjában a fogkefémet is melléjük dugtam. Talán babonából sem akartam több holmit magammal vinni, nehogy aztán hosszabb ideig maradjak, mint ami feltétlenül szükséges. Hideg szél vágott az arcomba a Rauscherstrassén, felhajtottam télikabátom gallérját, és a fülemre húztam a kötött sapkát. Nem volt hó, egész télen alig esett, vagy ha esett is, itt a városban azonnal elolvadt; és ebben a fagyos, száraz levegőben mindenki egy fokkal mogorvább volt a szokásosnál. Bementem a sarki Etsanba valami innivalóért az útra, meg vettem egy-két kekszet és csokit is, hogy kihúzzam velük estig. Réka a nagy ijedség közben elfelejtette megemlíteni, hogy egyáltalán magánál van-e az apám, vagy altatják, és én sem kérdeztem rá, pedig a fejemben volt, csak aztán ez a különköltözéses dolog megzavart. Végül arra gondoltam, ha magánál van is, akkor sem valószínű, hogy ilyen édességeket ehet, felesleges innen bármit is vinnem neki. Leszámoltam a török pénztárosnak az eurókat, aztán ezeket a cuccokat is belenyomkodtam a táskámba, és behúzott nyakkal ismét kiléptem a hidegbe.

Miközben toporogva vártam a villamost, azon gondolkodtam, a nővéremet is felhívta-e Réka, és ha igen, Ildi szólt-e anyámnak, vagy nekem kell ezzel a kellemetlen hírrel körbetelefonálnom mindenkit. Vajon anyám mit fog szólni? Csak ő meg nehogy szívrohamot kapjon a nagy kárörvendésben, pláne, ha az is kiderül, hogy apám magára maradt. Régi gyűlölete apám iránt finoman ott pislákolt még benne, de azért már korántsem olyan hévvel, mint öt vagy pláne tíz éve. Az öregedéssel némi megnyugvás is járt, ha nem is kártérítésként, mondjuk, inkább vigaszdíj gyanánt. És anyámra most mindenféle vigasz ráfért; amióta Zsolt és a nővérem bejelentették, hogy nagy valószínűséggel jövőre kiköltöznek Franciaországba, mert Zsoltnak állást ajánlottak egy lyoni klinikán, teljesen összeroppant. Az egész debreceni életét a nővéremre meg az unokázásra építette, különösen, mióta Marci kishúga is megszületett, és az a gondolat, hogy az ő távozásukkal, ahogy ő fogalmazott, egy felesleges és magányos panellakó nyanyává válik, egészen megőrjítette. Szerencsére nekem ebben a dologban nem volt súly a vállamon, én már Pesten is messze voltam, ehhez az egyetemi évek alatt többé-kevésbé hozzászokott anyám, az tehát, hogy Jankával Bécsbe költöztünk, nem sokat számított már.

Végre befordult a sarkon a jó öreg 5-ös Bim, felkapaszkodtam magas lépcsőin, és mivel nem akadt szabad ülőhely, beálltam a csukló körtálcájára, a lustán nyikorgó gumiredők közé. A Pratersternig mentem vele, ott metróra szálltam, és a Südtiroler Platzon a föld alatti termek kellemes langyosában alulról begyalogoltam a főpályaudvar épületébe.

Csak a vonaton ülve vettem észre, hogy eléggé le van már merülve a könyvolvasóm, de még volt rá némi esély, hogy kibírja visszaúton is, feltéve, ha nem maradok soká. Igaz, az olvasásra nem nagyon tudtam koncentrálni, félre is tettem a Kindle-t egy idő után, és a telefonomat nyomkodtam céltalanul. Ijesztően röhejes álhírek között lapozgattam a Facebookon, amíg rá nem szántam magam végül az első hívásra. Ildi még gyesen volt a kis Hannával, tehát elvileg otthon kellett lennie, de hiába csöngettem jó hosszan, nem vette fel. Akkor, gondoltam, facebookozom tovább, mert az biztos, hogy anyámmal addig nem beszélek, amíg Ildit el nem értem. Inkább megnéztem egy videót Donald Trump legsúlyosabb pillanatairól, ami alapjában vicces is lehetett volna, ha nem épp a napokban készülnének beiktatni amerikai elnöknek. Ildi viszont jól időzített, ahogy véget ért a videó, rezegni kezdett a mobilom.

– Jaj, ne haragudj, Bálint – hadarta –, csak épp pelenkáztam.

– Oké, semmi gond.

– És mi a helyzet? Hol vagy? Mi ez a zúgás?

– Vonaton ülök, hallasz?

– Aha. Hová mész?

– Hát, az van, hogy Sopronba… Réka hívott nemrég, hogy apának agyvérzése volt. – Elhallgattam, vártam Ildi reakcióját, de nem szólt egy szót sem. – Halló? Ildi?

– Itt vagyok – motyogta végül, egy oktávval mélyebb hangon. – De hogy lehet ez?

– Fogalmam sincs, reggel nem ment be dolgozni, és végül a Berzics találta meg.

– A rohadt életbe…

– Figyelj, ha bejutottam hozzá, felhívlak. Réka szerint nem nagyon nagy a baj.

– Mindenképpen szólj! Szerinted odamenjünk?

– Egyelőre ne, előbb lássuk meg, mi van.

Egy darabig egyikünk sem szólalt meg, gondolom, Ildi is épp azon kattogott, hogyan kéne jól reagálnia, és hiába volt némi időbeli előnyöm, én sem jártam közelebb a megoldáshoz. Kinéztem az ablakon, finoman hullámzó táj lapult meg a ködfoltok alatt, egy-egy szélvédettebb mélyedésben, hűvös zugban a megmaradt hó ritkás, piszkosfehér párnái fénylettek. A téli elhagyatottságukban türelmesen várakozó szőlőültetvények mögött egy-egy öreg falusi templomtorony bukkant fel, majd tűnt el gyorsan a szemem elől; és hiába zakatolt megveszekedetten a kis vonat alattam, hiába választott el a kinti világtól a vastag ablaküveg, így is pontosan éreztem, hogy fülsiketítően nagy a csönd odakint.

– Azt te tudtad – szólaltam meg újból –, hogy apa meg Réka szétmentek?

– Hogyhogy szétmentek?

– Réka már karácsony előtt elköltözött tőle.

– Nem hiszem el. Nekem azt mondta, hogy Korfura mennek az ünnepekre.

– Nekem meg, hogy Madeirára. De attól tartok…

– Végig otthon volt egyedül.

– Aha.

Valahol a háttérben Hanna kétségbeesett ordításban tört ki, és Ildi hangján hiába éreztem, hogy nem szívesen teszi le, el kellett köszönnünk egymástól. De még mielőtt letettük volna, gyorsan benyögtem, ha gondolja, anyánknak elmondhatja ő. Az út hátralévő részét aztán megnyugtató szótlanságban magam elé meredve töltöttem el.

Nem ismertem Sopront túl jól, egyszer-kétszer meglátogattam itt apámat az elmúlt évek során, de soha nem maradtam két éjszakánál tovább, a városnézést meg ő sem erőltette különösebben; az étkezések között csendben kerülgettük egymást a házában, általában ezzel telt el a közös időnk. A vasútállomás épülete előtt megint összerezzentem, itt mintha még hidegebb lett volna, mint Bécsben. Az épület sarkánál állt néhány taxi, gyorsan beszálltam az elsőbe, és bemondtam a címet a sofőrnek.

– Látogatóba? – kérdezte, miután ráfordultunk az útra.

– Mhm – dünnyögtem kifelé bámulva, és a sofőr rögtön értette, hogy nem vagyok beszélgetős hangulatban. Rálépett a gázra, a kocsi felgyorsult, majd egy-két kanyar után egyszer csak lassítani kezdett, és megállt. Lehet, hogy én bambultam el hirtelen, de valószínűbb, hogy a kórház volt nagyon közel az állomáshoz. – Ennyi? – kérdeztem meglepett arccal.

– Mhm – bólintott a taxis az én előbbi mogorva hangomat utánozva, aztán rám vigyorgott a visszapillantóban.

A portától az ötös épülethez küldtek, az épület földszintjéről pedig föl az emeletre. Csodálkozva néztem körül, nem is emlékeztem már, hogy mikor kellett és hová utoljára kórházba mennem Magyarországon, de az biztos, hogy nem így nézett ki. Tiszta, hófehér, és a szelvényekből összeállított falborítás, illetve a sok üvegfelület és LED-lámpa miatt enyhén űrállomás-hangulatú téren haladtam át. Egy idősebb nővér, akihez útbaigazításért léptem oda, alaposan végigmért, majd egy bizonytalan mosollyal kérdezte: – A Lente doktor fia?

Bólintottam, és valamiért a vállamat is megrántottam kicsit: „ez van”. Leültetett az egyik kanapéra, és mintha én tennék ezzel szívességet, kedvesen megkért, várjak egy kicsit, mindjárt ideküldi apám orvosát. Nem tudom, meddig ücsörögtem ott, egészen lekötötte figyelmemet a körülöttem rejtőzködve örvénylő balettelőadás. Orvosok gondterhelt arccal, hónuk alatt mappákkal és kórlapokkal, nővérek mindenféle tubusokkal és üvegcsékkel a kézben, aggodalmas képű látogatók, unatkozó gyerekek, reklámszatyros falusi öregek és pufi dzsekis fiatalok piruetteztek végig a várócsarnok fényes padlóján.

– Ön jött a Lente doktor úrhoz? – Egy fiatalos arcú, de teljesen ősz orvos hajolt elém, nem is láttam, merről érkezett. Gyorsan felálltam, és kezet nyújtottam neki.

– Igen. Jó napot kívánok. Lente Bálint.

– Üdvözlöm, Forrai. – Megszorította a kezem, aztán az egyik oldalfolyosó felé intett. – Menjünk be esetleg a szobámba.

Az íróasztala elé ültetett, ő meg a másik oldalról jelentőségteljesen előrekönyökölt rajta. Elég nagy rendetlenség volt a szobában, mindenfelé mappák, fénymásolatok és nyitott könyvek hevertek az asztalon; bal kezemnél egy naptár állt, ami még mindig tavaly decembert mutatta, úgy tűnt, elfelejtették átlapozni.

– Ne ijedjen meg – mondta –, nem azért hívtam be, mert baj van, ellenkezőleg, de szerettem volna nyugodtan megbeszélni a helyzetet.

– Értem.

– Az édesapjának ma reggel stroke-ja volt, ezt nyilván tudja már.

– Igen, agyvérzése.

– Inkább mondjuk úgy, hogy agyi infarktusa, szerencsére nem a súlyosabb fajtából, de azt tudnia kell, hogy egyik stroke sem enyhe.

– Ez mit jelent pontosan?

– Azt jelenti, hogy az agyban, ha részlegesen és csak rövid időre is, elzáródik egy ér, az idegsejtek nagyon gyorsan károsodnak.

– Úgy értem, mivel jár ez az egész?

– Ezt nehéz egyelőre biztosan megállapítani, a CT eredménye mindenesetre biztató.

– Mégis, mire lehet számítani?

– Az édesapja nem bénult le, és kommunikálni is tud, ez a jó része. Járásnehézségei biztosan lesznek, és egyensúlyproblémái, illetve a beszéde sem lesz olyan, mint előtte, memóriaproblémák is gyakran előfordulnak, és személyiségváltozások is lehetségesek.

– Személyiségváltozások?

– Enyhébb formában csak zavartság, de fennáll a depresszió veszélye is.

– És most mi a teendő? Mármint én mit csináljak?

– Maga a legközelebbi hozzátartozó, ugye?

– Attól tartok, igen – vágtam rá, de rögtön meg is bántam; láttam, az orvos is meghökken egy kicsit, aztán igyekezett a korábbi hangszínén folytatni: – Egyedül élt az apja?

– Az utóbbi időben igen.

– Akkor pláne biztos, hogy több-kevesebb segítségre szüksége lesz eleinte.

– Bemehetünk hozzá?

– Menjünk.

Ahogy felálltam, az egyik irathalom mögött megláttam egy agymodellt, olyasmi volt, mint amit a gimnáziumi torzók fejéből ki lehetett szedni, csak persze precízebb annál. Az orvos észrevehette, hogy az agyat bámulom, barátságosan rám mosolygott.

– Ugye hogy szép?

– Az – bólintottam bizonytalanul.

– Egy ismeretlen galaxis a koponyánkban.

A folyosó végén, egy háromágyas szobában feküdt apám egyedül, valamiért arra készítettem magam, hogy borzalmas látványt fog nyújtani, kicsavarodott végtagokkal, csorgó nyállal és hasonlók, de nem, úgy feküdt ott, mint aki csak pihenni dőlt le egy kicsit. Az arca mondjuk beesett volt, és az ágya mellé tolt műszerek is elég vészjóslóan villogtak, de ahhoz képest, hogy túl volt egy stroke-on, ez nem tűnt túlzásnak. Fehér V nyakú póló volt rajta, az ágya alatt otthoni bőrpapucs pihent, éjjeliszekrényén egy vizespohárban még pár szál virág is kókadozott. Biztos Réka hozta be ezeket, gondoltam, aztán eszembe jutott, hogy ha itt végeztem, fel kéne hívnom őt is.

– Jó napot, Lente úr – mondta az orvos, ahogy apám fölé hajolt, hangosan, precízen artikulálva a szavakat.

Apám összeszűkült, riadt szemmel nézett ránk, nem tudtam volna megmondani, hogy felismert-e, de lebiggyesztett ajka finoman remegni kezdett.

– Itt hagyom magukat, jó? – nézett rám az orvos, aztán halkabban hozzátette: – De egyelőre ne maradjon sokáig, és utána jöjjön be még egy pillanatra hozzám.

Odahúztam egy széket az apám ágyához, és a térdemre könyökölve néztem végig rajta. Ha elvonatkoztattam attól, hogy épp magatehetetlenül fekszik egy kórházi ágyban, egy viszonylag jó karban lévő, érett ötvenes férfinak nézett ki. Csak a riadtan forgó szeme és a furcsán reszkető ajka árulta el, hogy valami odabent nincs egészen rendben vele.

– Szia – suttogtam, aztán tenyeremet óvatosan rácsúsztattam a takarón fekvő kézfejére.

Halkan motyogni kezdett, de nem lehetett kivenni a szavait, pedig arcizmai rángásából látszott, hogy nagyon szeretne megszólalni. A szemembe nézett, mintha el is mosolyodott volna, de a hangokkal nem jutott dűlőre; „háipagy” valami ilyesmit ismételgetett, és közben hüvelykujjával a kézfejemet simogatta. „Háipagy, háipagy”, erőltette tovább, és mivel látta az arcomon, hogy lövésem sincs, ez mit jelent, egyre görcsösebben hajtogatta. Elöntötte a könny a szemét, nagyokat nyelt kínlódva, aztán feladta, és az ablak felé fordította a fejét.

Még alig múlt délután öt, de a téli naplemente kíméletlenül visszaszívta mindenhonnan a fényt. Jeges gomolygással telepedett a városra a korai sötétség, csak a közvilágítás gyenge fényfoltjai mutattak előle menekülőutat. Üldögéltem még egy kicsit apám halk zihálását hallgatva, aztán megköszörültem a torkomat, és felálltam.

– Akkor majd jövök nemsoká – dadogtam, de apám rám sem nézett.

Óvatos léptekkel indultam az ajtó felé, és már majdnem ki is surrantam, amikor ismét meghallottam a hangját; ezúttal lassan, szótagolva próbált megszólalni.

– H-há-át i-itt vvagy – mondta ki végre, és én vidáman fordultam vissza.

– Igen, itt vagyok!

– Zzz-oli…

Rögtön lefagyott az arcomról a mosoly, pedig apám kikerekedett szemmel, boldogan nézett rám. Miféle Zoli? Ezek szerint nem ismert fel, összekevert valakivel? Mindenesetre nem akartam elrontani hirtelen támadt jókedvét, biztatónak szánt mosollyal bólintottam, aztán kihátráltam a szobából.

Az orvost nem nagyon rendítette meg a dolog, amikor visszamentem hozzá, és beszámoltam neki. Azt mondta, ilyenkor gyakori a zavar még, elképzelhető, hogy nem ismert fel, mint ahogy az is, hogy felismert, csak az agya rossz nevet adott a szájába, ez normális, de huszonnégy vagy maximum negyvennyolc óra alatt általában kitisztul a hozzá hasonló könnyű esetek tudata. Aztán arról beszélt hosszan, hogy milyen utókezelésre lesz szükség, az várhatóan mennyi időt vesz majd igénybe, és milyen javulásra lehet számítani.

– Nekünk itt a városban remek rehabilitációs központunk van, nyugodtan rájuk bízhatja az édesapját – mondta, és közben koppantott párat tolla hegyével az asztalon.

– És akkor egy hét múlva akár már haza is mehet?

– Így van. Bár az aggaszt, hogy azt mondta, egyedül él.

– Igen.

– Tudja, az egy nehéz pillanat, amikor hazamehetnek. Sok beteg akkor fogja fel igazán, hogy min esett át, és hogy esetleg mi az, ami már sosem lesz ugyanolyan, mint előtte.

– Értem. Vagyis?

– Ha meg tudná oldani, hogy akkor mellette legyen egy ideig, az hatalmas segítség volna.

Az talán túlzás, hogy dühösen jöttem ki az orvos szobájából, annál is inkább, mert javarészt jó híreket hallottam tőle, mégis fortyogott valami bennem. Mintha igazságtalanság történt volna velem, holott nyilván tudtam, hogy ha valaki most ezt gondolhatja magáról, azért az nem én vagyok. Ami rám hárul az egész dologból, az legfeljebb kényelmetlenségnek nevezhető; de bárhogy is próbáltam magamban elfojtani ezt a hangot, valahonnan egyre csak duruzsolt a fülembe, hogy „bezzeg apád nem sok kényelmetlenséget vállalt érted az elmúlt tíz évben”. És ez igaz is volt, csak épp abban nem voltam biztos, hogy ez az igazság bármi önmagán túli dologra vonatkoztatható-e. Egyelőre abban segített legfeljebb, hogy minél gyorsabban szedjem a lábam; ki akartam jutni a kórházból, beszívni a fagyos, tiszta levegőt, hagyni, hadd járjon át, hűtsön le, mint valami túlhevült gépet.

Gyalog indultam a belváros felé, gondoltam, egy kis séta nem fog megártani, persze tíz perc alatt rendesen átfagytam, de akkor meg már a büszkeségem nem engedte, hogy taxiba üljek. Azon túl, hogy nem is igen láttam egy taxit sem, mióta a kórház bejáratát elhagytam. Didergő ujjal valahogy benyomtam Réka számát, ő pedig szinte azonnal felvette.

– Na, hogy van? – kérdezte köszönés nélkül.

– Az orvos elég biztató dolgokat mondott. Egyébként merre vagy, tudunk találkozni?

– Hát, nem igazán, én már Győrben vagyok.

– Győrben?

– Aha. A húgom itt lakik.

– Értem – mondtam megtorpanva, még mindig meglepett, hogy már nem apámmal él. – És azt nem tudod, hogy a házba hogyan juthatok be? Valahol aludnom kéne, csak holnap megyek vissza.

– Hátul a teraszon nézd meg a nagy virágláda alatt, ha nincs ott a pótkulcs, akkor hívd fel Berzicset.

Őszintén reméltem, hogy megtalálom a pótkulcsot, mert Berzicshez meg az ő sajnálkozó szófosásához nem volt semmi kedvem. Még tíz percig gyalogoltam, de amikor már a lábujjaim is kezdtek elgémberedni, meguntam a fagyoskodást, és a nyakamat nyújtogatva figyeltem, hogy a mellettem elhaladó kocsik között nincs-e véletlenül egy taxi. Végül egészen a Várkerületig fel kellett talpalnom, mire találtam egyet; dideregve másztam be a hátsó ülésre, és bemondtam apám címét. Egykedvű zötyögéssel hagytuk a hátunk mögött a belvárost; egy-két ismerősnek tűnő kereszteződés után elveszítettem a fonalat, már fogalmam sem volt, hol járhatunk, megadóan pislogtam kifelé. A rádióban épp a menekülteket szapulták gátlástalanul; megkértem a sofőrt, hogy halkítsa le, és ezzel azon nyomban gyanússá váltam. Legalábbis volt egy ilyen érzésem; kényelmetlenül fészkelődni kezdtem az ülésen, és amikor a sofőr visszakérdezett, hogy átkapcsolja-e valami zenei csatornára, szabadkozva mondtam neki, hogy elég, ha kicsit halkabbra veszi.

Miután a taxi végre lefékezett apám háza előtt, alig bírtam levenni a szemem a sötét ablakokról. Előrenyújtottam a bankkártyámat, de oda se néztem, a házat figyeltem meredten. Azt valahogy nem gondoltam át, amíg ide nem értünk, hogy én még soha nem jártam itt egyedül; persze nem számítottam arra, hogy díszkivilágítás fogad majd, mégis megdöbbentett ez a sötétség.

A kertkapu nyitva volt, és ahogy a bejárathoz vezető járdára léptem, felkapcsolódott egy mozgásérzékelős reflektor. Igyekeztem minél gyorsabban a ház mögé jutni. Szerencsém volt, a hátsó terasz virágládájának takarásában ott lapult a pótkulcscsomó, gond nélkül be tudtam vele jutni egy kis próbálgatás után.

Odabent végre kellemes meleg fogadott, nyilván reggel senkinek sem jutott eszébe lejjebb venni a fűtést, így most nyugodtan ki tudtam bújni a pulóveremből, mielőtt végighevertem a kanapén. Bár megfordult a fejemben, ahogy az előkészített fahasábokat megláttam, végül mégis túlzásnak éreztem volna, ha még a kandallót is begyújtom. Miután kifújtam magam, körbejártam az alsó szintet; meglepően nagy volt a rend. A fürdőszobában találtam egypár nedves törölközőt a földön, ezeket gyorsan bedobtam a mosógépbe, és feltöröltem a bejárat melletti sáros lábnyomokat, más dolgom nem akadt. Kínomban még azt az egy szerencsétlen tányért meg bögrét is elmostam, ami valószínűleg apám reggelije után maradt ott a konyhapulton, de ezzel tényleg minden a helyére került. Úgy látszik, miután Réka itt hagyta, felvehetett egy takarítónőt, egymaga képtelen lett volna ilyen rendet tartani. Megtöröltem a kezem, lekapcsoltam a konyhalámpát, és visszaültem a kanapéra telefonálni. A feleségem hangja szokatlanul óvatosnak tűnt, ahogy felvette, nyilván fogalma sem lehetett róla, hogy milyen hatással lesz rám ez a dolog, és véletlenül sem szeretett volna tapintatlan lenni.

– De hiszen ez jó hír, nem igaz? – kérdezte finoman, miután elmeséltem neki, hogy az orvos mit mondott az apám állapotáról.

– Igen, mindenképpen. Van viszont egy nehezebb része is.

– Micsoda?

– Azt mondta, hogy jó lenne, ha kicsit itt tudnék lenni vele. Különösen, amikor hazaengedik.

– Hát, majd megoldjuk valahogy.

Elköszöntünk egymástól, és rögtön baromira elkezdett hiányozni. Amióta összeházasodtunk a nyáron, szinte egyetlen napot sem töltöttünk külön; illetve napot még csak-csak, de éjszakát tényleg egyet sem. Ha valamelyikünknek vidékre kellett mennie, úgy szerveztük, hogy bármilyen későn is, de még aznap éjjel visszaérjen. Ha pedig Magyarországra utaztunk, vagy valahová külföldre, mindig elkísértük egymást. És az utóbbi időben szerencsére Jankának sem kellett már annyit repülnie mindenfelé; egy nagy projektnek a végére értek az intézetben, ahol dolgozott, a következőnek pedig még csak az előkészítésénél jártak. A társadalomtudományi kutatás egyébként sem igényelt olyan szigorú magánéleti kompromisszumokat, mintha mondjuk biokémikus lett volna. Én meg pláne elég rugalmasan mozogtam, a fordítóiroda, amelynél szerződésben voltam, nem szólt bele, hogy milyen ütemben haladok, addig, amíg a határidőket tartani tudom. Miután beszéltünk, hirtelen még idegenebbnek éreztem magam a házban, és ahogy körbenéztem, már előre gyomorgörcsöm támadt attól, hogy itt majd apámmal kettesben kell kínosan hosszú napokra berendezkednem.

Felhívtam Ildit is, és igyekeztem megnyugtatni, hogy a körülményekhez képest minden rendben, és egyelőre felesleges lenne idejönnie. Ő meg cserébe elmesélte, hogy anyám teljesen kiakadt, amikor átment hozzá, és beszámolt neki arról, mi történt. El is sírta magát, és még az is felmerült benne, hogy idejön, persze csak miután megtudta, hogy Réka elköltözött. Állítólag alig lehetett megnyugtatni, fel-alá járkált a konyhában szipogva, és azt hajtogatta egyfolytában, hogy „szegény Imre”. Jót mosolyogtam rajta, miközben a nővérem mindezt elmesélte, de ahogy letettük, inkább sírhatnékom támadt. Kimentem az előszobába, úgy emlékeztem, hogy apám a dugi cigijét mindig a felső szekrényben tartotta, a villanykörték között. Hoznom kellett egy széket, hogy elérjem, de végül is meglett; egy bontott doboz Lucky Strike-ot sikerült előkotornom. Ugyan leszoktam már a dohányzásról, de hébe-hóba elszívtam még egy-egy szálat, és ez most mindenképpen megfelelő pillanatnak tűnt rá. Bementem a konyhába, elővettem egy csészét hamutálnak, bekapcsoltam a szagelszívót, és rágyújtottam; a nikotintól kellemes borzongás futott végig rajtam.

Szerencsétlen anyám, gondoltam, ő is eléggé meg lehet borulva, ha így kifordult magából; aztán apám kétségbeesett arca jutott eszembe, ahogy nem bírta kinyögni azt a három apró kis szót. A kurva életbe, milyen nap volt ez, fújtam ki a füstöt sóhajtva, aztán megint az ugrott be, hogy apám Zolinak szólított. Gyorsan vissza is hívtam a nővéremet, hátha neki eszébe jut valami, de azonkívül, hogy ismét ráijesztettem, mégiscsak ilyen nagy a baj, mást nem értem el vele.

– Hívd fel anyát – mondta –, amúgy is jólesne neki.

Bár ezt a beszélgetést egész nap igyekeztem elkerülni, most már túlságosan izgatott a dolog, muszáj volt rákérdeznem. Anyám álmos hangon szólt a telefonba, ráadásul alig hallottam, mit mond, olyan hangosan ment a háttérben a tévé. Kénytelen voltam elmesélni neki az egészet elölről, menet közben kissé meg is bántam, hogy ilyen elhamarkodottan felhívtam, de éreztem rajta, hogy tényleg aggódik. Amikor már mindent háromszor elismételtem, és az utolsó felmerülő kérdésére is válaszoltam valamit, előálltam neki is ezzel a névdologgal.

– Nem azt mondtad az előbb, hogy nincs nagy baj? – fakadt ki hirtelen. – Most meg benyögöd, hogy fel sem ismert?

– Az orvos szerint lehet, hogy felismert, csak rossz nevet mondott.

– De hát az nem ugyanaz?

Be kellett látnom, hogy ebben igaza lehet, a végeredmény szempontjából szinte mindegy, hogy az arcomat vagy a nevemet nem sikerült apámnak belőnie.

– Szóval nincs ötleted, ki lehet? – kérdeztem.

– Nézd, azért elég sok Zoli mászkál a világban.

– Persze.

– És épp te mondod, hogy milyen zavart volt, ki tudja, mi jár a fejében.

– Jó-jó, hagyjuk…

Anyám elhallgatott, éreztem, hogy valamin gondolkodik, közben elnyomtam a cigit, és lekapcsoltam a szagelszívót. A hirtelen csöndben anyám szuszogása is mintha kihangosodott volna.

– Egyébként – szólalt meg aztán, és megköszörülte a torkát –, apád öccsét Zolinak hívták.

Hát persze, gondoltam, ez valamiért nem ugrott be. Apám öccse még azelőtt eltűnt a családi radarról, hogy én megszülettem volna, és utána nem sokkal meg is halt. Tényleg, Lente Zoltán, ismételgettem magamban, miután anyámmal letettük a telefont; egész gyerekkoromban tilos volt valamiért szóba hozni őt.

Kerestem egy plédet, és visszadőltem a kanapéra, aztán bekapcsoltam a tévét, és addig váltogattam egyik érdektelen csatornáról a másikra, addig bámultam a vadul vibráló képeket, a sportolók, politikusok, vadállatok, csöcsök és történelmi gonosztevők karneválját, amíg végül egyetlen épkézláb gondolat sem maradt a fejemben, és végre le bírtam hunyni a szemem.

Jankának még a könnye is kicsordult, úgy röhögött rajtam, amikor meglátott apám terepjárójában, miközben leparkoltam a házunk előtt. Nyilván úgy néztem ki ebben a hatalmas, feketemetál kocsiban, mint aki viccből több számmal nagyobb cipőt húzott, és kabátjába irreálisan vastag válltömést dugdosott. Valóban bohócnak éreztem magam kissé a sofőrülésben, annyira idegen volt tőlem ez a Range Rover; de azt azért be kellett ismernem Jankának, miután alaposan kikacagtuk magunkat, hogy marhára jó volt vele hazajönni. Apám ötlete volt, hogy járjak a kocsijával; „nem azért vettem, hogy a garázsban álljon”, ismételgette szomorúan, akárhányszor a vonatos ingázásról panaszkodtam neki. Egy ideig hárítottam, féltem tőle, túl drága kocsi volt, én meg lényegében azóta, hogy megcsináltam a jogsit a gimnázium végén, nem vezettem rendszeresen. Végül egy Bécsújhelyen lekésett csatlakozás miatti bosszankodás közben határoztam el, hogy kipróbálom. Onnantól kezdve aztán ki se akartam szállni belőle.

Apám állapota gyorsan javulni kezdett, Forrai doktor pedig, ha a folyosón összefutottunk, mindig olyan elismerően veregette meg a vállamat, mintha az én érdemem lett volna. Gondolom, ezzel a jól begyakorolt kis lapogatással alkalomtól függően beteget, rokont és beosztottat is előszeretettel részesített szakértői dicséretben; engem a frász kerülgetett tőle. Apám tudata valóban viszonylag tiszta lett két napon belül, bár arra továbbra sem emlékezett, hogy mi is történt vele pontosan azon a bizonyos reggelen.

– Mintha elvágtak volna egy filmszalagot – ismételgette, ha erről beszéltünk –, egyik pillanatban még a kávémat iszom, utána itt térek magamhoz.

Beszéde is egész gördülékeny lett a hét közepére, bár a nagy koncentráció, amit a kerek mondatok megformálása igényelt tőle, hamar kifárasztotta. Néha egy-egy szó nem jutott az eszébe, máskor meg mintha egy jól elkezdett szótag után a következő beakadt volna valamibe, dadogva-nyökögve se akart kijönni a hiányzó rész. Az elején gondban volt azzal is, hogy megjegyezze, milyen nap van, és az adott napon milyen programja lesz, de aztán belerázódott ebbe is. Engem már másnap reggel felismert, és olyan meglepett örömmel ültetett az ágya szélére, amiből biztosan tudhattam, nem emlékszik rá, hogy előző nap már jártam ott. Erről aztán be is számoltam neki, de láttam rajta, hogy eléggé megviseli a dolog, úgyhogy azt nem is említettem végül, hogy Zolinak szólított, amikor elbúcsúztam tőle. Egyébként a bal oldalát fájlalta egy picit, illetve azt érezte nagyon gyengének; se a bal kezét, se a bal lábát nem bírta rendesen felemelni, de már annak is örülni kellett, ahogy a doktor mondta, hogy nem bénult le az az oldala sem teljesen.

Hét közben minden kora délután átvonatoztam hozzá, aztán egy-két órát ültem az ágya mellett, és hogy ne kelljen sokat beszélnie, felolvastam a friss e-mailjeit, diktálás után megírtam néhány válaszlevelet, majd az aktuális hírek közül szemezgettem ki az érdekesebbeket, és a legvégén elmeséltem neki a napom elejét, vagy azt, hogy mit fogok csinálni, miután elmentem tőle. Időközben szobatársai is lettek, úgyhogy ez a felolvasós-mesélős programunk egy fokkal kényelmetlenebbé vált, mint az első napokban, de azért igyekeztünk ragaszkodni hozzá.

Azt a bizonyos csatlakozást Bécsújhelyen péntek este késtem le, és valószínűleg azért dühített annyira, mert az előző napok ingázásával a hátam mögött már nagyon elegem volt az állomásépületekből. El sem tudtam képzelni, hogy azok, akik egész évben ezt csinálják, hogy bírják ki, nekem ez a pár alkalom is elvette tőle a kedvem. A bécsi vonat épp az orrom előtt ment el, és több mint egy órát kellett volna várnom a következőre, az ellenkező irányba azonban épp akkor indult egy járat. Az automatából gyorsan váltottam rá jegyet, és még pont be tudtam ugrani a hangos sípolással záródó ajtók között. Magamban röhögve, fejcsóválva nyugtáztam, hogy váratlanul megint Sopron felé tartok, de legalább csak fél óra volt az út. Érkezés után rögtön odataxiztam apám házához.

Amikor megvette a Range Rovert, és én épp látogatóban jártam nála, annyira izgatott volt apám, hogy engem is rávett, próbáljam ki. Persze annyit akart csak hallani, hogy milyen nagyszerű szerkezet az új kocsija, amit én készségesen többször elismételtem, ha nem is valami nagy beleéléssel; mindez nem sokkal azután történt, hogy Magda se szó, se beszéd elköltözött tőlem. Mindenesetre péntek este, miután a kulcsot megtaláltam az előszobai porcelántálban, és beültem a garázs előtt álló kocsiba, kifejezetten örültem neki, hogy nem első alkalommal kell vezetnem, mert magamtól biztos nem igazodtam volna ki rajta egykönnyen. Így is kellett egy kis idő, hogy kitapogassam, megforgassam a kapcsolókat a műszerfal körül, belőjem, mi hol van, rámarkoljak a kormányra, kapcsolgassam a világítást, az indexet, aztán egy gombnyomással ráadjam a gyújtást, és lámpalázasan nézzem végig, ahogy felvillannak az LCD-kijelzők, és kiemelkedik helyéről az automata sebességváltó állítója. A GPS-be beütöttem a rauscherstrassei címet, majd a távirányítóval nyíló kapun át kigördültem a sötét kertvárosi utcára. A sarokig még bizonytalan voltam benne, hogy tényleg jó ötlet-e ez a kocsikázás, aztán a főútra ráfordulva, ahogy a gázra léptem, és elkezdett húzni az autó, úgy vigyorodtam el, mint egy hülyegyerek a céllövöldében.

A városon kívül alig volt forgalom, a sötét 84-es főúton szinte zavartalanul vágtathattam a határ felé. Fényszóróm szigorúan pásztázta végig a téli szélben vadul rázkódó útszéli bozótost, én pedig a fűtött üléspárnák közül úgy bámultam magam elé, mint akinek köze sincs a csupasz ágak verdeséséhez és az útpadka jéghideg porához. Ennyi idő elég volt hozzá, hogy felfogjam, a saját bőrömön megérezzem, az ilyen típusú tárgyak birtoklása, mint amilyen ez a terepjáró is, milyen letaglózó erővel hiteti el az emberrel, hogy van mód a világ érzékeléséből kizárólag a kellemes tapasztalatok kiszűrésére. Apám, azt hiszem, mindig is ennek a kellemes világnak az igézetében élt, és önmagát is e szerint formálgatta az évek során, nem is sikertelenül, ha azt vesszük, hogy a környezete, barátai, munkatársai éppen ezt díjazták benne, ilyennek látták; Lente Imre számukra kétségtelenül egy kellemes ember. Az pedig egyedül az én balszerencsém, hogy a fiaként ennek a kellemességnek a visszhangját alaposabban ismerhettem, mint a valódi jelenlétét. Többek között, mivel puszta létemmel, különösen a szüleim válása után, engem is, úgy sejtem, a világ kellemetlen dolgai közé sorolt be apám, ha mégoly lelkiismeret-furdalásosan is, amiről időnkénti meghívásai tanúskodtak az elmúlt évek során. Most aztán ő egy kórházi ágyban kókadozott magányosan, csapongó gondolatokkal és összekuszálódott szavakkal, míg én az ő luxusautóját kormányoztam keresztül a határátkelőn egy kívülálló elégedettségével.

Egy idő után, amikor már kezdtem megszokni a kocsit, félrenyúltam, hogy megnézzem, milyen lemez van a lejátszóban; de mielőtt még elindítottam volna a CD-t, megpróbáltam kitalálni, hogy mi fog megszólalni. Apám igényes volt, de nem ínyenc, ahogy kinőtte fiatalkori rock and roll lázát, már csak olyasmit hallgatott, amiről sokszor és sok helyen megírták, hogy kiváló, komoly muzsika. Saját ízlését tulajdonképpen másvalakik ízlésének önkényes és csapongó lefölözésével építgette; arra jutottam tehát, hogy vagy valami smooth jazz válogatás vagy egy jól ismert komolyzenei mű fog egy világsztár előadásában felcsendülni mindjárt. Elindítottam a lejátszást, aztán felemás elégedettséggel nyugtáztam az LCD-kijelzőn felbukkanó lemezcímet: The Best Of Anna Netrebko. Az első szám rögtön a mély víz volt: O Mio Babbino Caro, énekelte Netrebko Puccini slágerét, én meg úgy tekertem fel a hangerőt, mintha legalábbis heavy metalról lett volna szó.

Jólesett ebben a mesterien patetikus zajban száguldani. Még néhány számot végighallgattam, ujjaimmal a kormányon dobolgatva, de ahogy az autópálya két oldalának fekete függönyét elkezdték kilyuggatni az elővárosi lámpák fénytüskéi, én pedig ezzel együtt elkezdtem kihátrálni apám életének díszletei közül, és visszatérni a sajátomba, előbb csak halkabbra vettem, aztán ki is kapcsoltam a lejátszót. Csendben suhantam tovább a gyér forgalomban, és idegenségérzetem, ami valahol a koromsötét vidéki száguldás közben már-már elszállni látszott, most még erőteljesebben tért vissza. Megszorítottam a puhán rezgő bőrkormányt, zavartan pislogtam magam elé, és tétlen bal lábammal úgy topogtam, mintha kínzó vizelési ingert igyekeznék épp átvészelni valahogy. A vösendorfi IKEA mellett elhaladva aztán a telefonomért nyúltam, és felhívtam a feleségemet.

– Na, hol jársz? – kérdezte egyszerre aggodalmas és mégis könnyed hangon.

– Már itt vagyok Bécsben, egy fél óra még kábé, és otthon leszek.

– Oké. De mi ez a hang, a vonaton vagy?

– Majd meglátod – mondtam kuncogva.

– Öö, jó, akkor gyere.

Jankának megvolt az a remek tulajdonsága, hogy uralni tudta a kíváncsiságát, és ha nem érezte indokoltnak vagy az adott pillanatban alkalmasnak, nem kezdett el kérdezősködni. Én ennek épp az ellenkezője voltam, ha megéreztem, hogy valamit elhallgat előlem, rögtön idegtépő faggatózásba kezdtem. Tanulhatatlan, zsigeri türelem áradt Jankából, amiért egyszerre voltam hálás és irigy is, amióta megismertem.

Négy éve, amikor hazaértem az üres lakásba Rolandék esküvője után, napokig tartott, mire egyáltalán felfogtam, hogy mi történt. Magdát és a barátnőit hiába hívogattam és bombáztam sms-ekkel, nem sikerült valódi választ kicsikarnom belőlük, bármit kérdeztem, annyit mondtak csak, hogy hagyjak egy kis időt neki és magamnak is, higgadjunk le, és majd utána beszéljünk. Pedig én nagyon higgadt voltam, olyan higgadt, hogy szinte bármit meg lehetett volna tenni velem, semmi kedvem nem volt már védekezni a világ dolgai ellen. Az első magányos éjszakámon, miután Máténak elsírtam a bánatomat, és beszámoltam az esküvő aljas kis részleteiről is, óvatosan rákérdeztem, milyen a hangulat odabent a szerkesztőségben, kivehetnék-e még egy-két nap szabadságot, hogy összeszedjem magam. Már az is sokat elárult, hogy Máté először azt hitte, viccelek, aztán, amikor felfogta, hogy nagyon is komoly a kérdésem, fejcsóválva mormogta a szemembe nézve, hogy a helyemben ő inkább nem feszítené tovább a húrt. És természetesen igaza volt, ezt nyilván én is pontosan értettem, de a legutolsónak felmerülő, legvalószínűtlenebb menekülési esélyt is igyekeztem volna megragadni, csak ne kelljen másnap reggel Bodnár szemébe néznem, és széttárnom a karom.

Mert mit is mondhattam volna neki? Találtam egy jó sztorit, ahogy kérte, de rögtön el is veszítettem, és zavaros érzelmi okokból képtelen vagyok utánamenni, viszont, ha gondolja, saját megbízhatatlan emlékezetem és a reggeli vonaton összeszedegetett zavaros jegyzeteim alapján mégis szívesen írnék valamit. Nyilván előre sejthettem, hogy mit fog ehhez szólni, hiszen számos rossz tulajdonsága között az egészen biztosan nem szerepelt, hogy a szerkesztése alatt megjelenő cikkek precizitását ne vette volna komolyan. A magyar sajtóban olyasmi, hogy fact checking nem létezett, de Bodnár valahogy mindig tudott szakítani egy kis időt és energiát arra, hogy a tényszerűségeket komolyan átnézze a cikkeinkben; ha kamuztunk, azt azonnal kiszimatolta, és minden alkalommal kíméletlenül le is csapott a slendrián részletekre.

Másnap persze mégis pontosan úgy magyarázkodtam, ahogy nem szerettem volna. Bodnár kopott irodai székével kigurult a monitorja mögül, de nem állt fel, szenvtelen arccal nézte végig vergődésemet, miközben az egész kazettaügyet előadtam neki.

– Szóval ez szerintem komoly anyag – mondtam lihegve –, csak hát így nehezebb fogást találni rajta. De érted, én ott nőttem fel, és soha nem került szóba ez az egész. Most meg szobrot állítanak, angyallal, mintha minden ilyen átszellemült lett volna. Közben meg egy faszt… Ezt nem kéne elengedni. Ja, a szobrot amúgy le is fotóztam.

Előhúztam a telefonomat, és végiglapoztam az emlékműről készült képeket az orra előtt, de ezeket is éppolyan kifejezéstelen ábrázattal nézte végig, ahogy az én szövegelésemet hallgatta.

– Épp az a lényeg – folytattam –, hogy itt valaki olyan beszélt, aki tényleg ott volt… Valami Aszalós, talán utána lehetne járni, hogy ki volt. Én még nem hallottam hasonlót, komolyan…

Elhallgattam, Bodnár meg az olvasószemüvege szárát rágcsálva nézett maga elé egy darabig.

– Tehát nem tudod, hogy aki mondja, kinek mondja, miért mondja, és egyáltalán a felvétel sincs meg, de állítod, hogy valami súlyos anyagot találtál, jól értem?

– Nagyjából igen.

– Nézd – mondta egy nagy levegővel –, egykor értekezlet lesz, addig menj oda Mátéhoz, kérdezd ki, mi gyűlt föl nála, abból vegyél át valamit, a többit majd később megbeszéljük.

Ezenkívül mást nem mondott a sztorimra, visszagurult a gépe elé, és ezzel lezárta az ügyet. Talán azt gondolta, egy pillanatnyi elmezavar ez az egész a részemről, esetleg Máté adta le neki a drótot a háttérben, hogy most épp milyen nehéz időszakon megyek át. Így vagy úgy, a dolgok elkezdtek lassan visszarendeződni a korábbi menetrendbe. Igyekeztem minél tisztességesebben megírni a Mátétól átvett témákat, és kis idő múlva saját cikkötletekkel is előálltam. Az, hogy egyedül maradtam, végül is a munkámnak tényleg jót tett, Bodnár pedig a maga érdes, szótlan módján értékelte, hogy visszatért szorgalommal kezdtem el a leghülyébb témákon is dolgozni. A hajdúvágási kaland mindenesetre többet nem került szóba köztünk, és lassan letettem róla, hogy bármit is kezdjek vele.

A következő hónapokban Mátéval újra ütőképes párost alkottunk, néhány közösen jegyzett cikkünk egész komoly visszhangot keltett, a vidéki korrupció meg az új földtörvény, amiről egész sorozatot hoztunk össze, kimeríthetetlen forrásként bugyogott. Azt azért éreztem valahol, hogy nem egészen úgy rezonálnak bennem a dolgok, mint előtte; inkább dühből hajtottam a munkát, hogy megmutassam, megy ez nekem, semmivel sem vagyok tompább, mint régen. Egy megbízható, precíz gép lettem, de közben, bár magamnak sem szívesen vallottam be, nem élveztem már annyira az írást. Annak örültem, hogy elvégzem, és nem is akárhogyan, a vállalt feladatokat; de esténként gyakran mégis úgy éreztem magam, mint aki egész nap sittet lapátolt.

Magdával végül október közepén futottunk össze, ám addigra én már tényleg elfogadtam, hogy egyedül vagyok, és elkezdtem élvezni is. A vele való találkozás pedig, némi meglepetésemre, nemcsak hogy nem roppantott meg, de kifejezetten unalmas volt. Egyórányi vontatott beszélgetés után elégedetten álltam fel a Zsivágó csipketerítővel borított asztala mellől, megköszöntem neki, hogy időt szakított rám, kissé fellengzősen talán a vállát is megsimogattam, mintha biztatni vagy nyugtatgatni szerettem volna, aztán felszabadultan elindultam a kijárat felé, és a hátam mögött hagytam örökre.

Néhány hónappal ezután váltottam egypár e-mailt Áronnal; ő írt rám, egy állás miatt Budapestre kellett költöznie, és arról érdeklődött, hogy mi a helyzet a lakásárakkal. Ebben nem voltam valami járatos, de egyébként elég jól ellevelezgettünk pár napig. Tőle tudtam meg, mellékesen, hogy Juli Rolandék esküvője után nem sokkal visszament a férjéhez Angliába. Fogalmam sem volt, hogy ez jó hír-e, vagy sem, mindenesetre igyekeztem nem túl sokat gondolni rá.

Jankával a következő év végén találkoztam egy házibuliban, ahová egy reflexes kolléganőnk hívott meg minket Mátéval. Még házibulinak hívtuk az ilyesmit, pedig ezeknek az összejöveteleknek már nem sok közük volt a pár évvel korábbi rendszeres alkoholorgiákhoz. Inkább vacsora volt ez, a kötetlenebb fajtából. Zsófi, a kolléganőnk, és a férje, aki a szociológia tanszéken volt tanársegéd, egész komoly menüt hoztak össze, mi pedig Mátéval igyekeztünk néhány különlegesebb borral előrukkolni. Tagsági kártyánk volt a Bortársaságnál, ami önmagában is jelezte, mennyit változott az alkoholfogyasztási etikettünk néhány év alatt. Janka akkoriban fejezte be a nacionalizmus doktoriskolát a CEU-n, Zsófi férjét pedig még az ELTE-ről ismerte, így keveredtünk végül is egy asztalhoz.

Egyedül jött, és valósággal ragyogott az energiatakarékos izzók sápadt fényében, míg én a legnagyobb igyekezetemmel is legfeljebb egyszer-egyszer csillantam meg mellette szürkén, akár egy ázott palatető. Elég nyomasztó hangulatban voltunk akkoriban, nem sokkal a választások után azt gondoltuk sokan, ez a mélypont, ennél már nincs lejjebb, aztán hamar be kellett látnunk, hogy nagyon is van, mindig van. Úgy képzeltem, hogy sok-sok ilyen házibuli vagy vacsora zajlik egy időben a városban, és mindenki ugyanilyen elkeseredett és dühös, mint mi, de valamiért senki sem lép ki az otthonos félhomályból; a nappaliban még mindannyian bátrak és kritikusak vagyunk, a küszöbön túl viszont, a valóság másfajta fényviszonyai között menthetetlenül beletörődők. Janka volt az üde ellenpontja a mi dohos rosszkedvünknek, nem mintha ő boldogabb lett volna attól, amit maga körül látott, de valahogy függetlenebbnek tűnt, mint mi, miközben nagyon is határozottan reflektált mindenre. Azt hiszem, hogy egyszerűen okosabb volt az összes többi embernél az asztal körül, nálam egészen biztosan, de intellektuális előnyét, ahelyett hogy a többiek ellen fordította volna a vitákban, úgy használta, mint egy rostát, amivel a felesleges hőbörgéseket, önsajnáltató tirádákat és nagyszabású belemagyarázásokat tévedhetetlenül kiszűrte.

A desszert utáni beszélgetések közben, ahogy lazult az ülésrend, különösen, amikor hármas-négyes kisebb csapatokban a dohányzók kinyomultak Zsófiék erkélyére, szépen lassan sikerült Janka mellé kormányoznom magam. Arra már nem is emlékszem, hogyan szólítottam meg, talán csak lazán bekapcsolódtam a közte és a mellette ülők közt zajló vitába, egy idő után mégis azt vettem észre, hogy már csak kettesben beszélgetünk.

– Szóval a kiugrott bölcsészek mind az online sajtóban kötnek ki? – kérdezte csipkelődve.

– Nagyrészt – bólogattam –, de ott aztán már csak a legkitartóbbak maradnak talpon.

– És a többiek?

– Őket felszívja a HR-piac meg a reklámszakma.

Jót röhögött ezen, de aztán egy fokkal jelentőségteljesebb arccal kérdezte:

– Na, és neked mi volt az eddigi legkomolyabb sztorid?

Egy pillanatra elgondolkodtam, eszembe jutott, hogy elviccelem a választ, és bemondok valami egészen blőd dolgot, mondjuk a rovásírásos helységnévtáblákról szóló cikkemet vagy egy helyszíni beszámolót a badacsonytördemici kocsonya-szépségversenyről. És az is átfutott a fejemen, hogy belemegyek egy fajsúlyosabb témába, amilyen például a földmutyikról írt sorozatunk volt. Mégis szerettem volna ezeknél valami különlegesebbel előrukkolni neki.

– Oké – mondtam, és lámpalázasan végighúztam a tenyeremet a homlokomon. – Azt hiszem, a legkomolyabb sztorimat nem írtam meg sosem.

– Hogyhogy?

– Megtaláltam, elveszítettem, és aztán képtelen voltam utánamenni.

– Ó, ez elég titokzatosan hangzik.

Tulajdonképpen innentől kezdve, legalábbis aznap este, könnyű helyzetben voltam; ezerszer végiggondoltam már, hogyan is tudnám valakinek elmesélni annak az egyszer hallott magnófelvételnek a történetét. Az előttünk álló, ráérősen csordogáló éjszakában így egy viszonylag jól kidolgozott, a kellő helyeken a művészi szabadság jegyében kiszínezett, a hitelesség érdekében pedig nem túlságosan lekerekített történetet adtam elő Jankának. A kazetta megtalálásának körülményeit igyekeztem minél precízebben felvázolni, ugyanakkor az esküvő estéjének kínos részleteit nyilván túlzás lett volna rögtön rázúdítanom.

– Hú – csóválta meg a fejét a végén –, azért szerintem érdemes lenne mégis megírnod.

– Attól tartok, erről már lecsúsztam, és amúgy sincs meg a kazetta.

– De hát elég jól emlékszel rá.

– Már abban sem vagyok biztos, hogy nem én találtam-e ki bizonyos részleteket…

– Az se baj – nevetett fel –, ne cikket írj belőle, hanem valami mást.

– Mit?

Erre csak megvonta a vállát, és csillogó szemmel rám mosolygott; onnantól kezdve elképzelni sem tudtam, hogy mi ne találkozzunk újra meg újra, és beszélgessünk át annyi estét, amennyit csak lehet.

Mégis, apám autóját kormányozva, évekkel később, a férjeként, még mindig hihetetlen volt, hogy annál az asztalnál ülve tényleg ennyire világosan fogalmazódott meg bennem a vágy, hogy én mindenképpen Janka életének részévé akarok válni.

A kanális partján a péntek esti csúcsnak az utórezgéseit lehetett már csak érezni; egy-egy lámpánál még feltorlódott a kocsisor, de nem ragadt már be egészen a forgalom. A Wettsteinpark után rákanyarodtam az Obere Donaustrasséra, aztán az éjszakára bezárt Augarten téglakerítését követve néhány perc alatt a házunk elé is értem. Attól tartottam, nehezebb lesz parkolóhelyet találnom, de szerencsére a szemközti arab borbélyüzlet elől épp kiállt egy kocsi, és annak a helyére, parkolóradar ide vagy oda, második nekifutásra sikerült csak kissé ügyetlenül beállnom. Felhívtam Jankát, hogy jöjjön ki, mert mutatni akarok valamit, és amikor állig begombolt kabátban, vacogva kilépett a kapun, finoman megnyomtam a dudát, és odaintegettem neki a lehúzott ablakból.

– Mindig is egy ilyen menő, terepjárós pasira vágytam – mondta vigyorogva, ahogy beszállt mellém.

– Éreztem én, hogy valamit hiányolsz – feleltem én is fanyarul, aztán benyomtam a Netrebko-lemezt.

– Lehet ezt még fokozni…

Miután kinevetgéltük magunkat, beszámoltam Jankának apám állapotáról, az apró momentumokból összeálló javulásról, emlékezete és beszéde tisztulásáról és arról, hogy már a mozgása egyre biztatóbb.

– Azt mondja a Forrai doki, hogy vasárnap haza lehetne vinni.

– Ez remek hír.

– De utána pár napot tényleg ott kéne töltenem.

– Persze, ezt már megbeszéltük. Ildiék jönnek?

– Úgy néz ki, hogy igen.

– Anyukád is?

– Isten ments! – röhögtem fel. – Akkor inkább örökre a kórházat választaná apám.

Külön-külön találkozott a szüleimmel Janka, de arról fogalma sem volt, ha egy légtérbe kerülnek, ott azonnal milyen vadul kezd el szikrázni a levegő. És ezen valószínűleg az sem sokat tompít, hogy anyám Réka kivonulásával kicsit megenyhült apám iránt, illetve hogy apám stroke-ja anyámból a gondoskodó asszony reflexeit hívta elő. Mindez csak a távolból és csak elméleti szinten volt komolyan vehető; ahogy egymás közelébe kerülnének, ebben biztos voltam, úgy kezdenének újra csapkodni, mint egy leszakadt nagyfeszültségű vezeték csonkjai. Legutóbb nagyjából egy éve, Marci keresztelőjén találkoztak, és hát az sem nézett ki valami jól, pedig Réka tapintatosan, vagy ki tudja, talán azért, mert már nem volt minden rendben közte és apám közt, nem jött vele. Egyébként maga a keresztelő is furcsa volt, valahogy nem illett se Zsolthoz, se Ildihez, és Marcin sem láttam különösebb lelkesedést, pedig nyilván valamelyiküknek akarni kellett, ha már így, megkésve sort kerítettek rá. Zavartan ültek egymás mellett, össze-összenézve, mint akik nem értik, hogyan kerültek oda, és zavartan ültünk mögöttük mi is, összeszorult gyomorral, a legkisebb moccanásra is kínosan megnyekkenő templomi padsorban. Janka akkor épp egy londoni konferencián volt, úgyhogy kimaradt az élményből; nem láthatta, hogy anyám a szeme sarkából apámat fixírozva végigpuffogta Ildinek a szertartás utáni közös ebédet, apám meg csak azért is olyan nyájas mosollyal nézet vissza rá egész idő alatt, amiből még én is nyilvánvalóan kiéreztem a provokációt.

A sarki automatából az este tízig hátralévő időre vettem egy parkolójegyet, aztán a távirányítóval rápittyentve lezártam a kocsit; de amíg be nem értünk a házba, egyszer-kétszer visszafordultam még, mint aki attól tart, hogy a fekete behemót, akár egy látomás, bármikor köddé válhat a hátam mögött.

A mindennapi ingázás Sopron és Bécs között, na meg azok a kísérteties, lomhán oldódó órák, amiket apámmal a kórházban töltöttem, meglehetősen elfárasztottak a hét végére. De nemcsak fizikai fáradtságról volt szó, hanem arról a belső cipekedésről is, amivel magamat mint fiút kellett apámhoz bevonszolnom nap mint nap. Miután az előszobában lerúgtam a cipőmet, és gyorsan a fogasra löktem a kabátomat, úgy roskadtam le a nappaliban, hogy még a lámpát is elfelejtettem felkapcsolni. A Poäng-fotel panaszosan megreccsent alattam, mintha a mentális terhek mellett valódi súlyom is megduplázódott volna egy hét alatt. Janka tapogatózva belépett utánam, de ő sem kapcsolta fel a csillárt, inkább óvatosan elsétált a sarokig, és az állólámpát gyújtotta meg; azt gondolta nyilván, hogy szándékosan ülök a sötétben, pedig egyszerűen csak nem vettem észre, hogy nem világít semmi.

Az, hogy apámmal mindennap órákon át beszélgetnem kell, ráadásul a helyzetéből fakadóan olyan hangnemben, amit máskülönben a velejéig álságosnak éreznék, elképesztő erővel szívta ki minden egyes délután az éjjelenként összekuporgatott energiatartalékaimat. Talán segített volna, ha legalább Jankának részletesen el tudom mesélni, hogy mi játszódik le bennem, de esténként, miután hazaértem, mint akinek lezsibbadtak a száj körüli izmai, általában már csak elernyesztett arccal bámultam magam elé, és nem szólaltam meg, ha nem volt muszáj. Az a megfeszített küzdelem, amit azért folytattam, hogy az emlékeim szebbik halmazából kiválogatott mozaikdarabokból, illetve személyes függetlenségem elmúlt években felhalmozott kötőanyagából egy olyan képet rakjak ki apám még mindig meglehetősen elárvult tekintete elé, ami esetleg az önmagára találásban segíteni tud neki, váratlan megpróbáltatást jelentett. De nem tehettem meg, tudtam, hogy ebben a helyzetben bármiféle nyílt neheztelést mutassak, inkább egyfajta lassú beletörődéssel igyekeztem azt tudatosítani folyton, hogy épp amennyire én nem érzem minden elemében azonosnak magam az egykori, gyerek Bálinttal, az ágyon kinyúlva fekvő apám sem feltétlenül azonos a valaha ereje teljében lévő, tüntetően gondatlan férfival. Jobban tesszük, gondoltam magamban gyakran, ha idegenekként próbálunk egymáshoz közelíteni; olyan idegenekként, akiknek valami hol kellemesen, hol inkább kínosan beálló véletlen folytán egy rakás, egymáshoz kísértetiesen hasonló emlékkép kavarog a fejében. Nem biztos, hogy ez egyáltalán lehetséges, tudtam, de akkor is jobbnak láttam, ha valahogy így képzelem el estéről estére a másnap elkövetkező találkozásunkat.

– Hozzak valamit? – suttogta Janka.

– Hogy mondod? – kérdeztem vissza a merengésből hirtelen felkapva a fejem.

– Nem vagy éhes? Csináljak neked egy szendvicset?

Egész délután nem ettem semmit, de ahogy hirtelen elképzeltem, hogy beleharapok egy szendvicsbe, kavarogni kezdett a gyomrom.

– Nem, köszönöm, csak egy kicsit ki akarom fújni magam.

Mielőtt apám stroke-ot kapott, a hasonló estéken Jankával mindig megnéztünk a vacsora mellé egy-egy részt valamelyik új sorozatból, de az apámmal töltött napok után hazaérve olyan elcsigázott voltam általában, hogy még egy epizódot se bírtam volna végigkövetni. Ültem tovább a félhomályos nappaliban, ölbe tett kézzel, mint egy öregember, miközben velem szemben, a kanapén Janka az ölében tartott laptopon gépelt valamit nagy beleéléssel.

– Ne haragudj, de muszáj ledőlnöm – szólaltam meg egy idő után –, alig bírom nyitva tartani a szemem.

Janka váratlanul riadtan pillantott fel rám, mintha valami rossz hírt jelentettem volna be. Finom pír jelent meg az arcán, miközben lecsukta a laptopját, és láttam rajta, hogy mondani szeretne valamit, csak épp nem tudja, hogyan is kezdjen bele.

– Mi a baj? – kérdeztem előrébb hajolva.

– Semmi – felelte, és a lecsukott számítógép fedelén széttárt ujjakkal heverő kézfejére nézett –, csak tudod, most van peteérésem…

Amikor láttam, hogy ismét rám emeli a szemét, lassan bólintottam egyet.

– Oké – mondtam. – Csak előbb gyorsan lezuhanyozom.

– Persze – suttogta, és még vörösebb lett az arca.

A nyakamba ömlő forró víz alatt állva sikerült egy kissé felfrissülnöm, derekamra tekert törölközőben léptem ki a gőzben úszó fürdőszobából, de a nappaliban már nem találtam ott Jankát. Végigtalpaltam a konyha hideg csempepadlóján, és benéztem a hálóba; az én oldalamon volt felkapcsolva az éjjeli lámpa, Janka pedig a sajátján feküdt állig betakarózva. Ledobtam magamról a törölközőt és bebújtam mellé; azonnal felém fordult, és hevesen csókolni kezdett. Nem szólaltunk meg, de nem is volt rá szükség, mindketten arra gondoltunk, hátha most végre sikerül.

Vasárnap délelőtt egyedül mentem be apámért a kórházba, a többiek otthon maradtak, hogy a hazatéréséhez előkészítsék a terepet. Sok takarítanivaló ugyan nem volt a házban, és az ebédet is már elkészítve hozták Ildiék előző este Debrecenből, csak meg kellett melegíteni; mégis jobbnak láttuk, ha hagyunk egy kis időt apámnak a felkészülésre, és nem rohanja le mindenki azonnal a kórterem előtt. Forrai doktor széles vigyorral fogadott, és a szokásos hínárszerű vállveregetéssel biztosított, hogy minden rendben van. Apám felöltözve, kabátjával az ölében ült az ágya mellett egy tolószékben, és ahogy beléptem a szobába, feszülten mocorogni kezdett.

– Én mondtam nekik, hogy gyalog is menne – mutatott a szék kerekeire.

– Jobb ez így – dünnyögtem, és felemeltem az ágy lába mellől a bőr utazótáskáját, amiben még Réka hozta be a holmiját. A falnak támasztva két kék műanyagból fröccsöntött, alumíniumszárú könyökmankó állt, megpróbáltam a hónom alá szorítani azokat is, de a táskával és a tolószékkel együtt már nem boldogultam velük. Végül apám mormogott valamit, aztán hátranyúlt értük, és keresztbe fektette azokat is az ölében.

A hófehér folyosó, és végén az üveglapokkal burkolt előtér, amit első alkalommal olyan futurisztikusnak éreztem, mintha az eltelt hét alatt megkopott volna; nem emlékeztetett űrhajóra többé, egy viszonylag rendezett kórház volt, semmi más. Ahogy végigvonultunk benne szótlanul, miközben azzal bajlódtam, hogy nagy nehezen egyenes vonalban tartsam a tolószéket, apám meg lehajtott fejjel igyekezett a lehető legkevesebb szembejövővel felvenni a szemkontaktust, semmiképpen sem hasonlítottunk űrutazókra. Látványunk hibátlanul belesimult a kórház hétköznapi világába, és ez ismét csak egy olyan helyzet volt, amit türelemmel kellett viselnünk, elsősorban apámnak persze; stroke-jának féregjáratán keresztül hirtelen a valóság egy új, eddig ismeretlen rétegébe zuhant át. Elsődleges tulajdonsága immár a betegsége volt, ezt látta meg belőle a külvilág minden egyéb előtt, mintha új arcot növesztett volna azon a hétfő reggelen, amikor összeesett. Pedig ha tükörbe nézett, és láttam, hogy időről időre a vonásait vizsgálgatja a tükröződő felületekben, önmagát nem látta másnak, mint korábban, legfeljebb petyhüdtebbnek egy kicsit.

– Vegyük fel a kabátod – mondtam neki a kijárat előtt megtorpanva.

– Hideg van?

– Eléggé.

Ledobtam a vállamról a táskát egy padra, majd kivettem apám öléből a mankókat, aztán a karomra hajtottam a kabátját, és segítettem neki kiszállni a székből. Az egész jelenetsor valahogy túl volt terhelve körülményes mozdulatokkal; szerettem volna higgadtnak tűnni, helyette azonban feszülten ugráltam ide-oda apám körül, ügyetlenül ráncigálva karján és vállán a gyapjúkabátot. Apám némán tűrte, rezzenéstelen arccal bámulta az üvegajtón keresztül a fagyos kórházkertet; az jutott eszembe, biztosan a halálra gondol, aztán meg, hogy valójában fogalmam sincs, hogy mire gondolhat, és végül, hogy ezt sose fogom megtudni, mert ahhoz rá kéne kérdeznem, amit úgysem teszek meg. Összegomboltam a kabátját, aztán az egyik mankót a kezébe adtam, a másikat meg a hónom alá fogtam, majd belekaroltam, és egy finom rántással jeleztem, elindulhatunk.

Ideges csoszogással haladtunk a parkoló felé, hiába próbálta titkolni, éreztem, apámat mennyire dühíti, hogy nem képes úgy mozogni, mint korábban. Nem akart sokat, csak hogy végtagjai engedelmeskedjenek visszafogott kívánságainak, talpa emelkedjen fel a földről egy adott ponton, és ereszkedjen vissza a következőn, térde-bokája finoman hajoljon be, csípője pedig mozduljon előre ugyanazzal a lendülettel. Ehhez képest merev bal lábfeje úgy csúszott előre a jéghideg betonjárdán, mintha nem is egy könnyű teniszcipő lett volna rajta, hanem egy elképesztően súlyos acélbakancs. Az előző napokban többször is arra panaszkodott, mély elkeseredéssel a hangjában, hogy hiába ad le fejben tiszta utasítást a tagjainak, azok valami mást tesznek helyette. Testének egy része úgy viselkedett, akár egy szakadár állam; még össze volt nőve vele, de parancsolni már alig-alig tudott neki.

Amikor meglátta az autóját, egy pillanatra megállt, az ajkai összeszorultak, láttam rajta, kifut az arcából a vér, de végül csak összeszedte magát, és lehajtott fejjel megindult az utasoldal felé. És azután sem mondott semmit, hogy beültünk a kocsiba; körbejáratta tekintetét a műszerfalon, megköszörülte a torkát, jobb mutatóujjával finoman megkaparászta az ajtó kárpitját, végül bólintott egyet sóhajtva, én pedig beindítottam a motort.

Ildi, Zsolt és a kis Hanna előző este érkeztek meg, és apám házában aludtak, hogy Zsoltnak ne kelljen ugyanaznap oda és vissza is keresztülvezetnie az egész országon. Marcit nem hozták magukkal, gondolom, mert Hannával ellentétben őt már nem volt muszáj mindenhová elcipelnie Ildinek. Illetve mintha tettek volna egy elejtett megjegyzést, hogy anyám nyugalma érdekében hagyták ott neki az unokát. Igazuk is volt, azt a tudatot biztosan nehezen viselte volna anyám, hogy rajta kívül az egész család összejön apám házában, így viszont legalább Marci elterelte valamennyire a gondolatait.

Apám egész úton nem szólt egy szót sem, én pedig egyszerűen nem bírtam rávenni magam, hogy erőltetett kérdésekkel zavarjam meg elmélyült letargiáját. A kórházi délutánjainkon könnyebben ment a társalgás, a betegtársak, orvosok és nővérek elegendő inspirációt adtak felszínes beszélgetéseinkhez. Mindennap ugyanazokat kérdeztem tőle, és ő mindennap ugyanúgy válaszolt: hogy érzed magad? jobban. hogy ízlett az ebéd? sehogy. milyenek a szobatársak? bosszantóak. a nővérek? kedvesek. Forrai doktor? bizakodó. És így tovább. De most, szeretett autójában ülve, amit ő talán már soha többé nem tud majd vezetni, háza felé tartva, ahol Réka már nincs ott többé, ezek a rutinszerű kérdések egytől egyig felmondták a szolgálatot. Az jutott eszembe, mivel úgysem beszélünk, talán segít neki ellazulni kicsit, ha a kínos csend helyett inkább hallgatunk valami zenét. Elindítottam a CD-lejátszót, ugyanaz a Netrebko-lemez szólalt meg, amit nyilván ő hagyott benne utolsó útja során; igaz, most ott kezdődött a lejátszás, ahol én megállítottam két napja. Addio del passato, jelent meg a cím az LCD-kijelzőn, de alighogy megszólalt az énekesnő hangja, apám egy lassú, nehézkes mozdulattal átnyúlt jobb kezével a bal combja és a rajta nyugvó rosszabbik keze fölött, és kikapcsolta a lejátszót. Képtelen voltam leolvasni az arcáról, hogy mi zavarta, mindenesetre az út hátralévő részében visszaereszkedtünk a hallgatásba.

Azon a nyáron, 2004-ben, amikor apám végleg elköltözött Hajdúvágásról, sejtettem, aligha maradt esély arra, hogy az elkövetkező években egymás életére hatással legyünk. Ám annak ellenére, hogy fölfogtam, itt ért véget a mi közös történetünk, valahogy mégsem jutottam el odáig, hogy igazán megroppanjak tőle. Juli miatt keseregtem éppen, eleinte féltékeny dühvel, a szakításunk után meg inkább elszánt önsajnálattal. Ebben az érzelmi zűrzavarban apám számára nem sok munícióm maradt; kitartó és meglehetősen teátrális haragom az övé volt, mint ahogy anyámé kissé lenéző szánalmam, de egyik irányba sem fecséreltem túl sok energiát arra, hogy kifejtsem nekik, honnan jön ez az egész. Igaz, talán meg sem hallgattak volna, ők éppúgy magukkal voltak elfoglalva, mint én, hiába járt az eszük folyton a másikon. Mióta megtudtam, hogy Juli akkor már az abortuszra készült, s így egykori önmagam buta, öntetszelgő figyelmetlensége félreérthetetlenül lelepleződött, a szüleim iránti régi haragomat is kénytelen voltam némileg más fénytörésben látni.

A megszakított ária utáni csöndben, az apám házáig tartó út hátralévő negyedórájában az a pillanat járt a fejemben, amikor az egyik délután hátrahagyott holmijának maradékával telepakolta apám a Volkswagen Passat kombiját, ami egészen addig a mi közös Volkswagen Passat kombink volt. Lecsapta a csomagtartót, beült, majd az autó lehúzott ablakán át némán odabiccentett nekem, és lassan kigördült az udvarból. Ildi Debrecenben volt, anyám meg direkt átment az egyik barátnőjéhez; nem is tudtam eldönteni apám dísztelen távozását figyelve, hogy csalódott vagy inkább hálás, amiért csak nekem kellett búcsút intenie. Akkor láttam először a mostanihoz hasonló ernyedt moccanatlanságot befészkelődni a vonásai közé; később visszatért megbízhatóan felszínes mosolya, és egészen az agyvérzéséig ki is tartott.

Amikor leparkoltam a kocsibeállóra, és megláttuk Ildiék autóját, apám riadtan forgatta körbe a szemét.

– Ne aggódj – mondtam –, nem maradnak sokáig.

Bizonytalanul biccentett egyet.

– De ha fáradtnak érzed magad, azonnal szólj.

– Rendben.

– Ami azt illeti – tettem hozzá –, ha rögtön le akarsz dőlni, annak sincs akadálya.

Megcsóválta a fejét, és kikapcsolta a biztonsági övet.

Mire átértem hozzá a kocsi túloldalára, a bejárati ajtóban megjelent Ildi és Zsolt fürkésző tekintettel. Néztem a nővéremet, megfeszített arcizmokkal igyekezett semlegesen komoly képet vágni, de szeme csillogása elárulta, micsoda elképesztő, gyermeki kíváncsisággal akarja már látni, mi lett apánkból. A kiszállás egész könnyen ment, apám minden erejét összeszedve próbált kontrolláltan mozogni, és ahogy két mankójával a bejárat felé botorkált, gondolom, iszonyú energiabefektetés árán, még egy mosolyt is megengedett magának.

Az ebéd végül is kifejezetten jól sikerült, apám keveset, de összeszedetten beszélt, nem panaszkodott, de nem is szépítette túl a dolgokat.

– Egyébként is lassítani akartam – mondta fanyarul, mi pedig tapintatosan nem kérdeztünk rá, hogy min is kellett volna lassítania, csak egyetértően bólogattunk.

Úgy láttam rajta, őszintén kíváncsi a körülötte ülőkre, hitetlenkedő mosollyal hallgatta Ildi vadabbnál vadabb történeteit az egykori ismerősökről és kollégákról, aztán komoly fejcsóválással értett egyet Zsolt kirohanásával a kibírhatatlan körülmények miatt.

– Én lennék az utolsó – mondta végül, az asztalterítőt simogatva –, aki megpróbál rávenni titeket, hogy ne menjetek. De remélem, hogy alaposan átgondoltátok az egészet.

– Már évek óta csak gondolkodunk – felelte Zsolt –, igazán nem mondhatja senki, hogy elkapkodtuk volna.

Apám bólintott, és remegő kézzel ivott egy kortyot.

Amíg mi az ebédlőasztalnál beszélgettünk, Janka vigyázott Hannára a nappaliban. Mondtam neki, hogy nyugodtan odahozhatja az asztalhoz a gyereket, ha ő is akarja hallani, miről van szó, de csak legyintett egyet. A babához képest nyilván, amit mi összehordtunk, egyáltalán nem tűnhetett érdekesnek.

Anyám küldött egy tál süteményt Ildivel, „ez volt Imre kedvence”, idézte a nővérem anyám magyarázkodását, amire apám csak annyit mondott hamiskásan összehúzott szemmel, hogy „biztos a stroke miatt van, de én nem így emlékszem”. Mindenesetre többet is befalt egymás után a lekváros kiflicskékből, aztán átült Jankáék mellé a kanapéra. Egy kis idő múlva én is odatelepedtem hozzájuk, Hanna a földre terített játszószőnyegen feküdt a hátán, és nagy beleéléssel püfölt egy arca elé csüngő plüssmajmot, mellette térdelt Janka, és amikor észrevette, hogy én is ott vagyok, óvatosan felmosolygott rám. Volt valami távoli, bágyadt visszfény a mosolyában, mintha az önfeledten kapálódzó gyerek tükröződött volna benne, de sokkal messzebbről, mint ahonnan valójában Janka tekintete rászegeződött.

Ildiék közben leszedték az asztalt, bepakolták a mosogatógépet, az üres ételhordó dobozokat kézzel elmosták, és akárhogy igyekeztek is elnyújtani az ebéd utáni tevés-vevést, egyszer csak mindennel készen lettek, és kénytelenek voltak belefogni a búcsúzkodásba. Nyilván ők is látták már, hogy apám nagyon elfáradt; egyre lejjebb csúszva ült, és félrebillent fejjel, sűrűn pislogva küzdött az ébren maradásért. Összenéztünk Zsolttal, finoman odabiccentettem neki, mintha ezzel a titkos jellel kellett volna megadnom az indulási engedélyt. Apám el is bóbiskolt, miközben Janka felemelte a földről Hannát, hogy Ildivel gyorsan tisztába tegyék a fürdőszobában, mielőtt beszíjaznák a gyerekülésbe. Álmában, öntudatlanul mindenki esendőbbnek tűnik, de apámra nézve még ennél is erőteljesebbnek látszott a változás; arca valósággal lelepleződött. Amíg éber tudott maradni, valami rutin vagy ösztön folytán képes volt úgy megfeszíteni arcizmait, hogy egy külső szemlélő számára az agyvérzés nyomai, melyek vonásai közé telepedtek, egészen észrevétlenekké váltak. Ám miután elaludt, az elernyedő izmok, a renyhe bőr, a laza zsírszövetek mégiscsak kirajzolták az idegsejtjeit ért sokk rombolását. Arca bal oldala egyszerre tűnt duzzadtabbnak és petyhüdtebbnek a jobbnál, és ettől rögtön öregebbnek is látszott, ha abból az irányból nézett rá valaki. Lila szemhéjai úgy tapadtak kidülledő szemgolyóira, mintha rizspapírból lettek volna, lepilledő szája sarkában pedig nyálcsepp csillogott. Bal keze magatehetetlenül lógott a kanapé mellett, és válla is feltűnően ferdén támaszkodott meg az alá rakott díszpárnákon.

– Biztos, hogy minden rendben lesz? – kérdezte fojtott hangon Zsolt.

– Persze – súgtam vissza neki. – Nyugodtan elindulhattok.

Nem volt sok holmijuk, de azért egy hűtőtáskát kézbe fogva mutattam Zsoltnak, hogy segítek kipakolni a kocsiba. A kérdést, ami, gondolom, benne és Ildiben is jó ideje motoszkált már, csak a csomagtartóajtó takarásában, a többiektől megnyugtató távolságban merte feltenni:

– És egyébként nálatok mi a helyzet?

Felnéztem rá, pontosan tudtam, mire kíváncsi, de önkéntelenül is igyekeztem halogatni a választ.

– Hogy érted?

– Nézd, az ismerőseink felével már végigbeszéltem ugyanezt a témát, elképesztően sokan vannak ebben a helyzetben, szóval ne haragudj, ha nem finomkodom túl. A gyerekre gondoltam, természetesen.

– Aha – dünnyögtem, és becsúsztattam az üres hűtőtáskát a csomagtartóba. – Nem nagyon tudok mit mondani.

– Átjárhatósági vizsgálaton voltatok már?

– Elvileg a petevezetékkel nincs gond.

– Inszemináció?

– Ott még nem tartunk.

– Talán nem érdemes túl sokáig halogatni.

Hangja egyszerre volt távolságtartó és megértő, mint akinek vannak ugyan érzelmei, de azokat képes teljes higgadtsággal adagolni. Elég orvos volt a családunkban, hogy jól ismerjem ezt a tónust; hálás is voltam érte, a laikusok végtelen önismétlő sajnálkozásához képest Zsolt legalább együttérzésétől megkímélt.

– Halasztgatni nem akarjuk, de van egy program, amihez tartjuk magunkat – feleltem.

– Az nagyon fontos, jól teszitek – bólogatott biztatóan.

Valóban volt egy ilyen program, igaz, azt nem mondtam neki, hogy a program szerint is lassan az inszeminációnak kellene már következnie.

Az ajtóban megjelent Ildi a szatyorba hajtogatott játszószőnyeggel, mögötte pedig Janka, a felismerhetetlen hurkává bebugyolált Hannát magához ölelve.

– Azt találtuk ki – szólalt meg Janka, miután átadta a gyereket Zsoltnak –, hogy elmegyek Ildiékkel az állomásra, és akkor neked nem kell elvinned.

– De szívesen elviszlek.

– Egyszerűbb így, és akkor apukádat sem kell itt hagynod egyedül.

– Nekünk tényleg nem gond – szólt közbe Ildi a kocsi túloldaláról.

– Hát jó – mondtam –, akkor legyen így.

Csak egy kézitáska volt Jankánál, azt vette az ölébe, miután beszállt az utasülésre. Rágyújtottam egy cigire, és miközben elhajtottak, a hideg délutáni levegőben a leheletemmel elkeveredő füstöt ráérősen eregetve integettem utánuk. A csikket végül bedobtam a lábtörlő mellett álló üres virágcserépbe, és dideregve lenyomtam a bejárati ajtó kilincsét. A kanapén fekvő apám sípoló lélegzete és kicsit távolabbról a hűtő zúgása keltett csak némi neszt, különben átható csend ülte meg a házat. Elhatároztam, hogy egyelőre nem ébresztem fel, kivittem utazótáskámat az étkezőbe, és előszedtem belőle a laptopot meg azt a spirálfűzött paksamétát, aminek a fordításán épp dolgoztam. Egy francia kutatócsoport angolul írt tanulmánya volt a 2004 után belépett EU-s tagállamok korrupcióellenes intézkedéseinek vizsgálatáról, amit egy Magyarországon működő alapítvány rendelt meg az irodától, amelyik engem is foglalkoztatott. Nem volt nehéz szöveg alapvetően, legfeljebb a sok adattól meg a különféle hivatalok kacifántos neveinek a fordításától szenvedtem egy kicsit, illetve a leginkább az unalomtól, persze. Kutatóként nyilván megértőbben fogadtam volna a tanulmány úgynevezett objektív stílusát, fordítóként viszont pokoli nehéz volt hosszabb távon is a szövegre összpontosítanom.

Az ehhez hasonló tanulmányok miatt legalább nem éreztem lelkiismeret-furdalást. Mire eljutottam addig a felismerésig, hogy az újságírást nekem, ha csak egy időre is, de biztosan abba kell hagynom, már mindennap gyomorgörccsel keltem és gyomorgörccsel feküdtem. Janka látta rajtam, hogy kezdek egészen kifulladni, igyekezett is segíteni, ahol csak tudott, már ha nem hárítottam el élből a próbálkozásait. Máté, akinek néha kifakadtam, szintén szeretett volna valahogy könnyíteni a helyzetemen; megengedte, hogy egy darabig kevesebb cikket vállaljak, illetve még azt is felajánlotta, hogy rovatvezetőként felvenne mellém egy gyakornokot, akinek átadhatnám az egyszerűbb anyagokat, de ettől én határozottan elzárkóztam.

A végső lökést aztán a Jankának felajánlott állás jelentette. Miután ledoktorált, 2015 elején odaköltözött hozzám a Csengery utcába, a kis lakást pedig néhány nap alatt teljesen átalakítottuk. Egy halom régi bútoromtól megszabadultam, épp jókor jött a lomtalanítás; aztán újrafestettük a szobákat, pár falat divatos absztrakt mintájú tapétával fedtünk be, lecseréltük a lámpákat is, és egyáltalán, az egész lakást úgy csináltuk meg, mintha mindig is a kettőnké lett volna. Nem költöttünk rá sokat, mégis látványosra sikerült a váltás. Minden szinte zavarba ejtően meghitt volt körülöttem, kivéve ezt az egyetlen dolgot, az online sajtó robotját, ami viszont a többi körülmény élvezetében is folyton megzavart. Éppen ezért, amikor Janka májusban az egyik délután azzal jött haza, hogy egy volt CEU-s tanárán keresztül felajánlottak neki egy kutatói állást Bécsben, a legnagyobb meglepetésére ujjongásban törtem ki.

– De hát itt van az állásod, meg a lakást is most csináltuk meg – nézett rám bizonytalanul.

– Kit érdekel az állás? A lakást meg legalább többért ki tudjuk adni.

Úgy viselkedtünk, mintha én kaptam volna az ajánlatot, és most nekem kellene meggyőznöm őt, hogy költözzünk Bécsbe.

– Oké – mondta Janka –, de nem lesz gond Mátéval, meg hogy ilyen hirtelen eljössz?

– Máté a saját feje után megy úgyis, nekem meg, ha ősszel költözünk, lesz időm bőven lezárni mindent.

Végül is elég hamar sikerült meggyőznöm, hogy nemcsak azért viselkedem így, mert örömet akarok szerezni neki, hanem mert tényleg én magam is boldogan mennék el vele innen bárhová. Az elmúlt hetek gyötrelmes cikkleadásainak az egyetlen hozadéka az volt, hogy az újabb és újabb kínkeserves fordulók közben alaposan végig tudtam gondolni, mitől érzem ilyen lehangoltnak magam. Mert nem az írás zavart önmagában, az rutinból is ment már, inkább az nyomasztott, amiről írnom kellett. Kénytelen voltam belátni, hogy maga a cikkeim tárgyaként megjelenő valóság az, ami kiszívta az életerőmet, ami örömtelenül hagyott végül is, és amit hiába igyekeztem bekezdésről bekezdésre minél precízebben feldolgozni, megállíthatatlanul egyre idegenebbnek tűnt. Világos volt az is, hogy Jankának ez nagy lehetőség, és igyekeztem azt mutatni, hogy elsősorban az ő sikerének örülök annyira, de nyilván ő is értette, hogy az igazán mély eufóriát a saját megmenekülésem esélye váltotta ki belőlem.

A következő napok kellemes, áttetsző lebegésben teltek. Elég nehéz volt megjátszani ugyanazt a fásultságot, amivel addig a szerkesztőségben közlekedtem, Máté rögtön ki is szúrta, hogy valami történt, ebéd közben meg a kávészünetek alatt többször is rákérdezett gyanakvó mosollyal, de sikerült megállnom, hogy elmondjam neki. Janka közben tisztázta a részleteket, és a következő hét elejére meg is beszélt egy személyes találkozót. Arra hivatkozva, hogy sürgősen meg kell látogatnom apámat Sopronban, kivettem egy szabadnapot, és elkértem Máté kocsiját. Később persze a nagy ködösítés miatt kellett egy kicsit magyarázkodnom, de egyszerűen nem akartunk senkit beavatni a tervbe, amíg egészen biztos nem lett, hogy megyünk. Odafelé még szótlan lámpalázzal ültünk a kocsiban mind a ketten; késő este, amikor visszafelé jöttünk, már be sem állt a szánk. Maga az interjú nem tartott egy fél óráig sem, és mivel Janka az összes zsűritagnak szimpatikus volt, azonnal meg is mondták neki, hogy szeptembertől nagy szeretettel várják. Az autópálya sötét aszfaltszalagján hazafelé suhanva jókedvünk betöltötte az öreg Corollát. Elszántan belevetettük magunkat a tervezgetésbe; hol keressünk lakást, mennyiért, milyet, mit vigyünk, mit ne, hogyan szállíttassuk ki a holminkat, a pesti lakást mikortól adjuk ki, és mennyit kérjünk érte? Ezek a máskülönben fárasztó kérdések most egytől egyig hihetetlenül izgalmasnak tűntek. A gondolataink közt vibráló elektromos feszültség lassan az egész testünket átjárta, inaink, izmaink, zsigereink is finoman reszketni kezdtek, és bár hasonlót még soha nem csináltunk, egy hirtelen ötlettől vezérelve lehúzódtunk egy elhagyatott pihenőhelyre, és dugtunk egyet a kocsiban.

Másnap reggel, amikor a slusszkulcsot visszaadtam Máténak, végre elmondhattam neki, hogy mi is ez az egész. Néhány másodpercig szóhoz sem jutott, zavartan kapkodta a tekintetét ide-oda, aztán egészen váratlanul átölelt szorosan, és úgy dünnyögte a tarkómba:

– Hú de fogsz hiányozni, bazmeg.

Rögtön ezután Bodnárhoz is bementem, ő pedig épp úgy reagált a bejelentésemre, ahogy vártam; miközben beszéltem, kifejezéstelen arccal hallgatott, utána maga elé nézve gondolkodott egy kicsit, aztán felállt, és megrázta a kezem, de egy szóval sem próbált meg tartóztatni. Más körülmények között ez biztosan rosszulesett volna, de most még örültem is, hogy nem kell egy ilyen felesleges körbe belemenni.

– Éreztem én, hogy valamire készülsz – mondta cinkos mosollyal.

– Mindig is átláttál rajtam – vágtam rá röhögve.

Megbeszéltük, hogy a júniust még végigdolgozom, júliusból megkapom a fennmaradó szabadnapjaimat, és onnantól bontunk szerződést. Ez volt a legjobb forgatókönyv, és azzal, hogy simán belement, Bodnár megint korrektnek bizonyult a maga érdes stílusa mögött.

Az utolsó heteket olyan görcstelen felszabadultságban töltöttem ki, amilyet azóta nem éreztem, hogy a Reflexhez jöttem. Bodnár is fanyarul nyugtázta, hogy ilyen jó cikkeket nem látott tőlem, mióta felvett, és igaza is volt; azzal, hogy lekerült a vállamról az a láthatatlan, de igencsak görnyesztő súly, amit egészen addig cipeltem, a tollam is újra jobban szaladt. Bizonyos dolgokat egészen addig nem láttam tisztán, de azután, hogy bejelentettem a kilépésemet, sok mindent azonnal megértettem; attól voltam depressziós, hogy hiába éreztem, mindennapi munkám közben egyszerűen rám záródott az idő, nem találtam ebből a helyzetből kivezető utat. Egy silány jelen fogságában tengettem a napjaimat, és miközben patetikusabb pillanataimban azt hittem, szobrászként formázom meg mondataimmal a valóságot, igazából megbéklyózva, céltalanul törtem a követ évek óta, akár egy kényszermunkás.

Az utolsó hivatalos munkanapom végén kaptam egy tortát a többiektől Tsüß Bálint! felirattal, aztán elmentünk egy búcsúsörözésre a Kisüzembe. Tulajdonképpen egész megható volt, hogy szinte mindenki eljött a szerkesztőségből, és a legtöbben nem is csak egy-két sörre maradtak. Szépen lerészegedtünk mindannyian a végére, és ahogy kell, megengedtük magunknak, hogy kissé érzelgősek legyünk. Máté ünnepi beszéddel is készült, és azt hiszem, nem csak én hallottam úgy, hogy a tetőponton finoman elcsuklott a hangja. Nem bántam meg, hogy így döntöttem, de ahogy körbenéztem ezeken a kipirult, ismerős arcokon, a meghatottság sós ízű örvényei kezdtek forogni a fejemben. Meglepetésemre Bodnár is elég sokáig maradt, és amikor egyszer kimentem a kocsma elé cigizni, bár ő már jó ideje nem dohányzott, mégis kijött velem. Rágyújtottam, Bodnár meg csak állt ott mellettem, karba tett kézzel, egy fogpiszkálót rágcsálva.

– Hát – szólalt meg végül –, drukkolok, hogy neked sikerüljön.

– Micsoda?

– Hogy a magánéletbe menekülj.

– Ezt hogy érted?

– Én is megpróbáltam egyszer – sóhajtotta, és cipője orrával belepöckölt egy csikket a csatornanyílásba. – Annak elég csúnya vége lett, de hát nem vagyunk egyformák.

– Tényleg nem – feleltem vigyorogva, amire atyáskodóan megpaskolta a vállamat.

– Azért vigyázz magadra – tette hozzá, aztán az órájára nézett. – El kell indulnom. Ha itthon leszel, nézz majd be.

– Úgy lesz – bólintottam.

Megszorította a kezem, aztán tipikus imbolygó járásával elindult a Kis Diófa utca salétromos téglafalai mentén. Néhány lépés után mégis megtorpant, és visszanézett rám.

– Még valami – kiáltott oda boldog vigyorral –, ha egyszer megtalálod azt a kurva kazettát, azért írd meg mindenképp, jó?

Nem gondoltam volna, hogy emlékszik még rá. A vágási kirándulásomat nyilván nem felejtette el, sőt, alkalmanként, ha társaságban valamivel félig-meddig tréfásan kínos helyzetbe akart hozni, soha nem mulasztotta el megemlíteni. Magát a kazettát viszont egészen addig soha nem hozta fel. Én is csak egyetlen alkalommal beszéltem neki róla, amikor Vágásról visszatérve először bementem hozzá, de mivel nem reagált rá, nem mertem újra előhozakodni vele. Szerettem volna legalább most utánaszólni valamit, de a meglepetéstől egy hang se jött ki a torkomon, Bodnár pedig a válaszomat meg sem várva ismét hátat fordított, és gyorsan beleveszett a tátongó kapualjak félhomályába.

Apám hirtelen köhögése úgy vert fel, akár egy légiriadó; a lakást betöltő vattás csendben minden hang megsokszorozott erővel hallatszott. Felemelkedtem a székről, és a könyvtámaszra állított tanulmány fölött átnéztem a kanapé felé; apám zavart tekintettel pislogott körbe. Egy sort sem fordítottam, gondoltam, ahogy átfutott szemem a lecsukott laptopon; nem sok hasonló napot engedhetek meg magamnak, a leadási határidő fenyegetően közel volt már. Amikor odaértem apám mellé, ő még mindig olyan bizonytalanul forgatta a fejét, mint aki azt se tudja, hol van.

– Hogy aludtál? – kérdeztem fölé hajolva.

– Ildiék?

– Már rég elmentek, csak mi ketten vagyunk.

– Hány óra?

Előhúztam zsebemből a mobilt, azon néztem meg.

– Hét múlt pár perccel.

– Máris?

Erre nem tudtam mit mondani, megvontam a vállam, aztán segítettem neki felülni, és betömködtem néhány párnát a háta mögé.

– A tévét bekapcsoljam? – kérdeztem, de apám megrázta a fejét. – Kérsz valamit enni?

– Köszönöm, de azt hiszem, nem.

Mást hirtelen nem tudtam felajánlani, átültem a fotel szélére, és onnan figyeltem, hátha mond valamit. Fogalmam sincs, meddig ültünk még ott a hűtőgép zümmögésében szótlanul, magunk elé pislogva.

Az első napokban elképesztően sokat aludt apám. Amíg a kórházba jártam hozzá, életének csak azt a kis szeletét láthattam, amit az ágya mellett töltöttem, és ebből azt a hamis következtetést vontam le, hogy a körülményekhez képest egészen jól tartja magát. Egy szóval sem említette, hogy a velem töltött néhány órányi éberségre hosszú alváskúrákkal készül fel. Otthon azonban be kellett látnom, meggyőző állapotjavulásának az az ára, hogy alig van ébren. Egy kissé talán feleslegesnek is éreztem emiatt az állandó jelenlétemet, és ha Jankára gondoltam, rögtön mehetnékem támadt; bár azt mégsem mondhatom, hogy a nap bizonyos szakaszaiban ne lett volna rám szükség. Nyilván túlzás, de az is eszembe jutott, ha nem lennék ott a házban, apám egyáltalán fel sem kelne. Más motivációja mindenesetre nemigen akadt, mint az, hogy ne hagyja el magát teljesen a fia szeme láttára. Ildi rendszeresen telefonált, de még Réka is felhívta egyszer, ám őket, mivel nem kellett a szemükbe néznie, apám gördülékeny, jó kedélyű mondatai az indokoltnál is jobban megnyugtatták. Hiába ismételgettem Ildinek egy-egy ilyen beszélgetés után, hogy ne gondolja, minden ennyire flottul megy, és higgye el, miután apám vidáman elbúcsúzik tőle, egy órát fekszik a kanapén a semmibe bámulva. Persze én közel sem voltam olyan meggyőző szónok, mint apám, egy idő után rájuk is hagytam a dolgot.

Az egyetlen látogatónk Berzics Robi volt, apám kollégája, aki rátalált az agyvérzés reggelén. Nagydarab, tohonya alak volt, ha valakiről, hát róla sokkal inkább el tudtam volna képzelni, hogy egyszer csak összerogy, és kész; a szervezete feladja a cipekedést.

– Úgy látom, öregem, csak megmaradsz – lapogatta meg Berzics puha tenyerével apám csontos vállát az előszobában. Alig bírtam levenni róla a szemem, egyszerűen elképzelni sem tudtam, hogy lehet valaki fogász ekkora lapátkezekkel.

– Igyekszem – felelte apám szerényen, aztán bebotorkált mankójával a nappaliba.

Nem akartam zavarni őket, behúzódtam a konyhába, és főztem egy kávét, meg kitettem anyám maradék süteményét egy tányérra. De Berzics hangja erőltetett kedélyességében olyan öblösen szólt, akárhogy igyekeztem is másfelé figyelni, elég pontosan hallottam, miről beszél. A kórházi napokról érdeklődött meg az utókezelésről, és közben feltűnően gyakran visszatért ahhoz a reggelhez, amikor megtalálta apámat. Fejcsóválva emlegette fel, milyen rémisztő volt, de közben igyekezett saját talpraesettségét kihangsúlyozni.

– El se tudom képzelni, mi lett volna, ha nem jövök be. Nem? Hát ki talált volna meg akkor?

– Attól tartok, senki – dünnyögte fásultan apám.

– Ugye? Még jó, hogy itt voltam.

Aztán szóba került a család, Ildi meg az unokák, és még én is kaptam néhány elismerő megjegyzést, amiért ilyen „jó fia” vagyok apámnak. Jókora kerülőkkel, de végül is eljutottak odáig, hogy Berzics szóba merje hozni, amiről már az elejétől beszélni szeretett volna. Kinéztem a konyhapult fölött, és láttam, hogy milyen kényelmetlenül mocorog, hájas nyakán ügyetlenül igazgatva a szoros inggallért.

– Tudom, hogy ez még korai, de hát a páciensek is hallottak ezt-azt, szóval szerinted mi legyen? A rendelővel, úgy értem.

Apám összevont szemöldökkel meredt maga elé egy darabig, először azt hittem, rosszulesett neki a kérdés, de amikor elkezdett beszélni, rájöttem, hogy csak az erejét gyűjtögette.

– Mindent kitaláltam – mondta határozottan. – Volt tavaly egy gyakornokom, emlékszel rá, a Faragó Norbi? Már beszéltem is vele. Szívesen beszállna a helyemre, amíg jobban nem leszek.

Berzics az állát vakargatva pislogott maga elé.

– Szóval úgy gondolod, hogy vissza tudsz majd jönni?

– Mindenképpen.

– És mikor?

– Azt korai lenne még megmondani. De bármikor is lesz, Faragó addig átveszi a pácienseimet.

– Nem tudom, Imre – ingatta meg hatalmas, bozontos fejét Berzics. – Ez a kiszámíthatatlanság nem tesz jót nekünk.

– Nézd, Ilona mindenkit felhív majd, és értesíti őket Faragóról meg arról is, hogy ez csak átmeneti helyzet. Norbiban pedig tökéletesen megbízom.

Berzics mélyeket szuszogva piszkálgatta maga előtt a kávéspoharat, láttam rajta, hogy igyekszik nagyon higgadt maradni, de azért arcán félreérthetetlenül kiütköztek a csalódottság jelei. Végül mégsem aggályoskodott tovább, apám volt a rangidős közülük, és ez még a mostani helyzetben is számított.

– Rendben, próbáljuk meg így.

Apám Berzics távozása után becsoszogott a hálószobába, és valami szokásos dünnyögéssel, hogy „lepihen” egy kicsit, vagy „szusszan” egyet, behúzta maga után az ajtót, én meg elővettem a laptopomat.

A fordítások nyögvenyelős menetei közötti maradék időben vagy Jankával beszélgettem ráérősen, vagy rettenthetetlen közömbösséggel pörgettem végig a híroldalakat, végső unalmamban pedig a Facebookon nézegettem az ismerőseim és az ismerőseim ismerőseinek a profiljait. Amikor már nem bírtam tovább a kanapén ülni, de arra még mindig korai volt számítani, hogy apám előmászik a barlangjából, néha elmentem kocogni egyet. A téli futófelszerelésem hagyott némi kívánnivalót maga után, és a soproni kertváros magukba fordult utcái sem hívogattak váratlan kitérőkre, szóval ezek a futások nem tartottak nagyon sokáig, de még így is valamennyire kitisztították a fejem minden egyes alkalommal.

Amíg a Csengeryben laktunk, eszembe se jutott, hogy futnom kéne, pedig a Városliget nem esett messze, és a Margit-szigetre sem lett volna nehéz kijutnom, egyszerűen az igény nem támadt fel bennem rá sosem. Aztán, ahogy Bécsbe költöztünk, ez is egy csapásra megváltozott. Már nem is emlékszem, hogy a futást kezdtem el vagy a cigizést hagytam abba előbb, a kettő szinte észrevétlenül együtt járt.

Miután a Reflextől eljöttem, a nyár fennmaradó része a költözés előkészítéséről szólt. Szépen lassan hangolódtunk rá, júliusban papírügyeket intéztünk, és egy-egy kötelező családi látogatást igyekeztünk letudni a lehető legfájdalommentesebben. Augusztusban már elkezdtünk kijárogatni rendszeresen, lakásokat nézni, felmérni a szóba jöhető környékeket, végiggondolni helyben, hogy mire is lenne szükségünk. Nem épp a legszerencsésebben jött ki az időzítés, a Keleti pályaudvart, ahonnan a bécsi Railjetek indultak, egyszer csak ellepték a menekültek, aztán a rendőrök, a vonatok pedig teljesen kiszámíthatatlanná váltak. Sokszor azt sem lehetett tudni, hogy egyáltalán indulnak-e szerelvények Bécsbe, és ha elindulnak, oda is érnek-e végül. Az is előfordult, hogy hiába volt az embernek jegye, nem fért fel a vonatra, vagy ha már fent volt, kiderült, hogy Hegyeshalomnál át kell szállni, csakhogy azt senki sem tudta megmondani, hogy mire is. Elég rosszul viseltem ezt a dolgot, nem a menekülteket elsősorban, hanem a káoszt. Janka volt ismét a higgadtabb kettőnk közül; a költözés miatt amúgy is kiselejtezett egy csomó ruhát, ezeket alkalmanként egy-egy reklámszatyorban lehozta, és odaadta a Migration Aid önkénteseinek. Én is beleadtam egypár inget, régi farmert, pulóvert, de korántsem akkora meggyőződéssel, mint ő. Ásványvizet és kenyeret is sokszor vittünk magunkkal a pályaudvarra, de én azért egy idő után már kezdtem besokallni a körülményektől. Nem panaszkodtam neki, de nyilván látta rajtam, hogy egyre kevésbé bírom tartani vele a lépést. Amikor bejelentettem, hogy Mátétól kölcsönkértem a kocsiját, mivel egy workshop miatt két hétre kimegy Észtországba, nem ellenkezett. Azt láttam rajta, hogy magától nem gondolt volna hasonlóra, de elfogadta, hogy nekem idáig tartott a tűrőképességem. Nem mintha autóval teljesen zökkenőmentesen ki lehetett volna jutni; az újra életbe léptetett határellenőrzés okozott némi kényelmetlenséget, de ez még mindig elviselhetőbb volt a zsúfolt és kiszámíthatatlan vonatoknál.

Janka leendő munkahelyétől sok segítséget kaptunk, és végső soron a rauscherstrassei lakást is ők ajánlották. Augusztus közepén egyszer kimentünk megnézni, és mivel mindkettőnknek nagyon tetszett, egy héttel később újra kiautóztunk, és aláírtuk a papírokat. Végre tisztázódott minden, megvolt a helyünk, és megvolt a beköltözés időpontja is; a hazautat, ha nem is akkora eufóriában azért, mint az állásinterjú után, de ismét felhőtlen hangulatban tettük meg, legalábbis egy darabig. Pontosan emlékszem, hogy egy ragyogó, napsütéses délelőtt, elégedetten vágtattunk a határ felé az autópályán, olyan önfeledten tervezgetve a lakás berendezését, hogy eleinte fel sem tűnt, a túloldalon egészen megritkultak az autók. Nem tudom, hány kilométert mentünk még, de egyszer csak távoli villogásra lettem figyelmes. Először azt hittem, valami baleset történt, egy rakás rendőrautó állt a szalagkorlát ellenkező oldalán. Lelassítottam egy kicsit, és szóltam Jankának is, hogy nézzen oda, mi lehet az, de ő se látott többet belőle, mint én. Egy nagy hűtőkocsi állt félrehúzódva az út szélén, kordonnal körbevéve, a villogó autók között pedig fehér szkafanderszerű védőruhába öltözött alakok mászkáltak. Kísérteties volt az egész, a teherautó oldalára festett csirkelogó, az alatta tébláboló űrruhás figurák és főleg az, hogy egy darab mentő sem állt a környéken.

– Ez meg mi az isten lehet? – kérdeztem a visszapillantóba hunyorogva.

– Nem láttam összetört autót – felelte Janka bizonytalanul.

– Se mentőt.

– Furcsa.

Nem mondom, hogy egyből rosszkedvünk lett tőle; zavarba ejtő jelenet volt, de hamar túltettük magunkat rajta, és egészen hazáig újra a jövőbeli lakásunkról beszéltünk, végigvettük, hogy mire lesz szükség benne, a bútoroktól az evőeszközökön és fürdőszobai felszereléseken át az elektromos berendezésekig. Csak estefelé, miután hazaértünk, és ölünkben a laptopunkkal ledőltünk a kanapéra, akkor láttuk meg a híreket. Szótlanul meredtünk a képernyőre, mint akik nem hiszik el, amit olvasnak, majd ugyanilyen kifejezéstelen arccal néztünk egymásra, hátha a másik tud valami értelmeset mondani. De hát mit is mondhattunk volna; amíg mi az előszoba falának ideális színéről vagy a Billy könyvespolcok legjobb elhelyezéséről fecsegtünk, mellettünk, gyakorlatilag a szemünk láttára, egy hússzállító kamion rakodóterének sötét, levegőtlen poklában többtucatnyi gyerek, nő és férfi halt kínhalált. Az embercsempészek elmenekültek, az utazók, mint mi is, továbbhajtottak, de ez a hullákkal teli kamion nemcsak a parndorfi leállósávba, hanem a mi emlékezetünkbe is jó időre beparkolt. Mint később kiderült, hetvenegyen haltak meg odabent, s akik megtalálták a teherautót, azt mesélték, hogy az elhagyatott járműhöz közelítve egyszer csak megérezték az emberi ürülék és vizelet bűzét, elkeveredve a forró napsütés alatt gyorsan rothadásnak induló hús irtózatos szagával. Amikor pedig még közelebb hajoltak az ajtó réseihez, meglátták a belülről szivárgó vér szalagjait is. Valószínűleg már a magyar oldalon végük volt, érthetetlen, hogy minek hozták át őket, de persze ennek a történetnek minden eleme felfoghatatlan volt.

– Jól vagy? – kérdeztem Jankától ott a kanapén.

Nem válaszolt, csak megrázta a fejét, láttam, hogy a könnyeivel küszködik.

Azt hittem, ettől fogva minden más lesz, másképpen fogunk nézni ezekre az emberekre, másképpen kezeljük majd őket. De valójában néhány nap alatt mindenki túltette magát ezen a szörnyűségen is, némi szégyenlősen bevallott megnyugvással, hogy velünk hasonló nem történhet; aztán ment tovább minden ugyanúgy, sőt még rosszabbul. Mi pedig úgy vártuk már a szeptember elsejét, mintha a teherautó emléke elől is igyekeznénk elköltözni.

Berzics látogatása után apám egészen estig aludt, de amikor végre kijött a szobából, ugyanolyan zaklatottnak tűnt, mint amikor elvonult.

– Hogy aludtál? – kérdeztem gépiesen.

– Szarul – morogta, és duzzogva levetette magát a kanapéra.

– Kérsz egy szendvicset?

– Nem, kösz.

Láttam, hogy valami nem hagyja nyugodni, úgy dörzsölgette a szemét, mintha egy bogár ragadt volna bele, de valójában az álmosságtól próbált szabadulni. Az jutott eszembe, biztos a Berzics idegesítette fel.

– Szerinted mit akart a Robi? – kérdeztem.

– Berzics? – nézett rám zavartan. – Nyilván az érdekelte, hogy eladom-e a részem – felelte, mintha ez magától értetődő volna.

– Vagy úgy.

– Én is erre lennék kíváncsi a helyében, és ő se akarná eladni az én helyemben – zárta rövidre.

– Azt hittem, emiatt van rosszkedved.

Nevetett egyet magában, de csak mint aki csuklik; egy finom rándulás futott végig a rekeszizmától fölfelé.

– A Robi engem nem tud elkeseríteni, annyira kiszámítható szegény.

Nem úgy tűnt, mint aki beszélgetni akar, visszafordultam a számítógépem képernyőjéhez, és már épp hozzáfogtam volna egy újabb nyakatekert mondat kiegyenesítéséhez, amikor ismét odaszólt: – Hoznál nekem egy pohár vizet?

Kedvetlenül álltam fel és töltöttem meg a poharát a konyhapulton álló víztisztítós kancsóból. Amióta hazajött a kórházból, nem ízlett neki a csapvíz, de eszébe jutott, hogy a kamrában ott áll valahol egy felbontatlan dobozban ez a kancsó, én meg előkerestem neki. Odanyújtottam a poharat, ő remegő kézzel átvette, és egy nagyot kortyolt belőle. Már sarkon is fordultam, amikor újra megszólalt.

– Olyan rosszat álmodtam…

– Tényleg? – néztem vissza rá, úgy tűnt, hogy végre valamit nem akar magában tartani.

– Arra emlékszem csak, hogy rohanok… – kezdett bele akadozva, én pedig leültem vele szemben a fotelbe. – Nem üldöztek, inkább késésben voltam, hogy honnan, az nem volt világos. Ismerősnek tűnt a környék… Aztán beértem egy lépcsőházba, és felszaladtam az emeletre. Végül egy résnyire nyitott ajtó előtt álltam meg… – Megköszörülte a torkát, aztán nyelt egy nagyot, mielőtt folytatta volna. – Beléptem, de nem volt odabent senki, csak az iszonyatos felfordulás… Aztán kinéztem az ablakon, és láttam valakit. Egy alak tűnt el a lenti betonkerítés mögött. Elkezdtem megint rohanni, de mire leértem, már nem volt sehol… Mégis tudtam, ki az…

Rám nézett, én meg felhúzott szemöldökkel vártam a befejezést.

– Ki? – kérdeztem türelmetlenül.

– Az öcsémnek volt ilyen lakása.

– Zolinak?

Apám gondterhelten megvakarta a homlokát, miközben bólintott egyet.

– Nem mondtam még – szólaltam meg bizonytalanul –, de amikor először meglátogattalak a kórházban, nem ismertél fel. Vagyis nem tudom, hogy felismertél-e, mindenesetre Zolinak szólítottál.

Fogalmam sincs, ezt minek mondtam el neki, talán csak valami jelentőségteljeset akartam hozzáfűzni ahhoz, amit hallottam tőle; óvatlanul kibukott belőlem a dolog, apám pedig kimeresztett szemmel nézett rám.

– És mit mondtam pontosan? – kérdezte.

– Ha jól emlékszem, valami olyasmit, hogy „hát itt vagy”, aztán meg, hogy „Zoli”.

Hátradőlt, és lassan a plafonra emelte a tekintetét.

– Nem tudom, miért, de mostanában sokszor eszembe szokott jutni.

– Azóta, hogy…? – haraptam el a kérdést.

– A stroke-ra gondolsz? Nem, már előtte is… – Rám nézett, valami szégyenlős fintor futott végig az arcán. – Azt hiszem, mióta egyedül vagyok.

Bólintottam, aztán, talán, hogy oldjam a zavarát, rögtön tovább faggattam.

– Sosem mesélted, hogy mi történt vele.

– Nem? – úgy kérdezett vissza, mintha nem a világ legegyértelműbb dolga lett volna egész gyerekkoromban, hogy az öccse nem beszédtéma.

– Soha – csóváltam meg a fejem.

Apám egy újabb nagy kortyot ivott a vízből.

– Hát igen, ez nem egy kellemes történet…

– Nem is feltételeztem, hogy az.

– Régen nem akartam beszélni róla, most meg attól tartok, már nem tudok…

– És mi a helyzet a lakással – próbálkoztam tovább –, amiről álmodtál? Hol volt?

Azonkívül, hogy valóban kíváncsi voltam rá, apám miért titkolózott gyerekkoromban, azért is noszogattam, mert úgy éreztem, talán beindul köztünk valami végre. Eszemet sem tudom, mióta nem töltöttünk ennyi időt együtt, mint most, az agyvérzése miatt, de be kellett látnom, hogy a fizikai közelségtől még nem kerültünk egymáshoz valóban közelebb. Éppen ellenkezőleg, amióta hazaengedték a kórházból, és én nagyrészt az alvásaihoz asszisztáltam, mintha a szótlanság és a közellét keverékéből valami zavaros, hazug udvariaskodás állt volna be köztünk. Magamtól valószínűleg soha nem kerestem volna apám társaságát, ezt a dolgot már rég elengedtem, de most, hogy kényszerből egy térbe kerültünk, mégis bántott, hogy nem kezdünk vele semmit. Éppen ezért örültem meg ennek a témának, hátha ez végre átbillent majd a holtponton minket.

– Hát igen, a lakás – pusmogta maga elé. – Én szereztem neki. Tudod, nem sokkal hamarabb kerültünk Vágásra, de valahogy egyből sikerült beilleszkedni… A nővéred már megvolt, és anyád is örült, hogy odaköltözünk. A franc tudja már, miért…

– Ez mikor volt?

– Nyolcvanhárom-nyolcvannégyben. Az egyetem után egy ideig még Debrecenben maradtunk, de annyira nem szerettünk ott.

– És Zoli?

– Ő mindig a maga útját járta, és sose találta el a jó irányt…

– Ezt hogy érted?

Olyan sokáig nem válaszolt apám, hogy attól kezdtem tartani, mégis meggondolta magát, és nem akar, vagy nem bír tovább beszélgetni, de aztán csak megszólalt, kissé tompább hangon: – Sokszor gondolok arra, hogy én mit csinálhattam volna másképp. Nyilván sok mindent, de hát néha olyan apróságokon múlnak a dolgok. Észre se vesszük őket, ha nem figyelünk. És általában nem figyelünk… Zoli olyan volt, mint az anyám, én meg, mint az apám. Te nem ismerted őket, de nagyanyád kedves volt és nyugtalan, nagyapád meg száraz és kényelmes… Anyánk halála után Zoli meg apánk elkezdték kerülni egymást. Nem vesztek össze, csak szépen lassan elhidegültek. Én ezt csak részletekben láttam, akkor már egyetemista voltam. Az egyértelmű volt, hogy Zoli nem érzi jól magát otthon. És apám is jobban örült volna már egy kis magánynak…

Mire a mondat végére ért, köhögés tört rá, előrehajoltam, hogy odanyújtsam neki a vizespoharat, és miután kiitta az utolsó kortyot is, biccentettem, hogy csak folytassa, ha bírja.

– Tudod, Zoli is orvosira akart jönni, de nem vették fel… Lehet, hogy nem is gondolta nagyon komolyan, nem tudom. Talán csak miattam találta ki. Mindenesetre nem bírt már tovább apánkkal együtt lakni. Inkább beköltözött Debrecenbe… Mindenféle szörnyű helyen lakott, munkásszállón meg társbérletben, és közben összevissza dolgozott. Hol raktáros volt, hol építkezésen segédmunkás, sehol se maradt sokáig… Végül is én szóltam neki, hogy a klinikán is lehetne dolgozni, és úgy tűnt, ott végre jól érzi magát. Beteghordozó lett, de hát az is valami… Később aztán elkezdte képezni magát, csak jött ez a hülye csaj…

– Miféle hülye csaj? – kérdeztem, ahogy visszaértem a gőzölgő csészével.

– Mónika, egy idétlen kis ápolónő.

– Sose hallottam róla.

– Nem véletlen. Szerintem az első nője volt szegény öcsémnek. Ő meg úgy belezúgott, hogy egyből feleségül is vette. Én se tudtam róla – röhögött föl apám –, senkinek nem szóltak. Bementek az anyakönyvvezetőhöz egyik délután, és kész. Nagyapád majd felrobbant.

– Gondolom.

– Amit gondolsz, azt szorozd meg tízzel.

– És azután?

– Anyád közben terhes lett, megszületett Ildi, és amikor jött a vágási lehetőség, mi leléptünk. Azt gondoltam, ha nem is épp úgy, ahogy apám szeretné, de végül is Zoli már a saját életét éli.

– És nem?

– Hát tudod, ezek a szállók, ahol laktak, azért elég súlyos helyek voltak. És a Móni, mint kiderült, nem volt épp a hűség szobra.

– Aha.

– Vagy másfél évig húzta Zoli, de eléggé megványadt közben, rossz volt ránézni. A végén nagy nehezen sikerült meggyőznöm, hogy hagyja ott. Azt gondoltam, még éppen időben… De talán már túl későn volt mégis.

– Ivott?

– Inkább olyan önmarcangoló típus volt. Ma azt mondanánk, hogy depresszióra hajlamos, és pszichológushoz küldenénk, de akkoriban ez még nem így ment…

– Vagyis attól féltél, hogy magával csinál valamit?

– Azt hiszem, bár sose mondtam ki így… – Egy ideig szótlanul, lesütött szemmel ült, aztán felém fordult, és szinte suttogva kérte: – Nem hoznál nekem egy csésze teát?

Azt hiszem, csak időt akart nyerni ezzel, megpihenni egy kicsit, mielőtt újra belelendülne. Forraltam neki vizet, kitöltöttem egy bögrébe, és kedvenc teakeverékével együtt letettem elé az asztalra. Apám elkészítette az italt, óvatosan belekortyolt, aztán a bögrét lötyögtetve hosszan bámulta a teatojásból ázó hínárszerű morzsalékot. A nappalit lassan betöltötte a fagyöngy, cickafarkfű és mentalevél kiázott illata. Valami cikkben olvasott erről a keverékről, én pedig a helyi bioboltból beszereztem a hozzávalókat. Egyszer meg is kóstoltam, borzasztó íze volt, de apám valamiért ragaszkodott hozzá, igaz, a bögre alján a legsűrűbb részt ő se itta meg soha.

– És mi történt, miután otthagyta? – folytattam.

– El kellett onnan hozni. Amíg Móni elérhető közelségben volt, nem tudott lenyugodni. Képzeld el, titokban még leveleket írt neki, néha követte is. Egyszer valaki alaposan össze is verte. Talán a Móninak volt már új fiúja, nem tudom… Szörnyű volt az egész. Anyádnak mondtam, hogy odaveszem magunkhoz, de hallani sem akart róla.

– Hogyhogy?

– Tudod, milyen anyád, az élettere már akkor is szent volt és sérthetetlen…

Bólintottam egyet, de nem túl nagy meggyőződéssel. Anyámat a maga képtelen rigolyáival együtt is nagylelkűbbnek gondoltam ennél.

– Hát akkor mi lett? – kérdeztem, miközben ismét felálltam, és a konyhában a forró víz maradékából kotyvasztottam magamnak egy neszkávét.

– Egy csomó utánajárással és protekcióval és megalázkodással végül is megint én szereztem neki állást meg egy kis lakást is.

– Azt, amelyik…

– Igen, amelyikről álmodtam – mondta keserűen lebiggyesztett szájjal.

– Szóval Vágásra költözött ő is.

– Jobb ötletem nem volt. Így legalább Mónitól is messze került, meg én is egy kicsit jobban rajta tudtam tartani a szemem.

– És mit művelt? – kérdeztem a kávét kavargatva, aztán belekortyoltam a savanyú löttybe, de majdnem ki is köptem. Volt apámnak rendes kávéfőzője is, de nem akartam a beszélgetést megszakítani azzal, hogy elkezdek a gépen babrálni, viszont én is akartam valami forrót a kezembe. Ki tudja, miért, azt gondoltam, ez még kell ehhez a helyzethez, hogy tényleg egyenlő felekként üljünk szemben egymással, mintha nem a beszélgetés miatt lettünk volna ott, hanem csak azért beszélgetnénk, hogy kitöltsük az innivaló elfogyasztására szánt időt.

– Semmi különöset – folytatta apám –, eljárt dolgozni, aztán haza, olvasott, vett egy biciklit, zenét hallgatott, hétvégenként átjött hozzánk… Barátai nem nagyon lettek, ez zavart kicsit. De mondjuk a gondozóban nem is volt könnyű barátkozni…

– A gondozóban?

– Ott.

– A tüdőgondozóban dolgozott?

– Igen, miért?

– Arról nekem is van egy történetem – néztem rá előrehajolva –, de előbb mondd ezt végig.

– Hát jó. Mint kiderült, vihar előtti csend volt ez inkább. Már azt hittem, hogy végre lenyugodott kicsit, a munkáját végül is szerette, és úgy tűnt, meg is vannak vele elégedve… Aztán beütött a krach.

– Mi történt?

– Egyszer csak elkezdett furán viselkedni. Nem tudom, hogy mondjam neked, de hirtelen valami megroppant benne. Már be volt adva a válóper egy ideje, ő meg váratlanul mintha meggondolta volna magát…

– Nem akart válni?

– Úgy tűnt, hogy még halogatná… Egyszerűen nem értettük, mi ütött belé. Ráadásul a gondozóból is elkezdtek panaszkodni rá.

– Lógott?

– Éppen ellenkezőleg…

– Ez mit jelent?

– Túl sokat volt bent, szinte megszállott lett… Tudod, mi az a vastüdő?

Néma döbbenettel bólintottam egyet.

– Hát Zoli ilyen vastüdősöket ápolt, és egy idő után úgy viselkedett, mintha a gondozón kívül ő se kapna levegőt…

Apámnak is feltűnhetett, hogy mennyire sokkol, amit mond, összehúzott szemöldökkel nézett végig rajtam. Hiába is próbáltam volna rejtegetni felindultságomat, reszketett a kezemben a csésze, és éreztem, hűvös verejtékcseppek ülnek ki a homlokomra.

– Ez mikor volt? – kérdeztem fojtott hangon.

– Nyolcvanhat tavaszán – felelte apám –, emlékszem, mert ugyanakkor történt a csernobili baleset…

Óvatosan szerettem volna letenni a csészét az asztalra, de szinte ráejtettem, csak a szerencsén múlott, hogy nem tört össze.

– Jól vagy, Bálint? – meredt rám apám riadtan.

– Azt hiszem – dünnyögtem. – Van valami, amit el akarok mondani neked.

Úgy telt el a délután és az este is, hogy szinte fel sem eszméltünk. Az idő előbb megtorpant, majd lassan forogni kezdett körülöttünk, száraz hullámai körbenyaldosták a nappali falát, és mi óvatlanul hagytuk, hadd húzzon le magával örvénylése a múlt mélyébe. Felváltva, egymás szavába vágva beszéltünk; hogy apám hangszálai jobban bírják, egy egész kanna gyógyteát főztem neki, és magamnak is készítettem egy rendes kávét, biztos, ami biztos. Fordításhoz használt jegyzetfüzetemből kitéptem és félredobtam a betelt lapokat, majd nekifogtam leírni az apámtól hallott történet részleteit. Dátumok, nevek, helyszínek kezdték betölteni a kockás spiráloldalakat; akár egy rég nem használt tárna, úgy nyílt meg az eltűnt életeknek ez az elképesztő lelőhelye. Nem lehettem benne biztos, hogy nem túl kockázatos-e innen bármit is kiemelni, de egyszerűen nem törődtem már semmi mással.

Mint megtudtam, apám öccse huszonnégy éves volt, amikor Hajdúvágásra költözött, miután nagy nehezen sikerült neki otthagynia a feleségét. Apám a kisváros népszerű, fiatal fogorvosaként, ha nem is rendelkezett még nagyon kiterjedt ismeretségi körrel, annyit el tudott érni, hogy állást találjon neki a helyi tüdőgondozóban. Závodszky főorvos, aki az intézményt vezette, a városi orvostársadalom rangidős vezéreként valamennyire igyekezett apámat a szárnyai alá venni, így amikor kiderült, hogy segítségre van szüksége, rögtön talált egy helyet Zolinak. Ahogy apám mondta, Závodszkynak ez egyfajta befektetés volt, a szívesség pedig akkoriban a legértékesebb valutának számított. Mivel a főorvosnak a városi tanácsnál is jó kapcsolatai voltak, egy kis szolgálati garzonlakást is kerített Zolinak, holott egy ápolónak alapvetően nem járt ilyesmi. Újdonsült kollégái, különösen közvetlen főnöke, a krónikus betegek részlegét vezető Marosi doktornő, eleinte meglehetősen ferde szemmel nézték a protekciós jövevényt, de Zoli viszonylag rövid idő alatt rendesen bedolgozta magát. Kissé különc, befelé forduló, de jobb napjain kifejezetten kellemes humorú kollégaként könyvelték el. Egyedülállóként szívesen vállalt túlórázást, és ha egy-egy családos munkatársnak arra volt szüksége, rugalmasan kezelte a beosztást is. Rövid idő alatt meglehetősen sok embert kötelezett le a gondozóban, úgyhogy hamar túltették magukat a protekcióján.

Hétvégenként szívesen járt át apámékhoz, játszott a nővéremmel, segített a kertben vagy akár a konyhában is. Magára szinte soha nem főzött, pedig, mint a családi ebédek előkészítése közben kiderült, lett volna érzéke hozzá. Anyámmal is egészen összebarátkoztak, bár apám szerint később anyám azt állította, hogy ő azért mindig is furcsának gondolta Zolit. Mindenesetre volt egy felhőtlen időszak az életükben, nem sokkal az én születésem előtt, és a nagyapám halála után, amikor úgy tűnt, Zoli is a családunk része lesz.

Az, hogy barátai nemigen akadtak, valóban aggasztotta apámat, és igyekezett is társaságba vinni, ha adódott rá alkalom, sőt, anyámmal még néhány randevút is leszerveztek neki egy-egy facér kolléganővel, de ezekből végül nem lett semmi. Zoli azt állította, hogy „odabent” lettek barátai, a tüdőbénultak között, amit kétkedve és némileg csodálkozva, de végső soron elhittek neki. Valóban egyre több időt töltött bent, és amikor apám gyanakodva utánakérdezett Marosi doktornőnél, azt a választ kapta, hogy a társaság fontos része lett Zoli, ő a legnépszerűbb ápoló a betegek körében, és puszta jelenlétével is rengeteget segít nekik abban, hogy intézeti életük ne tűnjön börtönlétnek.

– Volt ott egy beteg – mondta apám elgondolkodva –, egy béna nő, aki a lábával festett, annak állandóan megpróbált kiállítást szervezni, de ha jól emlékszem, ez aztán nem sikerült végül.

Miközben apám beszélt, folyamatosan jegyzeteltem.

Hiába nem szűnt a rossz előérzete, Závodszkyt nem akarta kérdezősködésével zavarni, Marosi meg újra és újra azzal szerelte le, hogy ez egy speciális közösség, nem hagyományos kórház.

– Egyébként milyen volt ez a Marosi? – kérdeztem.

– Nem volt könnyű eset. Munkamániás, sértődékeny, frigid nőt képzelj el. Engem, azt hiszem, utált, de ezt nehéz megmondani, mert mindenkivel elég gorombán bánt. Egy cseppet sem bántam, amikor elhúzott.

– És Závodszky?

– A régi iskola. Mint egy gránittömb, mozdíthatatlan. Kilencvenhatig vagy -hétig főorvos is maradt. Aztán nyugdíjba ment, és elköltöztek Tahitótfaluba vagy hova. Gondolom, már rég meghalt.

A tüdőgondozó akkoriban egy fontos intézmény volt a városban, és az, hogy Zoli ott megtalálta a helyét, egy idő után mégis elaltatta apám gyanakvását. Úgy tűnt, az öccse helyrebillent végre, Mónit is kevesebbet emlegette, és ha a munkájáról kérdezték, szívesen mesélt. Hihetetlen történeteket szedett össze, és úgy beszélt ezekről a szerencsétlen tüdőbénultakról, mintha elvarázsolt lények lettek volna. A gyermekbénulás akkoriban már megoldott kérdésnek tűnt, a múlt része volt, és ezek az emberek a maguk torzulásaival ebben a múltban éltek; mindent, ami azóta történt velük, százféle változatban, eltúlozva és kiszínezve adtak elő. Nem létező életük helyett elképzelt történeteket találtak ki maguknak, és soha nem lehetett tudni, hogy akkor ez most tényleg megtörtént-e, vagy csak részben, vagy az egész úgy, ahogy van, a fantáziájuk műve. Zoli ebben remek partner volt, hiszen ő maga se nagyon tudott sok mindenről beszámolni, felvette hát velük a versenyt mesemondásban. És azok készségesen elhittek neki bármit, vagy legalábbis úgy tettek, mint akik elhiszik, a játék kedvéért. Csak hát ez a játék az egész életüket jelentette. Zoli lett a hősük, aki lényegében olyan, mint ők, csak épp minden végtagja jól használható, és lélegeztető nélkül, szabadon járhat a világban.

– Az öcsém ilyen volt már gyerekkorától fogva – dünnyögte apám. – Mintha valami önvédelmi reflex hiányzott volna belőle… Ha valakit egyszer közel engedett magához, az utána bármit kérhetett tőle. Nem volt nehéz kihasználni…

– Az Aszalós név mond neked valamit? – kérdeztem hirtelen.

– Aszalós? – nézett rám összeszűkült szemmel. – Azt hiszem, nem. Kéne?

Egymás után többször is el kellett magyaráznom neki ezt az egész kazettaügyet; hogy mit kerestünk a gondozóban éjszaka, miféle asztal hátuljában találtam, hogyan hallgattam végig félálomban Tubáék kanapéján, és aztán hogyan veszítettem el.

– Szóval azt mondod, hogy szétvertétek a bútorokat, és közben…

– Igen, közben esett ki a földre.

– Egy Polimer?

– Aha.

– Nem semmik vagytok…

Sajnos azóta nemcsak a kazettát nem kutattam fel újra, de a telefonomba írt jegyzeteim is eltűntek a készülékkel együtt, így meglehetősen hézagosan tudtam csak feleleveníteni Aszalós vallomását, igaz, minél tovább beszéltünk róla, annál több részlet ugrott be. Igyekeztem apámnak egy érthető történetbe összerendezni a fejemben kavargó töredékeket.

– Én erről az egészről sose hallottam – mondta apám végül. – Persze a forradalomról sokáig amúgy sem lehetett beszélni, de ezt akkor se emlegették, amikor már igen…

– A zsidókról se beszéltek?

– Mire mi odaköltöztünk, ott már nemigen voltak zsidók. Az öregebbek néha említették, hogy hol volt a zsidó utca, de ez se érdekelt már senkit. A lakótelepet húzták fel a helyére valamikor a hetvenes évek elején, a zsinagóga se maradt meg.

– Tudod, hogy mi a legfurcsább? – néztem rá összeráncolt homlokkal. – Gimiben kötelező volt holokauszt-emléknapot tartanunk.

– És?

– Mindig csak Auschwitzról meg a németekről volt szó. Hogy itt mi történt, pláne, hogy ’56-ban, fel sem merült.

– Lehet, hogy jobb is így.

– Már hogy lenne jobb?

– Ha egyszer el lett felejtve, legyen elfelejtve rendesen… Neked se hiányzott, amíg meg nem tudtad, nem?

Bosszantott apám cinikus megjegyzése, de nem akartam belebonyolódni ebbe, megvontam a vállam, aztán újra kézbe fogtam a tollat.

– Szóval nem mond semmit az Aszalós név – a nyomaték kedvéért rajzoltam a füzetbe egy kört, és áthúztam.

– Nem, de valami más eszembe jutott. Volt a gondozóban akkor egy nagy botrány, bár én nem követtem, mással voltam elfoglalva éppen…

Apám elmondta, hogy nyolcvanhat tavaszán épp csak megtudták, hogy anyám velem terhes, amikor, jókora késéssel persze, megérkeztek a hírek Csernobilról. Először nem is vették komolyan, amikor viszont látni lehetett már, hogy súlyos a helyzet, apám gyorsan szerzett valahonnan beutalót Mátraházára, és úgy tervezték, másfél hétre felmennek.

– Gondoltam, hogy a sugárzástól nem véd meg a hegyi levegő, de mégis el akartam otthonról jönni – tette hozzá széttárt karral.

Alig voltak ott pár napja, amikor Závodszky felhívta, Zoliról kérdezősködött feszengve, mert állítólag nem ment be dolgozni, és mint mondta, „egy igen kellemetlen ügynek nézünk elébe”, de azt nem árulta el, hogy miről van szó.

– Éreztem, hogy valami nincs rendben, máskülönben Závodszky soha nem hívott volna fel a szabadságom alatt.

Másnap hajnalban az egész család beült a Wartburgba, és ideges szótlanságban hazadöcögtek vele. Miután otthon kitette anyámat és Ildit, apám rögtön a gondozóba hajtott; talán jobban tette volna, ha előbb Zolihoz megy fel, de mivel Závodszky értesítette, tőle akarta hallani a részleteket először.

– Az öregnek akkor is hibátlan volt a modora – mondta apám, és egy gyenge mosoly hullámzott végig a szája körül. – Pedig látszott rajta, hogy ideges, az egész gondozó fel volt bolydulva, ő mégis rendesen leültetett, cigivel is megkínált, és addig nem kezdett bele, amíg a kávémat le nem főzte az asszisztensnője.

Miután a jó erős feketét letették az asztalra, Závodszky tüzet adott apámnak, majd maga is rágyújtott, aztán úgy vezette fel a történetet, mintha egy idegenről vagy legalábbis egy nagyon távoli ismerősről lenne szó. Zoltánként emlegette apám öccsét, és olyanokat mondott, hogy „Zoltánt mindig megbízhatónak hittük”, „Zoltánra rá mertük bízni a legnehezebb esetet is”, „senki se gondolta, hogy Zoltán épp a legsürgetőbb helyzetben nem jelenik majd meg”. Fogalma sem volt apámnak, mit mondhatna, szinte elsüllyedt szégyenében, és közben még mindig nem volt világos, hogy mi is ez az egész vészhelyzet.

– Mintha valamit titkolt volna előlem az öreg – mondta –, egyértelmű volt, hogy többről szól a dolog, mint pár kihagyott műszak, de közben úgy tűnt, hogy engem nem akar egészen belekeverni… Zoli kellett neki, nem én.

Azután, hogy Závodszkynak röstelkedve megígérte, a föld alól is előkeríti az öccsét, azonnal átrohant Zoli lakásához. Az ajtó nem volt kulcsra zárva, úgyhogy be tudott menni, hiába nem volt otthon senki.

– Elképesztő volt a felfordulás, gyűrött ruhahalmok hevertek mindenütt, a bevetetlen ágy tele volt pakolva mindenféle kacattal, fecnivé tépett papírok voltak szétszórva a padlón… Nem is láttam még hasonlót. De elhatároztam, hogy csak azért is megvárom… Letakarítottam magamnak egy széket, és azon gubbasztottam a kezemet tördelve…

– És meddig vártál?

– Sokáig. Fogalmam sincs már, de biztosan órákon át ültem ott… Aztán unalmamban elkezdtem összeszedegetni a papírokat magam körül. És ahogy megforgattam őket, láttam, hogy valami szöveg van rajtuk. Zoli írása volt…

Apám beharapta az ajkát, mint aki a legszívesebben egy szót sem szólna többé. Ideges rángások futottak végig az arcán, és olyan sűrűn pislogott, mint akinek homokot fújt a szemébe a szél. Tekintete többször oda-vissza végigsiklott a dohányzóasztalon, és végül úgy tette fel a kérdést, hogy rám sem nézett:

– Nem kerested elő véletlenül az eldugott cigarettámat?

– De igen – feleltem.

– Van még belőle?

– Van – mondtam –, de nem lenne szabad…

– Kit érdekel…

Kimentem, hogy az előszoba fogasán lógó kabátomból elővegyem a cigit, és visszatérve óvatosan odacsúsztattam elé a paklit. Reszkető kézzel kihúzott belőle egy szálat magának, aztán egyet nekem is. Rágyújtottunk, a hamut pedig mindketten az üres kávéscsészémbe pöckölgettük; nem akartam arra vesztegetni az időt, hogy keressek egy rendes hamutálat.

– Emlékszel, hogy mi volt a papírokra írva? – kérdeztem aztán.

– Persze – felelte, és kézfejével megdörzsölte a halántékát. – Levelet írt Móninak, annak a különböző változatait tépte szét.

– És miről volt benne szó?

– Az egyikben arról, hogy fogadja vissza. A másikban arról, hogy akkor is el kell válnia tőle, ha a lány terhes.

– Mert terhes volt?

– Mint kiderült, ezt állította…

– Te elhitted?

– Ez egy sokadrangú kérdés volt akkor – mondta szárazon apám –, egyébként nem.

– És azután?

– Ültem ott még egy jó darabig, aztán megjött Zoli… Ahogy várni lehetett, egészen magánkívül volt. Összevissza beszélt, legszívesebben felpofoztam volna… Aztán csak annyit mondtam, hogy mindent tudok. Ettől meg úgy elsápadt, azt hittem, ott elájul, de ahogy elkezdtünk Móniról beszélni, mintha megnyugodott volna kicsit. Azt hajtogatta, „nem lesz baj, megoldom”. De éreztem, hogy máshol jár az esze. Már nem is haragudtam rá… Megbeszéltük, hogy reggel bejövök érte, és együtt elmegyünk Závodszkyhoz elsimítani a dolgokat…

Apám elhallgatott, beleszívott egy utolsót a cigijébe, majd beleejtette a csikket a kávéscsészébe, de nem nyomta el. Szórakozottan nézte a felszálló füst hullámmozgását.

– És? – kérdeztem türelmetlenül.

– Az volt az utolsó alkalom, amikor láttam – mondta apám.

– Az hogy lehet?

– Másnap reggel, ahogy megbeszéltük, érte mentem, de már nem volt sehol. Vártam egy darabig, aztán görcsbe szorult gyomorral bejártam az egész várost, de nem találtam meg. A biciklije ott állt a társasház falának döntve, neki viszont nyoma veszett.

– Ez mit jelent?

– Egyszerűen fogta magát, és felszívódott, se szó, se beszéd. Délután se került elő, este se, éjjelre se jött vissza. Le se hunytam a szemem, közben igyekeztem Závodszkynál falazni neki… Végső elkeseredésemben még Móni telefonszámát is kinyomoztam, de ő se hallott semmit róla…

– Mégis hová lett?

– Megszökött. Nem tudom, hogy előre eltervezte-e, és már soha nem is fogom megtudni. Lelépett az országból.

Apám egy kicsit előrébb hajolt, hogy megigazítsa a háta mögött a párnákat, és közben fájdalmas arccal megmozgatta elgémberedett lábait is, aztán a kannából kitöltötte magának az utolsó csészényi kihűlt gyógyteát.

– Azok voltak életem legszörnyűbb napjai – motyogta maga elé.

– Mégse nyelhette el a föld – néztem rá értetlenül.

– Nem, nem nyelte el. Pár hétre rá kaptam egy képeslapot Ausztriából, majd nem sokkal később egyet Angliából, végül egy harmadikat Amerikából. Utána megint sokáig semmi. Aztán írt egy rövid levelet Clevelandből, csak annyit, hogy nagyon sajnálja, és hogy ne aggódjunk miatta. Minden évben írt egyszer vagy kétszer, néha fotót is kaptam tőle. Sose felejtett el karácsonyi lapot küldeni. És én annyira haragudtam rá, hogy egyikre se válaszoltam…

– Clevelandből? – kérdeztem hitetlenkedve.

– Onnan – felelte apám egy köhintéssel. – Aztán Iowából.

– És erről miért nem beszéltél soha?

Kétségtelenül volt némi számonkérés a hangomban, de túl fáradt voltam már megjátszani magamat. Egyszerűen nem bírtam felfogni, hogy miért kellett erről ilyen sok éven át titkolózni.

– Mert nem volt értelme – nézett rám apám annak a szigorúságnak valami kései, halvány változatával, amivel gyerekkoromban utasított helyre, ha tilosba tévedtem.

– Neked – vágtam rá óvatlanul, és éreztem, hogy rögtön megdermed köztünk a levegő. Gyorsan kérdezni akartam még valamit, nehogy ezzel érjen véget a beszélgetésünk. – És a gondozóból miért keresték annyira végül is?

– Ja, igen – enyhült meg egy szemernyit apám arckifejezése. – Szóval volt ott ugyanakkor ez a nagy botrány, amit említettem. És a Zoli pont akkor tűnt el, amikor az egész ügy kipattant.

– Milyen ügy?

– Meghalt az egyik beteg. Valamelyik vastüdős… Éppen Pestre akarták volna vinni…

– A nevére nem emlékszel? – kérdeztem reménykedve.

– Túl régen volt már ez ahhoz, de komoly vizsgálat lett belőle… Emiatt küldték el végül is Marosit.

– A doktornőt?

– Hát, volt, aki szerint nem teljesen magától halt meg ez a beteg… De végül is rendesen senkit nem ítéltek el.

Úgy kezdtek cikázni a gondolataim, mint amikor a méhkaptárba betolakodó érkezik. Valahogyan nem álltak össze a részletek, túl huzatos volt az egész történet, amit apám elmondott, mintha túl sok rés, túl sok pontatlan illesztés maradt volna benne.

– Miért pont Marosit küldték el emiatt? – kérdeztem, az államat vakarva.

– Végül is ő felelt a részlegért.

– De azt nem bizonyították rá, hogy közvetlenül ő csinált valamit?

– Úgy emlékszem, nem.

– És nem tudod, hogy az ápolók közül ki foglalkozott akkor ezzel a beteggel?

Apám gyanakvóan rám nézett.

– Fogalmam sincs… Mikor ki. Mire akarsz kilyukadni?

– A kazettán, amit hallottam – mondtam, és éreztem, hogy közben kezd kimenni a vér az arcomból –, egy fiatal férfi beszél a beteggel…

– És?

– Mi van, ha Zoli mégsem a felesége elől próbált meg elmenekülni?

– Ezt hogy érted? – kérdezett vissza idegesen fészkelődve apám.

– Az kiderült, hogy tényleg terhes volt-e ez a Móni?

– Nem volt az – felelte összeráncolt homlokkal. – Egy nagy kamu volt az egész…

– Na ugye!

– Nem értem, mit akarsz ezzel mondani.

– Gondold már végig! A legnépszerűbb ápoló, akit ki se lehet robbantani a tüdőgondozóból, éppen akkor tűnik el, amikor az egyik betege meghal? És meg sem áll Amerikáig? Miközben itthon elküldik a vezető orvost, de végül senkit nem vonnak felelősségre egy gyanús haláleset miatt? És akkor még ott van az a kazetta is, amit én hallottam.

– Azt bárki más is fölvehette! – vágta rá apám idegesen.

– Bárki biztosan nem – mondtam, és megismételtem: – Gondold már végig!

Apám előrehajolt lassan, és a mutatóujját rám szegezve sziszegte:

– Nincs az az isten, hogy te az öcsémről azt bizonygassad nekem, hogy megölt valakit, és utána elmenekült.

Erre nem tudtam mit válaszolni, de már nem is kellett. Szerettem volna hosszan, a győztesek magabiztosságával apám szemébe nézni, de gyorsan elfordította az arcát. Amikor megpróbált felállni, majdnem rázuhant az asztalra, és ahogy az első bizonytalan lépéseivel elindult a folyosó felé, inkább odaálltam mellé, nehogy elessen, de elhúzódott tőlem.

– Egyedül is megoldom – mordult rám sértődötten.

Bólintottam egyet, aztán visszamentem a kanapéhoz, és a karfára ülve néztem végig, ahogy elvánszorog a fürdőszobáig. Amíg ki nem jött, nem is mozdultam onnan, rezzenéstelen arccal hallgattam a zuhanyozó csobogását, a kabinajtók csattanásait, apám felszakadni képtelen krákogását. Kisvártatva lila fürdőköpenyébe burkolódzva bukkant fel ismét, elcsigázott arccal, én pedig azonnal nekiszegeztem a kérdést:

– És azután mi történt vele?

Apám félrehúzta a száját, mint aki valami nagyon nem az ínyére való dolgot kénytelen tenni, aztán érdes hangon megszólalt:

– Összejött valami fekete nővel, talán el is vette, pedig itthon még el se vált rendesen. Vele költözött el Iowába, mást nem tudok. Egyszer ettől a nőtől kaptam egy levelet, ez már kilencvenben volt… Azt írta, hogy Zoli meghalt egy autóbalesetben, nem messze a házuktól, munkába menet. Erre végül is válaszoltam valamit, de aztán már nem jött több levél…

Ahogy ezt kimondta, befordult a hálószoba felé, és ismét csoszogni kezdett.

– Azok a korábbi levelek, amikről beszéltél, megvannak még? – szóltam utána.

– Nincsenek – felelte, hátra se nézve. – Egy részüket kidobtam még akkor, egy másik részük egyszerűen elkeveredett… Csak a fényképeket tettem el – mondta valamivel halkabban, és meg is torpant közben –, azoknak meg kell lenniük valahol a padláson.

Miután behúzta maga mögött a hálószoba ajtaját, csöndben kivártam, hogy elhelyezkedjen az ágyban, és amikor meghallottam, hogy lekattintotta az éjjeli lámpát is, kilopakodtam az előszobába a kabátomért. A padlásfeljáró a lakás túlsó végében volt, a garázsba vezető ajtó fölött, a folyosó plafonjába süllyesztve. Egy darabig keresgélnem kellett a nyitórudat, de végül is a kamrapolcnak támasztva megtaláltam. Igyekeztem a feljáró ajtajának hátuljára szerelt, összecsukott falétrát minél halkabban lehajtogatni, bár nem volt világos a magam számára sem, miért óvatoskodom ennyire.

Odafönt a padláson iszonyú hideg volt, fel kellett húznom a kesztyűmet, mert rögtön elgémberedtek az ujjaim, de előtte még benyomtam a telefonomon a zseblámpát. Rengeteg kacat hevert szerteszét, nem is gondoltam volna, hogy apám ennyi ócskaságot tart felhalmozva a házban. Egy rokkant karos csillár volt bedöntve az egyik sarokba, a másikban műanyag ládák álltak, tele régi autóalkatrészekkel, de volt ott félig leszakadt kerti hintaágy és feltekert szőnyeg, nem is egy. Valamiért úgy képzeltem, hogy lesz majd egymás mellett két-három kartondoboz fegyelmezetten a falhoz tolva, és nekem csak föléjük kell hajolnom, hogy megtaláljam a fotókat. Ehhez képest legalább húsz doboz volt szétszórva a padlás legkülönbözőbb pontjain, némelyikhez hozzá se lehetett férni, amíg az előttük lévő kacathalmokat félre nem pakoltam. Leheletem vastag, vattás párafelhőkben szálldosott a lámpa éles fényében, miközben szipogva nekifogtam a kutatásnak. Igyekeztem ránézésre megállapítani az egyes kartondobozokról, hogy melyik milyen régi, és a legöregebbnek tűnőket célba venni először.

Fogalmam sincs, az ember minek tesz el ennyi szarságot, de gondolom, ha lenne padlásom, én is felvinnék egy csomó mindent, már csak lustaságból is. Az egyik dobozban régi magazinok voltak, a másikban evőeszközök és mindenféle konyhai felszerelés ömlesztve, egy harmadikban spirálfűzött fénymásolatok, egy negyedikben rég divatjamúlt karácsonyfadíszek. Egyik dobozt húztam magam elé a másik után, és egyre kilátástalanabbnak éreztem, hogy ebből a masszív kacatmennyiségből valaha is elő tudjam halászni azt a ki tudja, mekkora fényképadagot, amiről apám is csak sejti, hogy itt lehet valahol. Mégis jobban akartam látni a képeket annál, mint hogy csak úgy feladjam a kutatást; ha kell, minden dobozt, minden zacskót átforgatok, és fenn töltöm az egész éjszakát, gondoltam.

Egy nagyobb doboz tetején találtam pár dísztányért, amik még a vágási házból voltak ismerősek, megcsillant némi remény, de sajnos a tányérok alatt semmi nyomuk nem volt a képeknek. Akadt olyan doboz is, ami még le volt ragasztva, ki tudja, mióta már. Kesztyűs ujjaimmal ügyetlenül marcangoltam a vastag zöld ragasztószalagot, nagy nehezen sikerült kihajtanom a doboz füleit, legnagyobb meglepetésemre saját régi játékaimat találtam benne. Apámat vajon mi vihette rá, hogy ezeket elcipelje magával ide? Félretoltam a játékos dobozt, és egy újabbat húztam magam elé, ez is le volt ragasztva, de erről már gyakorlottabb mozdulattal rántottam le a ragasztószalagot. Egy körtárcsás diavetítő volt a doboz tetején, alatta kisebb műanyag tokokban diakockák álltak katonás rendben, a tetejükön alkoholos filccel írott kopott szöveggel. Kiemeltem egy-két dobozkát, és megforgattam őket a lámpa fényében, aztán félretettem mindet. Két sort lepakoltam, mire legalulról ki tudtam bányászni két cipősdobozt. Az egyikben egy rakás Kodachrome-dobozka volt meg egy csomó üres műanyag tégely, illetve még egy Pentacon feliratú vastag kartontok, amiben valami számomra ismeretlen funkciójú eszköz hevert. A másik dobozba egy rakás Forte 200-as film volt bedobálva, meg pár tasak fényérzékeny papír, gondolom, még apám amatőr fotós korszakából. Legalul egy barna zacskó lapult meg, de olyan jelentéktelenül, hogy először ki se akartam venni. Aztán mégis megfogtam, és ahogy kihajtottam a száját, és belevilágítottam, a meglepetéstől egy pillanatra hátrahőköltem.

A zseblámpa fénye egy fiatal férfi arcára esett, aki épp úgy nézett ki, mint az apám a régi képeken, de még szálkásabb volt, még szikárabb, az arca is kicsit barázdáltabbnak tűnt, és, habár szeme vágása pontos mása volt apáménak, tekintete különbözött az övétől, űzöttebb volt, hiába mosolygott közben. Ijedten hajtottam le a zacskó száját, mintha kiszökhetne belőle az a varázserő, amit kimondatlanul és előre is a képeknek tulajdonítottam. Kapkodva bedobáltam a többi holmit a dobozba, amit vissza se toltam az eredeti helyére, zsákmányommal a hónom alatt gyorsan leereszkedtem a lakás oltalmazó melegébe. Az izgatottságtól alig bírtam visszazárni a padlásfeljárót, kétszer is majdnem kicsúszott a kezemből a rúd, de végül csak beügyeskedtem a zárat valahogy a helyére.

Kabátomat és kesztyűmet hanyagul a földre dobtam, miközben elhelyezkedtem a kanapén, és magam elé tettem a papírzacskót. Egy darabig csak néztem, mint egy macska az elejtett verebet; a vadászat véget ért, de mitévők legyünk a zsákmánnyal? Végül óvatosan kicsúsztattam a képeket az asztallapra; öt darab fotó hevert előttem mindössze. Egyikről a másikra kapkodtam a tekintetem; a legjobb lett volna egyszerre fókuszálni az összesre, hogy ne kelljen felállítanom közöttük sorrendet. Aztán mégis inkább egymás mögé fogtam őket, és egyenként, a szemem elé emelve vizsgáltam végig alaposan mindet.

A legfelsőn egy szökőkút előtt állt Zoli, élénkpiros póló volt rajta egy prémgalléros farmerdzseki alatt. A szökőkút közepéből izmos férfialak emelkedett az égbe; a kontúrok kissé elmosódtak, különösen a háttérben, de a szoboralak teátrális kéztartása és a mögötte álló nyurga felhőkarcoló azért kivehető volt. Kezeit zsebre dugva, feszélyezett mosollyal nézett Zoli a kamerába, gondolom, egy idegent kért meg, hogy fotózza le. Megfordítottam a képet, hátoldalára egészen apró betűkkel valaki azt írta fel golyóstollal: „Az örök élet forrása”. A következő képen vastag kabátban és kötött sapkában támaszkodott egy korlátnak, mögötte sötétzöld víztükör, a távolban alig kivehető fehér világítótorony. Látszik rajta, hogy fázik, nyakát behúzza a sála alá, száját összeszorítja, de a tekintete valamivel felszabadultabb, mint az előzőn. Ennek a hátulján ugyanazzal a kézírással az állt: „Erie-tó”. A harmadik képen emberi alak nem, csak egy földszintes, fehér faház volt látható, a bejárat mellett futtatórács, a háztól balra kővel felszórt kocsibeálló, az előtérben rozoga bádog postaláda. „Iowa City, Roberts Ferry Road”, ez állt a szokásos betűkkel a fotó hátulján.

A következő kép egy nappaliban készült, talán éppen az előbbi házban; egy ragyogó fehér fal előtt sötétkék-fekete csíkos gyapjúpléddel letakart kanapé áll, vállukkal egymáshoz simulva azon ül Zoli és egy fekete nő. Ő lehet az, akit apám említett, gondoltam, és még közelebb emeltem szememhez a fotót. Mindketten széles mosollyal néznek a kamerába, boldognak tűnnek, Zoli arca pedig mintha egy kicsit kevésbé volna beesett, mint a korábbi két képen. A nő határozottan szép, mandulavágású szeme éjsötét, nyugalmat árasztó tekintettel fordul a fényképező felé, füle mögé fogott dús hajába egy lila-fehér virág van betűzve, ölébe ejtett kezén pedig karikagyűrű fénylik. A kép nézőpontja szokatlanul alacsonynak tűnt, mintha valaki a földön ülve készítette volna, de aztán eszembe jutott, hogy valószínűleg egy asztalra állították a gépet, és önkioldóval exponáltak. Ennek a hátuljára nem írtak semmit, csak egy kis szívecskét rajzoltak, nyíllal átlőve.

Még egyszer ránéztem a képre, és minél boldogabbnak láttam a rajta lévő két embert, annál zaklatottabbnak éreztem magam. Ez a pár valami egészen másra készült, mint amiben végül is részük lett, és az a repedés az időn, amin keresztülnézve láthattam, amiről nekik akkor fogalmuk sem lehetett még, nem hagyott nyugodni. Nem bírtam levenni a szemem a fotóról, valamiképp minden részletnek jelentőséget tulajdonítottam; a pléd ráncainak, a két alak összesúrlódó vállának, a nő ölében pihenő kezének, az alacsony nézőpontnak, és a Zoli szeme sarkában meghúzódó mosolyráncnak is. A pár feje fölött egy festmény függött a falon, kissé életlenül látszott, de nagyjából ki tudtam venni; apró testű, nagyfejű gyerekalakok ültek körül egy hosszú kerti asztalt. Különös kép volt, annak ellenére, hogy élénk színekkel festették meg, volt benne valami komorság.

Az utolsó fotó tavasszal készülhetett, Zoli szűk farmert és tornacipőt visel, kék inge ujját könyékig felhajtotta, a nyaka köré pedig egy laza kasmírsálat tekert. Olyan féloldalas, vagány pózban támaszkodik a piros, csapott hátú kocsi motorháztetőjére, ahogy a filmsztárok szoktak. Az arcán ülő ironikus grimasz persze elárulja, hogy vicc az egész, ugyanakkor a karosszérián megcsillanó napfényből az is látszik, hogy a fotó kedvéért alaposan megtakarította a kocsit.

Hátradőltem, és átlapoztam újra a képeket, aztán megint, és megint, nem bírtam elengedni őket. Későre járt már, az apámmal átbeszélgetett nap, az izgatottság, és a végén még ezek a képek is, egészen kimerítettek. Égett a szemem, és kicsit kapart a torkom is, talán megfáztam a padláson, jutott eszembe; felálltam, és apám gyógyszeres fiókjából előszedtem egy aszpirint. Fogmosás közben azon gondolkodtam, ha ezt az egészet reggel elmesélem Jankának, el se fogja hinni; aztán ásítozva elindultam a szobám felé. Félúton azonban sarkon fordultam, és egy hirtelen ötlettel visszacsoszogtam a nappaliba; a képeket, amiket az előbb csúsztattam vissza a papírzacskóba, elővettem ismét, és szétterítettem a dohányzóasztal lapján. Ha apám mégis hamarabb ébredne fel, mint én.

A március eleji váratlan jó idő sokakat csábított ki reggel a parkba, de az is látszott még, hogy nem egészen hisz senki a zavartalan napsütésnek. Itt is, ott is hátravetett fejjel, hunyorogva ültek az emberek, elnyúlva a murvás ösvények mentén sorakozó padokon, de a sálakat még nem tekerték le a nyakukból, a széldzsekiket még nem volt bátorságuk szétcipzárazni. Második körömet futottam az Augarten rügyező fái alatt, egyik bunkertől a másikig, zavartalan, magabiztos fújtatással. A világháborúból itt maradt lerombolhatatlan betonkolosszusok lábánál úgy húzódott meg a régi barokk park a maga szögletesre nyírt fasoraival és szimmetrikus virágágyásaival, mintha tudomást sem akarna venni a fölé magasodó szörnyszülöttekről. A légvédelmi tornyok ezer és ezer tonnás jelenlétével dacolva mintha az összes törékeny pad, fa, bokor és lugas azt próbálta volna valahogy bebizonyítani, hogy az idő kihagyásokkal is folytatható, hogy visszatérhetünk oda, ahol még minden rendben volt, vagy legalábbis az, amire emlékszünk belőle, amire emlékezni akarunk, az igen, és onnan ismét nekifuthatunk a jövőnek. A tornyokat diszkrét drótkerítéssel vették körbe, a kerítésen kívülre zárt emberek pedig igyekeztek minél kisebb jelentőséget tulajdonítani a kínos múlt velük együtt tovább létező és őket nyilvánvalóan majd túl is élő szürke óriásairól. A városban volt még ezeken kívül is egy-két hasonló torony, de azokat megpróbálták valami hétköznapi funkció álcájával beolvasztani a többi, szelíd bécsi épület közé; az egyikben az akvárium működött, a másik színesre mázolt falát sziklamászók használták. Az Augarten tornyaiban éppen azt szerettem, hogy nem sikerült őket kicsit sem barátságosabbra hangolni, maradtak olyanok, mint voltak, szürke, rendíthetetlen, halálos felkiáltójelek a város horizontján.

Miközben kikerültem egy csapat fekete hidzsábos öregasszonyt, és egy finom ritmusváltással a kocogásból sprintbe kapcsoltam, megéreztem, hogy rezzen egyet a karomra rögzített tokban a telefon. De emiatt nem álltam meg, arra gondoltam, biztosan Janka az, hogy hazafelé vegyek valamit a boltban, majd megnézem, ha a kapuhoz értem. Ahogy a fülemben kattogó Aphex Twin-mix ritmusa gyorsult, úgy próbáltam én is egyre erősebben zihálva megnyomni az utolsó száz-százötven métert.

A park kapujához érve lihegve megtámaszkodtam, és előszedtem a telefonomat. Nem Janka volt az, egy új Facebook-üzenetem jött, meglepetten olvastam el a pár soros kis levelet, aztán még néhányszor végigfuttattam szememet a betűkön, amíg egészen megbizonyosodtam róla, hogy valóban jól értem. Már vagy három éve nem találkoztam Áronnal, előtte, mivel Pestre költözött a munkája miatt, egyszer-egyszer megittunk együtt valamit, de aztán őt is, engem is elsodortak a frissebb barátságok, munkák, szerelmek. A legkevésbé sem számítottam rá, hogy egyszer csak újra felbukkan, különösen, mióta kiköltöztünk. „Szia Bálint! Egy céges meeting miatt Bécsben vagyok, a ma délutánom/estém szabad, ugye ti itt laktok? Nincs kedved egy kávéhoz? Üdv: Áron” Ennyi volt az egész. Visszacsúsztattam a telefont a tokjába, arra gondoltam, előbb Jankával megbeszélem, tervezett-e valamit délutánra, de aztán mégis elővettem ismét a készüléket, és gyorsan bepötyögtem egy rövid választ. „Itt vagyok, igen, és tök jó lenne összefutni. Ötkor jó neked? Tudok pár nyugis helyet. B.”

Hazaérve előbb letusoltam, és csak miután a forró víz kicsit ellazított, és a fürdőköpenyt magamra vettem, akkor hoztam fel Áron üzenetét Jankának.

– És van kedved találkozni vele? – kérdezte, miközben belebújt kabátjába az előszobában.

– Azt hiszem, igen – feleltem.

– Hát, akkor ne hagyd ki – mondta, aztán megborzolta vizes hajamat, megcsókolt, és elindult az intézetbe.

Azt valamiért nem mondtam neki, hogy már el is ígérkeztem, magamra húztam az otthoni ruhámat, lefőztem egy Dharkant a Nespresso-válogatásból, amit Janka kollégáitól kaptunk, végül a sarki pékségben vett vajas croissant-ok közül kitettem magamnak kettőt egy kistányérra, és leültem a gépem elé. A tanulmány, amit néhány napja kezdtem fordítani, valamivel érdekesebbnek tűnt az átlagnál; egy EU-s projekt összefoglalása volt, a globális felmelegedés és a harmadik világbeli mezőgazdaság lehetőségeit vizsgálta, különös tekintettel a jövevényfolyók szerepére. Már eleve a kifejezés tetszett: jövevényfolyó, a sivatagokon vagy más barátságtalan helyeken vízutánpótlás és mellékágak nélkül, idegen elemként keresztüljutó folyó, olvastam.

Még nem kezdtem hozzá a munkához, a kávét szürcsölve lapozgattam autóhirdetési oldalak között, amikor Áron válaszolt. Mivel a szállodája valahol a Lichtenstein-park jobb oldalán volt, azt javasoltam neki, hogy a Servitengasséba menjünk, ahol egy rakás kellemes hely van egymás mellett. Mire a croissant-okkal végeztem, mindent megbeszéltünk, és egyre lelkesebben éltem bele magam az esti találkozóba. Olyannyira, hogy a munkától kissé el is ment a kedvem; kávémat kavargatva hátradőltem a székben, ide-oda csapongó gondolatokkal magam elé meredve. Tekintetem önkéntelenül is a dolgozóasztalra kitett holmikat pásztázta; a péksütemények morzsáit kerülgetve siklott végig a kék szegélyű porcelántányéron, aztán felkapaszkodott a könyvtámaszra állított A/4-es lapokra, az első sor szavain úgy gördült tovább, hogy értelmüket fel sem fogta, onnan átugrott a tolltartóként használt bűn ronda prateres bögrére, amit még tavaly nyertem a vidámpark céllövöldéjében, végül egy a mögé támasztott fényképen állapodott meg.

Összehúzott szemmel, keserűen bámultam a képet egy jó ideig; az a fotó volt, amelyiken apám testvére csillogóra fényesített piros kocsijára támaszkodva néz tréfás büszkeséggel a kamerába. A kocsi típusát is kinyomoztam időközben, egy ’79-es kétajtós Ford Pinto Pony volt; a maga idejében elég népszerű, és meglehetősen rosszhírű típus, bennem mégis felbuggyant valami vágyakozásféle, ahányszor csak ránéztem.

Ezt a fotót két hónappal ezelőtt apámtól hoztam el, miután elmesélte, amit Zoliról egészen addig nem volt hajlandó elmondani senkinek, és miután a hallottakon alaposan összevesztünk. Aznap éjjel, amikor előkerestem a fotókat a padláson, még bíztam benne, hogy meggondolja magát, hogy belátóbb lesz, vagy legalább nem utasítja el élből, amit mondok neki. Úgy éreztem, összeállt végre a kép, együtt vannak a bizonyítékok, csak rájuk kéne néznie. Azt hiszem, a fotókat is azért hagytam ott, kiterítve a dohányzóasztalán, hogy az érzelmeire hassak valahogy.

Hiába voltam holtfáradt utána, jó darabig nem bírtam elaludni, aztán viszont olyan mély, koromsötét álomba merültem, hogy amikor végül felébredtem belőle, egy darabig eszembe sem jutott, micsoda várakozás volt bennem lefekvéskor. Rögtön utána persze egy hirtelen rohammal törtek rám az előző nap emlékei, és amikor meghallottam apám csoszogását odakintről, úgy vetettem ki magam a szobából, akár egy ostromgyűrűből kitörni igyekvő harcos. Mégis, amikor apám hátát megláttam, megtorpantam valami miatt; lila fürdőköpenyében az étkezőasztalnál ült, és az előtte álló teáscsésze gőzét legyezgetve a tabletjén olvasott valamit elmélyülten. Emlékszem, önkéntelenül elnéztem a dohányzóasztal felé, de a képek már nem voltak ott; nyilván megtalálta őket, gondoltam, és közelebb léptem hozzá. Papucsom csosszanását meghallhatta, felkapta a fejét, aztán hátrafordult lassan, és orra hegyére csúsztatott olvasószemüvege fölött rám meredt.

– Jó reggelt – biccentettem zavartan.

– Reggelt – felelte, és hangjából képtelenség volt megállapítani, hogy milyen hatást gyakoroltak rá a kint hagyott fotók. Igazából szemben állva vele egy kissé el is bizonytalanodtam, hogy nem volt-e túl erőszakos próbálkozás a fotók kiterítése. Mintha egy csapdát állítottam volna a lelkének, és most azért jöttem ki olyan izgatottan a szobából, hogy megnézzem, sikerült-e elejtenem.

– Hogy aludtál?

– A szokásos.

– Csináljak reggelit?

– Egyelőre ez a tea elég nekem.

Hiába vártam, hogy szóba hozza a képeket, visszafordult a tablet fölé, és tovább olvasgatott. Abban reménykedtem, hogy a tegnapi indulatok mára addig szelídülnek, hogy képesek leszünk nyugodtan beszélgetni a dologról, de egyelőre úgy tűnt, ez mégsem megy ilyen egyszerűen. Csalódottan besétáltam a konyhába, hogy főzzek magamnak egy kávét, és kenjek egy vajas kenyeret, közben fél szemmel végig apámat figyeltem, hátha tetten érem egy óvatlan arcrándulását vagy félrekapott tekintetét, ami majd leleplezi, hogy mégiscsak megindult benne valami. Rezzenéstelenül ült ott, egyedül jobb mutatóujja járt fel-alá, ahogy a táblagépen lapozott.

Aztán egyszer csak, mintha talált volna valamit a képernyőn, közelebb hajolt hozzá, majd rám nézett elkerekedett szemmel, és újra a gépre.

– Te ezt hallottad már? – kérdezte.

– Mit?

– Hogy felvásárolták a Reflexet.

– A Reflexet? Kicsoda?

– Gyere, itt van. Valami médiacég.

Odaálltam mellé a kenyeremet rágcsálva, és ránéztem a gépre; a cikk, ami meg volt nyitva, valóban azt állította, amit apám mondott, és elég részletes volt ahhoz, hogy hitelesnek tűnjön. Átmentem az asztal túloldalára a laptopomhoz, felnyitottam, és azon olvastam tovább. Nem ez lett volna az első eset, hogy hasonló irányított felvásárlás történik a médiapiacon, sőt, egy ideje már pletykákat is lehetett hallani, hogy készül valami, mégsem hittem volna, hogy ezt tényleg meg lehet csinálni egyik napról a másikra. Gyorsan rá is írtam Mátéra Viberen, hogy mi ez az egész, aztán ismét apámra néztem; magamnak se szívesen vallottam be, de egyre jobban dühített, hogy nem mond semmit a fotókról. Még erre a szerencsétlen Reflex-ügyre se bírtam rendesen odafigyelni, mert egyfolytában azt lestem, hátha végre kinyög valamit. Amikor aztán már képtelen voltam tovább várni, az izgatottságtól kissé akadozva kérdeztem rá:

– És a képeket… apa… megtaláltad az asztalon?

Apám ismét rám emelte a tekintetét, de olyan különös, opálosan csillogó szemmel nézett, hogy képtelen voltam megállapítani, mi járhat a fejében.

– Persze – bólintott, aztán elgondolkodva hozzátette: – Mondtam én, hogy megvannak valahol. – Aztán rám mosolygott, visszafordult a tabletjéhez, és újra hallgatásba burkolózott.

Leforrázva ültem az asztal túloldalán; lehetséges, hogy ennyi lenne, apám egyszer elmondott mindent, és azután ismét lezárta magában ezt a kérdést? Váratlanul úgy éreztem, elfogy körülöttem a levegő, megkapaszkodtam a konyhapultban, és igyekeztem nyugodt ritmusban, kimérten mozgatni a rekeszizmaimat. Mintha apám hallgatása szívta volna el előlem az oxigént, és nem tudtam, mit tehetnék ellene; nem kényszeríthetem arra, hogy mindent újra átbeszéljen velem, arra meg pláne nem, hogy valamiről hirtelen kezdje el az ellenkezőjét gondolni, csak az én kedvemért. Néztem, ahogy elmerülten olvas a tabletjén, és éreztem, hogy itt kell hagynom őt.

A végső lökést mégis az adta meg a távozásomhoz, hogy felhívtam Jankát. Tegnap még valami zsigeri izgatottság volt bennem, ahogy elképzeltem, milyen lesz mindent elmesélni neki; de most, hogy apám ilyen ellentmondást nem tűrően visszahúzódott a páncéljába, a lelkesedésem is alábbhagyott kissé. Illetve ez így nem egészen pontos; annak, amire előző este rájöttem, semmivel sem éreztem kisebbnek a jelentőségét, csak épp a vele járó öröm helyére költözött be valami különös szorongás. Ha apám azt gondolja, hogy nincs igazam, és erről láthatóan nem is hajlandó többet beszélni, akkor egészen egyedül maradok ezzel a történettel, miközben fogalmam sincs, hogy mihez lehetne kezdenem vele. Mindezt nem szívesen vallottam volna be Jankának, úgyhogy meglehetősen bizonytalanul kattintottam rá a hívógombra a neve mellett.

– És erről az egészről, amikor a kazettát hallgattam, fogalmam sem volt – mondtam, miután nagyjából elmagyaráztam neki, amit apámtól hallottam.

– Ez hihetetlen – motyogta.

– Ugye! Nem is értem, miért nem hajlandó belátni…

– Lehet, hogy csak egy kis idő kell neki.

– Lehet. Nem tudom. De mondhatna valamit.

– Hát, nem mindenki ugyanúgy dolgozza fel az ilyesmit.

Meglepett, hogy Janka hirtelen apámat kezdi el védeni, és egy kicsit, azt hiszem, rosszul is esett.

– Ezt hogy érted? – kérdeztem a kelleténél valamivel indulatosabban.

– Csak azt akarom mondani, hogy lehetnél egy kicsit türelmesebb…

– Türelmesebb? Ne mondd már.

– Mindegy, ne haragudj…

Más esetben egészen biztos, hogy egy hosszú és többé-kevésbé termékeny vitába mentünk volna bele, aminek a végén neki lesz igaza. Most is erre számítottam, bocsánatkérése éppen ezért eléggé összezavart.

– Minden rendben? – kérdeztem csodálkozva.

Egy darabig hallgatott, aztán fojtott hangon, szinte suttogva mondta:

– Nem jött össze…

– Micsoda?

– Tegnap este megjött.

Éreztem a suttogása mélyén bujkáló finom rezdülésekből, hogy mindjárt elsírja magát, és rögtön kibukott belőlem az egyetlen lehetséges válasz:

– Hazamegyek.

Janka megpróbált lebeszélni, észérvekkel hatni, hogy apámnak még szüksége lehet rám, ő meg valójában nincs is rosszul, egyszerűen csak nem esett teherbe, de ez nem olyan, mint egy betegség, hogy ápolgatni kéne, de nem hagytam magam. Aggódtam érte, és ismertem már ahhoz eléggé, hogy tudjam, a kifelé mutatott kiegyensúlyozottság mögött néha meg-megreccsen az állványzat. Ráadásul apámtól is szabadulni akartam, pontosabban attól a lüktető nehezteléstől, amit magamban éreztem iránta. Ha tovább maradok egy fedél alatt vele, attól tartottam, nem bírnám megállni, hogy újabb és újabb kérdésekkel kínozzam, és ha másként nem megy, előbb-utóbb ismét összevesznék vele, amivel valószínűleg csak annyit érnék el, hogy még jobban elzárkózna előlem.

Nem is kellett sokat magyarázkodnom, apám, még mindig fürdőköpenyben, de már a kanapén ülve, bólogatva igyekezett meggyőzni, hogy elég jól van már, nyugodtan egyedül hagyhatom.

– Egy-két nap, és átjövök megint – mondtam.

– Menjél nyugodtan, én megleszek.

Mielőtt beszálltam volna a kocsijába, amit még mindig én használtam, egy óvatlan pillanatban kihúztam a barna tasakból Zoli autós fotóját, és a laptoptáskámba csúsztattam. Amikor aztán egy nagyobb gázzal elindultam az utca vége felé, visszanéztem a nappali ablakára, hogy odaintsek neki, de apám nem volt sehol.

Lassan két hónap eltelt azóta, apám egész jól összeszedte magát, Forrai doktor, akit nemrég felhívtam, a maga patetikus stílusában ismét megdöbbentő fejlődésről beszélt. Végül nem is kellett tartósan visszamennem hozzá, eleinte két-három naponta meglátogattam, aztán már csak hétvégenként, és úgy tűnt, ennyi bőven elég is neki a társaságomból. Ami azt illeti, olyan érzésem volt, mintha felszabadultabb, kiegyensúlyozottabb lett volna az után, hogy magára maradt. Az orvossal arról is elkezdett egyeztetni, hogy mikortól vezethet újra, amitől bevallom, kissé elszomorodtam, nem nagyon volt kedvem visszaadni a kocsiját.

Az egyik hétvégén, még februárban, amikor Janka is átjött velem, apám egészen váratlanul elővette Zoli képeit, és végigmutogatta őket neki. Akkor vette észre, hogy hiányzik az egyik, és én nem is tagadtam le, hogy elvittem magammal. Meglepetésemre nem haragudott meg miatta, de azóta megint nem hajlandó ezekről a régi dolgokról beszélni. Ha szóba hozom, csak legyint, mintha semmi jelentősége nem volna már, ha pedig erőszakosabban próbálom faggatni, azonnal dühösen témát vált.

Miután hazaértem apámtól aznap, a telefonbeszélgetésünk után, Jankára a sötét hálószobában találtam rá. Kísérteties kép volt; habár soha nem feltételezném, hogy kárt tenne magában, hosszú ideig álltam lélegzet-visszafojtva az ajtóban, arra fülelve, hogy meghallom-e szuszogását kiválni a lakás apró neszei közül. Utólag azzal nyugtatgattam magam, hogy azért nem ugrottam rögtön mellé az ágyra, mert nem akartam felébreszteni, ami részben így is volt, de legalább ugyanennyire visszatartott a félelem, nehogy valami olyat találjak a kezeim között, amire nem állok készen. Ahogy szemem hozzászokott a sötéthez, fülem a csendhez, láttam és hallottam, hogy egyenletesen, apró fújtatásokkal jár a mellkasa. Megigazítottam rajta a takarót, és kiültem a nappaliba.

Egy darabig mozdulatlanul pislogtam magam elé, de miután éreztem, hogy lassan szétfoszlik bennem az előbbi ijedség, és a korábbi, még apám házából magammal hozott csalódottság is, elővettem a gépemet, és megnéztem, Máté válaszolt-e valamit. Az eltelt néhány óra alatt az online sajtóban szinte felrobbant a botrány; a Reflex volt az egyik legolvasottabb internetes magazin, és a háttérből egyértelműen politikailag levezényelt tulajdonosváltás mindenkit megdöbbentett. Máté azt írta, egyelőre csak annyit lehet tudni, hogy semmi sem biztos, de attól tart, nem sok jóra lehet számítani. És ebben, mint rövid időn belül kiderült, teljesen igaza volt; két nap múlva felmondott az összes rovatvezető, köztük ő maga is, a főszerkesztővel, a helyetteseivel és a legtöbb újságíróval együtt. Nyilván a háttérben éppen ez volt a cél, mint ahogy arra Bodnár újra és újra felhívta a figyelmet, akinek az interjúival a következő hetekben tele voltak a lapok. Hideglelős érzés volt végignézni ezt a precízen végrehajtott rombolást. Mintha egy szurdok pereméről bámultam volna, hogy odalent mindent magával ragad a megáradt folyó.

Végigolvastam az összes cikket, ami elérhető volt, és a cikkeket követő Facebook-kommenteket is átpörgettem, már zúgott a fejem a tehetetlen düh gyászos bugyogásától, félre kellett tennem a gépet egy kicsit. Janka még mindig aludt, belopóztam hozzá megint, de ugyanabban a tartásban feküdt, annyi változott mindössze, hogy a korábbi fújtatások helyét éles sípolások vették át egy-egy nagyobb lélegzetvétel végén. Visszasétáltam a nappaliba, és végigdőltem a kanapén; egy ideig a plafont bámulva szuszogtam, aztán egyszer csak éreztem, hogy a szemem sarka remegni kezd, és váratlanul sírni kezdtem. Előbb némán patakzottak a könnyeim, aztán összeszorított szám résnyire nyílt, és valami gyenge hüppögés tört ki belőle, a végén már egész testemben rázkódtam, és úgy nyüszítettem, mint egy útszélen hagyott kutya. Felkészületlenül ért a zokogás, fogalmam sem volt, mi az oka, mitől próbál a tudatalattim ilyen különös rajtaütéssel megszabadulni. Hasra fordultam, és a díszpárnába préseltem az arcomat; gyerekkorom óta nem sírtam így, és miközben levegőért zihálva továbbra is rászorítottam a képemet a hangtompítóként használt párnára, azért fohászkodtam magamban, hogy Janka nehogy épp most ébredjen fel. Fogalmam sincs, mennyi idő telt el így, de mire fel bírtam tápászkodni, a huzat teljesen átázott a könnyem, a nyálam és a taknyom keverékétől. Megfordítottam, hogy ne látsszon, és visszafektettem a párnát a kanapé karfája mellé. Égett a szemem, sajgott az oldalam, és a gyomrom még mindig görcsben állt; alaposan le kellett öblítenem hideg vízzel az arcom, hogy valamelyest magamhoz térjek. Azt sem tudom megmondani, hogy a fürdőszobából kilépve miért ültem le rögtön a dolgozóasztalhoz, de mint aki hirtelen elmulaszthatná a megfelelő pillanatot, kapkodva nyitottam meg a gépemen egy új szövegfájlt, és azonnal írni kezdtem.

Először csak a tényeket akartam rögzíteni, mindazt, amit biztosan tudni lehet, vagy legalábbis amit apám elmesélése alapján én ténynek vettem. Nem sok minden volt, néhány sorban elfértek a hívószavak, nevek, városok egymás alatt. Aztán föntről lefelé elkezdtem mindhez hozzáírni a saját megjegyzéseimet, utána pedig egy-egy zárójeles mondattal rögzíteni, melyik hová kapcsolódik. Ugyanúgy csináltam, ahogy a fordítások vázlatát szoktam összeállítani az első gyorsolvasás után. És lehet, hogy valóban fordítás volt ez is, csak nem két nyelv, hanem a felejtés és az emlékezés, a valós események töredékei és a belőlük helyreállított történet között. Amikor a monitoron az egészből kirajzolódott valamiféle háló, hátradőlve nézegettem egy darabig, majd nyitottam egy új fájlt, és mintha magától értetődő lenne, elkezdtem leírni, hogy a felvázoltak alapján mi történhetett Zoli utolsó napján. Nem tudom, mit is akartam ezzel az egésszel pontosan, de úgy éreztem, ebből az utolsó pillanatból visszanézve kellene megértenem valamit, aminek a létezésében sem voltam egyelőre teljesen biztos. Egy érzés volt csak talán, hogy ha nem akarok félrenézni, ha nem akarok figyelmetlen lenni ismét, akkor ezzel kezdenem kell valamit. Írtam néhány oldalt, újraolvastam, javítgattam kicsit, és csak miután elmentettem, akkor vettem észre, hogy Janka ott áll az ajtófélfának dőlve, és hunyorogva, egy alig látható mosollyal a szája szegletében néz rám. A szöveghez aztán jó ideig hozzá se nyúltam.

Az Áronnal való találkozásom előtti délután nem ment valami jól a fordítás; lassú voltam, elkalandoztak a gondolataim, és egy-egy nehezebb bekezdésnek háromszor-négyszer is neki kellett futnom, mire összeraktam magamban az értelmét magyarul. Valójában alig vártam már, hogy elteljen az idő, és indulhassak a Servitengasse felé. Úgy terveztem, hogy fél ötig dolgozom, de valamivel negyed előtt feladtam, elmentettem a fordítást, lecsuktam a gépet, az előszobában magamra kaptam a széldzsekimet, és sietve kiléptem a lakásból. A házunktól a Servitengasséig nagyjából húsz perc séta volt az út, ráérős tempóval is legfeljebb egy fél óra; zsebre dugott kézzel, komótosan nézelődve haladtam a járdán. Török, szerb, lengyel, magyar, arab és német szavak szálldostak körülöttem az enyhe délutáni szélben, a kapualjakban nevetések és harsány kiáltások visszhangja rezgett, gyerekek üldözték egymást a parkoló autók között, egy pad körül pedig csapzott munkások iszogatták dobozos söreiket. Ez volt a nyugalom, én mindig így képzeltem, sohasem napsütötte rétként, hullámok mosta tengerpartként vagy madárdallal teli erdőként. Hálás tekintettel néztem le a kanálisparti szabadtéri edzőterem testépítőire, és a mögöttük álló ketrecben focizó fekete kamaszokra is; hálás voltam, amiért úgy tudunk egymás mellett élni, úgy tudunk minden egyes nap összenézni és továbbsétálni, hogy közben nem muszáj azon erőlködnünk, hogy megértsük egymást.

Tíz perccel öt előtt ott voltam a Servitenkirche kapujánál, ahová megbeszéltük a találkozót, és leültem az egyik padra egy tiroli kalapos öregember mellé. A templom körüli bárokban már kezdett éledezni a forgalom, elnéztem a Luxor terasza felé, hogy lesz-e szabad asztalunk, és akkor láttam meg az ismerős alakot. Kicsit távolabb, a sarkon, sportzakóban és sötét garbóban ott állt Áron, és a lába előtt bámult valamit elmélyülten. Odasomfordáltam mögé, aztán a válla fölött átszóltam hirtelen:

– Szép, nem?

Annyira belemerült a járda alá süllyesztett kulcsos emlékmű látványába, hogy egészen összerezzent a hangomra.

– Hát te? Nem is vettelek észre!

Kezet ráztunk vigyorogva, és kölcsönösen egy fanyar „egész jól nézel ki” felkiáltással dicsértük meg a másikat.

– Jó lesz? – mutattam a néhány lépésre lévő terasz egyik asztalára, Áron pedig lelkesen rábólintott.

Mint kiderült, az a nemzetközi energetikai cég tart regionális konferenciát itt Bécsben, amelyiknek a budapesti irodájában Áron most már egész magas pozícióba került. Hosszan beszélt a munkahelyéről, a kollégáiról, főnökeiről, a magyarországi piacról, a felét sem értettem annak, amit mond, és minél jobban belelovalta magát, annál erősebb lett bennem az érzés, hogy elképesztően unalmas munkája van.

– És veled mi a helyzet? – kérdezte végül.

– Minden oké – vontam meg a vállam.

– Mióta vagytok itt?

– Másfél éve nagyjából.

– És mit is csinálsz te most?

– Fordítok.

– Aha. Előtte a Reflexnél voltál, nem?

– De igen, csak én még a bezárás előtt eljöttem.

– Jó megérzés volt…

– Nem egészen ezért, akkor költöztünk ide.

A pincértől kértünk egy sört Áronnak, nekem meg egy Veltlinert szódával, és ameddig ki nem hozta, a bécsi lakás-meg albérletárakról beszélgettünk. Miután koccintottunk, újra visszatértünk a magánéletre, az esküvőinkről beszéltünk, mert egyikünk se volt a másikén; aztán röhögve megállapítottuk, hogy talán a Rolandéké volt olyan hatással mindkettőnkre, hogy magunknak inkább egészen kicsit szerveztünk.

Néztem, ahogy beszél, és megint az a különös érzés merészkedett elő bennem a rejtekhelyéről, ami már néhány korábbi találkozónkon is ott motoszkált a fejemben; hogy ha csak egy kicsit is másképp alakul valami régen, mi ketten most a legjobb barátok lehetnénk. Valami nem történt meg idejében, és ezért, habár jóban voltunk, sohasem kerültünk ennél közelebb; pedig az ember néha megérzi, hogy lehetett volna, sőt, talán kellett is volna. Mint ahogy azt is, hogy már késő.

– És hogy is hívják a kislányotokat? – kérdeztem.

– Fanni – mondta, és rögtön elő is vette a telefonját, hogy mutasson róla néhány képet. A fotók egy részét aznap már láttam egyszer, amikor átnéztem Áron Facebook-profilját, de azért igyekeztem meglepetten dicsérgetni a gyereket.

– És nálatok? Nem tervezitek még?

– Tervezgetjük – dünnyögtem egy erőltetett mosollyal, és ezzel annyiban is hagytuk a dolgot.

A második kört is kikértük, és amikor Áron elővett egy doboz cigit, hirtelen én is megkívántam.

– Amúgy nem cigizek – mondta, miközben rágyújtott –, csak ilyenkor, ha kimozdulok.

– Amúgy én se – feleltem, és kihúztam egy szálat magamnak.

Ahogy a nap egyre lejjebb bukott, a levegő is hirtelen hűlni kezdett, sokan fel is álltak a teraszról, és bementek a bárba inkább, a kint maradóknak pedig a pincér osztogatott ki egypár IKEA-s pokrócot. Nem volt kedvem bemenni, és úgy láttam, Áron is inkább kint maradna, ráadásul úgy rákaptunk a cigire, hogy szinte megállás nélkül szívtuk egyiket a másik után. A pokrócot az ölembe terítettem, de nem hajtogattam ki egészen, azt valahogy túlzásnak éreztem volna. Közben a pincérnek mutattam, hogy még egyszer ugyanezt kérnénk, aztán visszafordultam Áron felé.

– Figyelj csak, Tubáról nem tudsz valamit? Nemrég kerestem, de se a Facebookon nincs fent, se az e-mailekre nem válaszolt, és a régi száma sem jó már.

Január végén és februárban többször is megkíséreltem kapcsolatba lépni Balázzsal. Áronnak nem mondtam, de meglehetősen rámenősen próbálkoztam, elhatároztam, ha csak egy kis esély is van rá, mindenképpen megpróbálom visszaszerezni tőle a kazettát, de nem sikerült utolérnem. Közben az öccse lett a meglepetésjelölt Hajdúvágáson, és úgy tűnt, még arra is van esélye, hogy jövőre megválasszák képviselőnek. Nyilván megpróbálhattam volna rajta keresztül elérni Balázst, és volt is olyan pillanat, amikor majdnem ráírtam a hivatalos Facebook-oldalán, de miután megnéztem egy-két interjút vele, elment tőle a kedvem.

Áron döbbenten nézett rám, beleszívott egy nagyot a cigijébe, aztán félrehúzta a száját, úgy fújta ki a füstöt.

– Viccelsz, ugye? – kérdezte.

– Ezt hogy érted?

Előrekönyökölt az asztalon, és homlokát a tenyerébe támasztotta.

– Nem hallottál semmit?

– Kellett volna? – húztam fel a szemöldököm.

– Tuba januárban megölte magát.

Szárazon recsegve hagyta el Áron száját ez a mondat, és utána egy darabig dermedten bámultunk egymásra; én, mint aki nem képes felfogni a hangsor jelentését, Áron meg, mintha valami elképesztően illetlen dolgot mondott volna ki elővigyázatlanul.

– Ez hogy lehet? – motyogtam végül.

– Tényleg semmit nem tudsz?

– Nem.

Áron fújtatott egyet, és ahogy elnyomta a kezében lévő csikket, rögtön kotorászni kezdett a már majdnem üres dobozban, aztán előhúzott egy új szálat.

– Nézd, én se voltam Vágáson már régóta, szóval csak másodkézből, a nagynénémtől tudok ezt-azt… Csak azért mondom, mert fogalmam sincs, mennyi a pletyka benne, mennyi, ami tényleg megtörtént. A nagynéném szerint tavaly ősszel kezdődött a dolog. Állítólag Tuba rászállt az egyik munkásra a kertészetben, egy fiatal srácra…

– Az mit jelent, hogy rászállt?

– Fura dolgokat mondott neki, állandóan piszkálta, hol lebaszta, hol meg túldicsérte. Aztán lett még rosszabb is. Arról kezdtek suttogni, hogy állandóan fogdossa a srácot, meg mindenféle ajánlatokat tesz neki.

– Miféle ajánlatokat?

– Szerinted miféléket? – nézett rám szigorúan Áron, én meg csak egy döbbent grimasszal tudtam válaszolni. – A gyerek aztán állítólag szólt a bátyjainak – folytatta –, azok meg elkezdték figyelni Tubát, végül az üvegházban rajtakapták… Hogy min, azt nem tudom pontosan, de rendesen elintézték.

– Összeverték?

– Elég csúnyán.

– És mi történt utána?

– Az már egy homályosabb történet. Van, aki szerint fel akarták jelenteni, de a testvére valahogy kimentette, cserébe Balázsnak el kellett volna mennie Vágásról. Mások szerint Tuba akarta feljelenteni a srác bátyjait, amire azok megfenyegették meg üldözni kezdték. De ez végül is már mindegy. Az anyja egyik hajnalban arra kelt fel, hogy valami zúg a házban… Lement a garázsba, Tuba ott ült a kocsiban, egész éjjel járatta a motort. Már nem lehetett megmenteni.

Nagyon szerettem volna mondani valamit, de nem jött ki egy hang sem a torkomon. A füstölgő hamutálat bámultam magam előtt, aztán Áronra néztem, majd megint a hamutálba. A körülöttünk ülő asztaltársaságok tapintatlan, vidám harsogása egyre elviselhetetlenebbnek tűnt. Irreális volt persze, mégis úgy éreztem, hogy észre kellene venniük, mi történik mellettük, el kéne hallgatniuk, és ha tekintetünk találkozik, egyetlen apró biccentéssel jelezni, látják, értik, hogy a mi asztalunk alatt hirtelen megnyílt a föld, és rajtuk is múlik, hogy nem zuhanunk mindenestől bele az űrbe.

– A temetésen én sem voltam – szólalt meg ismét Áron. – Azt hiszem, a családon kívül nem volt ott senki, nem akarták nagydobra verni, mi történt.

Egy idő után azt vettem észre, hogy lassan, gépiesen bólogatok. Áron talán arra gondolhatott, bólintásaim annak szólnak, amit épp elmondott, és ez részben igaz is volt, másrészt azonban többről volt szó. Mintha végre megértettem volna Tubáról és magamról is valamit, amit talán mindig is sejtettem, és ami egészen eddig meghaladta az értelmemet. Szavakkal még nem tudtam volna kifejezni, hogy mi is ez, mégis egészen világosnak és kézzelfoghatónak tűnt abban a pillanatban.

Egy darabig még ott maradtunk az asztal mellett szótlanul, kiittuk a maradékot a poharainkból, és elszívtuk az utolsó két cigit, aztán egyetértő biccentéssel néztünk össze, amikor elment mellettünk a pincér, és kikértük a számlát.

Egy hosszú, zavart öleléssel búcsúztunk el egymástól a Grünentorgasse sarkán. Talán olyanokat suttogtunk közben, hogy „majd hívj fel, ha Pesten jársz”, meg „jó lenne összefutni megint”, „tartsuk a kapcsolatot”; de ha mondtunk is ilyet, nemigen gondoltuk komolyan. Éppen ellenkezőleg, amikor visszanéztem Áron után, és egy távoli utcasarkon még megpillantottam nyurga alakját befordulni, egészen biztos voltam benne, hogy jó ideig nem látjuk újra egymást.

Hazafelé botorkálva egy automatából vettem egy doboz Camelt, aztán kiültem a kanális partjára egy padra. A város zúgását megszűrték a vízre hajló nyírfák, és a tompa zümmögést, ami megmaradt belőle, csak a túloldalon időnként elszáguldó földalatti szerelvények csattogása kavarta fel. A lassan hömpölygő víz zavartalan hullámait néztem, ahogy körbefogják, mégis képtelenek elcipelni a szemközti házsor loftlakásainak tükröződő fényeit. Előbb arra gondoltam keserűen, hogy újra elveszítettem valami fontosat, hogy megint nem figyeltem eléggé, és amíg lehetett volna, tétováztam, most pedig ismét túl késő már. Aki lehettem volna, ha időben megpróbálok utánanyúlni Tubának, eltűnt vele együtt. De aztán, miközben tovább figyeltem a folyó közönyös vonulását, valami más is eszembe jutott; hiszen mindez mégis megtörtént. Amire nem került sor, amit nem vettem észre, amit túl későn tudtam meg, a maga módján semmivel sem valószerűtlenebb, és semmivel sem kevésbé az enyém, mint amiket eddig az életem részeinek hittem. Akik már nem leszünk sosem, épp annyira mi vagyunk, mint akiknek hisszük magunkat.

Szinte rohanva tettem meg az utat hazáig, hogy mindezt elmondjam Jankának is. Remegő kézzel ügyeskedtem be a kulcsot a zárba, és a sötét előszobán át rögtön a hálóba vágtattam. Arra gondoltam, ha alszik is, felrázom, mert muszáj vele beszélnem, de ahogy a telefonommal rávilágítottam az arcára, olyan mélységes nyugalom áradt belőle, hogy végül mégsem volt szívem felébreszteni.

A regény elkészítéséhez nyújtott tanácsaikért, ötleteikért és támogatásukért köszönettel tartozom Darvasi Ferencnek, Filippov Gábornak, Horváth Gergőnek, Mohácsi Balázsnak, Morcsányi Gézának, Szabó Marcellnek, Szüts Miklósnak, Totth Benedeknek, Turi Tímeának és Urfi Péternek, illetve – és mindenekelőtt – Pesti Brigittának.

Könyvem írása közben nagy segítségemre volt Völgyesi Zoltán Kisvárosi történet – Az 1956-os forradalom és a zsidóellenes megmozdulások Hajdúnánáson (Osiris Kiadó, 2001), illetve László Anna Vaspólya (Szépirodalmi Kiadó, 1979) című munkája.

A regény írása idején a következő alkotóházakban és művészeti intézményekben tölthettem hosszabb-rövidebb időt: Hald Hovedgaard (Viborg, Dánia), Akademie Schloss Solitude (Stuttgart, Németország), Zvona i nari (Ližnjan, Horvátország), Akademie der Künste (Berlin, Németország). Hálás vagyok a támogatásukért.

K. D.

TARTALOM

Prológus (1990)

Árnyékok a barlang falán (2013)

A dzsinn (1986)

Puha ütközetek (2013)

Jövevényfolyók (2017)

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus:

Noto Serif – Apache License 2.0

Table of Contents

Prológus

Árnyékok a barlang falán

A dzsinn

Puha ütközetek

Jövevényfolyók