TÓTH KRISZTINA

Pixel

– szövegtest –

MAGVETŐ

BUDAPEST

Magvető Könyvkiadó és Kereskedelmi KFT.

www.magveto.hu

ISBN 978-963-14-2940-4

© Tóth Krisztina, 2011

Első fejezet, avagy

a kéz története

A kéz ujjai rövidek és párnásak, a körmök tövig vannak rágva. A kéz egy hatéves fiúé. A kéz ujjai segítenek számolni, a kéz segít eltakarni a szemet. A gyerek egy hokedlin ül, és szabókrétával köröket firkál az asztallapra, noha többször megkérték már, hogy ezt ne csinálja. Csigavonalban rajzolja a karikákat, és azt képzeli, hogyha végtelen hosszú ideig köröz, akkor a vonalak egymásra rakódnak és majd kiemelkednek térben az asztallapból, mint egy térbeli rugó. Megpróbálta ezt elmagyarázni a többieknek is, de mindenki félbeszakította, úgyhogy most egyedül, félrehajtott fejjel dolgozik a deszkán, karjával takarva a rajzot. A szabókrétát a fiókban találta meg, oda dugták el a nagyok. A kisfiút egyébként Dawidnak hívják, a varsói gettóban lakik az anyjával, Bozenával és annak nővéreivel. Az ajtót belökik, a szobában tartózkodó három ember a sarokba szorul. Amikor Celina felugrik, még észreveszi a szabókrétát, de mondani már nem tud semmit, mert lelövik. A szabókréta leesik és kettétörik. Később, amikor a fiókban idegenek kutatnak evőeszközök és ezüstnemű után, valaki rálép. Dawid sajnos később sem tudja befejezni a krétás kísérletet, mert nem éli túl a háborút. Treblinkában hal meg.

Tévedtem, tévedtem. Nem Treblinkában hal meg. És nem is kisfiú, hanem kislány. De hát ezek a gyerekkezek annyira egyformák: a körmök rövidre vannak rágva, az ujjak puhák és tömpék. Mégiscsak kislányé ez a kéz, a kislány neve Irena. Litván, Vilnából jött. Összevissza beszélek, mert mindent egyszerre szeretnék elmondani. Hogy is lenne litván! Csak első pillantásra tűnt szőkének. Igen, szőkének tűnt, pedig a haja egész sötét és göndör. Valójában – és ez az igazság – Gavrielának hívják. Szalonikiben született, és 1943 februárjában kerül Auschwitzba. Túléli a háborút, de elveszti az anyját és a hazáját. Később Párizsban telepszik le és francia könyvelő lesz belőle. Igen, így is történhet.

A férje egy nagyon kedves, gyér hajú tisztviselő a BNP Paris Banknál, de ez egyáltalán nem tartozik a történethez. Gavriela franciául gondolkodik, és görögül felejt. Az anyja nevét, Domna, egyre inkább úgy hallja, mintha a francia átok szó visszhangzana belőle. A gyerekeivel is csak franciául beszél, a görög irodalmat szintén francia fordításban olvassa. A keze kifejezetten csúnya, az ujjai rövidek, ezért még a férjétől kapott ékszereket sem viseli. Egy bőrdobozban tartja őket. Gavriela nem boldog, mert ez Párizsban is keveseknek sikerül, de tulajdonképpen elégedett. Van egy barátnője, akivel együtt járnak vásárolni.

A barátnő feltűnően hasonlít Gavrielára: amikor a metrón egymás mellett ülnek, az utasok rendre testvéreknek nézik őket. A barátnő egyébként félig román, félig magyar, és neki is őszülő, göndör haja van. Tudom, ez így egyre bonyolultabban hangzik, de nem simíthatjuk fényes bojttá a valóság széttartó, kusza szálait. A barátnőnek szintén csúnya keze van, de már nem foglalkozik vele, mert öreg.

Ezt a kezet hajdanán valaki elengedte. Az anyjának annak idején szeretője volt Kolozsváron. Amikor híre ment, hogy kiürítik a gettót, a szerető szerzett két menlevelet. Az anya három napig tépelődött, aztán elment a szeretővel, és magára hagyta az akkor négyéves Cosminát. Azt gondolta, inkább a saját életét menti. Egy csomagot tett a gyerek ölébe, aztán elindult, hátra se nézett. Ez az Írisz-telepen történt, 1944. május 13-án. Mindez csakis azért érdekes, mert Cosmina fia később szintén május 13-án született, és David lett a neve. Természetesen semmi köze nincs a varsói gettóban látott kisfiúhoz, akinek ugyanez volt a neve, de akit később mindenki elfelejtett. Ezt a Davidot nem felejtették el. Magyar dédapja, aki a háború poklát valahogy túlélte, de Ceauşescu mennyországát már nem, még pont értesült a születéséről. És rossz ötletnek tartotta a David nevet, de ez nem tartozik ide. A fiú az elengedett kéz történetét viszont (és szerencsére) nem tőle tudta meg, hanem a téglagyári gettó más lakóitól, akik rémülten és haragosan dajkálták annak idején az elárvult Cosminát.

Hazudtam, de valamiért így láttam helyesnek. David sohasem tudta meg, hogy az anyja kezét valaki elengedte. Senki nem maradt ugyanis, aki még találkozhatott volna vele, és elmondhatta volna, hogyan könyörgött annak idején az anya a szeretőnek, hogy adja neki mindkét menlevelet, és hogyan győzött végül szerelmes, megzavart fejében az élni akarás. Gavriela sem ismeri ezt a történetet, ő egy másik történetet hallott az elengedett kézről. Ő úgy tudja, hogy mindez a távoli Litvániában, Vilniusban történt, és hogy a kislányt valójában Irenának hívták. Hogy Irena kezét engedték el, és Irena anyja hagyta ott a gyerekét. És azt is tudni véli, hogy egyikőjük sem élte túl a háborút.

Mindez persze ellenőrizhetetlen. Keringenek a nevek, nehéz volna mindennek utánajárni. Többnyire feltételezésekre kell hagyatkoznunk. A krétás kísérlet például elméletben megvalósítható, hiszen a vonalaknak van kiterjedésük. Dawidnak vélhetően igaza volt. Ha az ember végtelen hosszú ideig köröz ugyanazon a felületen, akkor a rajz egy idő után kúp formában kiemelkedik az asztallapból, és tapintható domborulatot alkot, ami nem azonos a fán található csomóval. Papíron is ki lehet próbálni, ám a világon még soha senkinek nem volt türelme hozzá, hogy elegendő ideig csinálja.

Második fejezet, avagy

a nyak története

– Anyu, ne hülyéskedj már, nem vagy öreg egyáltalán! – A nő a próbafülkék előtti folyosón állt és próbálta visszatuszkolni az anyját. A karjukon ruhákkal várakozó németek értetlenül nézték őket, az idősebb nő meg csak rázta a fejét, hajthatatlannak tűnt. Nem az volt a baj, hogy megpillantotta magát hátulról a dupla tükörben. Hogy meglátta a széles hátba bevágó melltartót, a kopott, ősz hajat. Lehetett volna ez is a baj, de nem. Még csak nem is az bántotta, hogy a lánya fizetné a ruhákat: hiszen a lánya jól keres, a német férj is szívesen vesz időnként egy-két holmit az anyósának. Egész más történt. Az idős nő a próbafülkében hirtelen rájött valamire, és nem beszélhetett róla. Lángolt az arca, de nem mondhatta meg, miért. Nem mesélhette el a lányának a nyak történetét.

Hetvennyolcban járt életében először Nyugaton. Utána se sokszor, de az a legelső alkalom emlékezetes maradt. Ulmba hívták meg egy konferenciára. A lányok még kicsik voltak, a férje vigyázott rájuk. Nem volt szokás, hogy az orvosok magukkal vigyenek egy röntgenes tanársegédet, főleg nem egy ötnapos nyugati kongresszusra. Sejtette, hogy a főorvos intézte el az utat, és azt is sejtette, hogy akar tőle valamit.

Amikor este a szállodafolyosón összetapadtak, tudta, hogy vele fog menni a szobába. Mind a ketten ittak előtte, ő elég rosszul bírta. Szédelegve borultak az ágyra, hajnalig szeretkeztek, aztán az orvos öt körül hirtelen kijózanodva távozott, mint akit beteghez hívtak.

A nő csak nyolc körül kelt fel. A fürdőszobában észrevette, hogy a férfi kiszívta a nyakát. Soha nem fordult még elő vele ilyesmi, izgult, hogy vajon három nap alatt eltűnik-e majd a folt. Megreggelizett a szállodában, aztán zsebében a napidíjjal elindult a városba. Egy nagyáruház női konfekcióosztályán kötött ki. Az átszeretkezett éjszaka és az előtte álló üres délelőtt felszabadította, és nem érezte a szokásos, hirtelen rátörő lelkifurdalást, ami mindig elfogta, valahányszor magának készült vásárolni valamit.

Egy piros, kivágott ruhával lépett be a próbafülkébe. Otthon sose választott volna magának ilyen feltűnő darabot, de ott, akkor azt képzelte, hogy hordani fogja. Látta magát a tükörben, és egy olyan nő égszínkék tekintete nézett vissza rá, aki igenis járhat még néhány évig pirosban.

Oldalra fordult, hogy úgy is szemügyre vegye a ruhát, és akkor meglátta a fogason a kendőt. Valaki ott felejthette. Piros-kék selyemkendő volt, valami felirattal. Soha életében nem lopott még semmit: ezt se akarta elrakni, egyszerűen csak felpróbálta. Jól állt neki, és pont eltakarta a foltot a nyakán. Levette, feldobta a fogasra, hogy ha vissza találna jönni a tulajdonosa, akkor megtalálja. Éppen készült kilépni, amikor heves szívdobogás tört rá és örvénylő vágy, hogy mégis elrakja. A piros ruhához való selyemkendőt. Felnézett a fülke plafonjára, mintha attól tartana, hogy fentről nézi valaki, aztán begyűrte a kendőt a táskájába. A kasszánál az volt az érzése, hogy a pénztárosnő átlát rajta, hogy mindjárt rámutat a retiküljére, és előveteti vele. Vagy odaugrik hozzá egy vevő, és számon kéri, hova lett a próbafülkéből a selyemkendő, amit ott felejtett. De rá se nézett senki, amikor fizetett, utána se fordultak, amikor kezében a zacskóval kilépett az üzletből. Csak lefelé, a mozgólépcsőn csillapodott a szívdobogása.

Délután a kongresszuson felvette a piros ruhát a kendővel és levetítette azt a diasort, ami a tulajdonképpeni előadás volt. A kendő kiemelte a ragyogó kék szemét. A főorvos németül mondott egy hosszabb szöveget, amit ő nem értett, de úgy érezte, mindenki a melleit bámulja, és a két gyerek ellenére még mindig kívánatosnak tartják.

Este is magán hagyta a kendőt a vacsoránál, aztán engedte, hogy az orvos megint bekopogjon hozzá, és megismétlődjék az előző éjszaka.

Most, huszonkilenc évvel később, amikor ruhákat próbált, hirtelen elbizonytalanodott, és elfogta a szokásos szorongás, hogy minek ez az egész. Lehámozta a kényelmetlenül feszülő blúzt, és átment a lányához a szomszéd próbafülkébe. Elrántotta a függönyt, belépett. A lány épp egy pulóvert próbált, a pulóverből szólt ki, hogy te vagy az, anyu? Aztán kibukkant felül, de nem a szőkére festett haja jött elő, hanem valami fényes anyag. Az anyja először azt hitte, belegabalyodott a kombinéba. Aztán látszott, hogy egy kendő van a fején, az arcát is beteríti, mint valami fátyol. Lehúzta a fejéről a selyemkendőt, és visszatette a fogasra, ahol két másik ugyanolyan lógott. – Mindenhová tesznek ilyet – magyarázta –, legalábbis a jobb helyeken. Azért, hogy a vevők ne kenjék össze a sminkkel a ruhákat, amikor próbálnak.

Az öregasszony szó nélkül fordult ki a fülkéből. Eszébe jutott, ahogy hetvennyolcban ott állt a pódiumon az áruházi kendőben, és már biztos volt benne, hogy mindenki látta, honnan van. Rajta volt a kendőn a piros-kék csík, ugyanaz, ami a cég reklámszatyrain. És most már arról is meg volt győződve, hogy a lopott kendő alatt látták a lila foltot is, a lopott szerelmet, sőt, az otthon hagyott férjet is a két kislánnyal; mint ahogy ő is mindig látta a röntgenképeken azt, amiről a betegnek még fogalma sem volt.

– Nem kell nekem semmi – mondta fáradtan a lányának, és átverekedte magát a várakozókon, mint a kórházfolyosón szokta, ha ment a lelettel, és nem akarta, hogy a hozzátartozók megszólítsák.

Harmadik fejezet, avagy

a szem története

A nő az üléssor szélén ül egy budapesti metróban, közvetlen az ajtó mellett. Éppen ott, ahol Gavriela és Cosmina ültek egy másik történet metrószerelvényében. Én, az elbeszélő, vagyis akinek időnként elhalkuló, időnként nagyon is hallható hangját eddig is érzékelhették, mint valami színházi előadás rádióközvetítése közben, én éppen vele szemben ülök, a jelen idő levegőtlen kocsijában. Eddig nem vettem észre ezt a nőt, mert én is álltam, de szemben megürült egy hely. Ilyenkor az ember óhatatlanul a többieket kezdi bámulni, hacsak nincs akkora tömeg, hogy a tolongó ruhák elfedjék a látványt.

A nő láthatólag vak. Határozottan, egyenesen ül, fekete napszemüveg van rajta. Oldalán mindenféle csomagok, a csomagok mellett a vékony fehér bot. A bot pici műanyag orra, amivel az utat tapogatja, a nő cipője mellett ér a padlóhoz. Jé! A nő magassarkúban van. Hiú, karcsú, vak nő. Biztosan azért ül az ajtó mellett, mert amikor felszállt, valaki átadta neki a helyet.

Megálló következik, többen felállnak, eltakarják a szemben ülőket. Addig a vakokon gondolkodom, előttem van az óvatos, puha, mindig megtorpanásra kész járásuk. Az a sajátos, emelt fejtartás. Hogy soha nem néznek a lábuk elé.

Sokan leszállnak, újra megnyílik előttem a tér, és látom a szemben levő üléssort. A nő továbbra is mereven ül. Ötvenöt és hatvan között járhat, de az a típus, akinek megsaccolhatatlan a kora. Csinos, barna szoknyát visel, és hasonló színű, barna kiskabátot. Ki van lakkozva a körme. Az ujján feltűnően nagy, érdekes gyűrű. Kívül szögletes, a felülete homokfújt, és elég súlyos darabnak tűnik. Nem tudni, jegygyűrű-e, de annak talán túl széles. Nem egy mindennapi ékszer.

Megint megálló következik, ismét elém áll valaki. A kilakkozott, halvány rózsaszín köröm jár a fejemben. Körmöt lakkozni nehéz, még a látóknak is, nagy gyakorlat kell hozzá. A nő biztosan nem maga lakkozza a körmeit. Manikűröztetni jár, ami arra utal, hogy nem volt mindig vak. Ez a régi életéből maradt szokás, amit nem ad fel. Vagyis elvesztette a látását. Biztos van egy szomorú, idősödő férje, aki mindig megdicséri a körmeit. Vagy van a városban egy manikűröslány, aki mindent tud róla, aki előtt még a szemüvegét is le szokta venni. Leteszi a fekete napszemüveget a kisasztalra, amíg az ujjait a vesetálkában áztatja. Nem is. Van egy lelkifurdalástól gyötört, megnyomorított lánya, aki rendszeresen kilakkozza neki a körmeit, és előtte hosszan egyeztetnek, hogy milyen szín legyen. A lány gyűlöli az anyja eres kezét, és undorodik az aceton szagától.

Újra látom a nőt, most az arcát nézem, meg a haját. Gondosan nyírt és festett haja van, legalább kéthetente jár fodrászhoz. Nyilván ez is a szomorú férjnek szól. A nőnek valaha gyönyörű kék szeme volt, de aztán egy balesetben elvesztette a látását. Autóbalesetben. Nem. Egy trópusi szembetegségben. A férj diplomata, egy egzotikus országban éltek, a nőt megtámadta a gyógyíthatatlan szembetegség. Svájcban is kezelték, de csak átmeneti javulást sikerült elérni, pedig rengeteg pénzt kifizettek a beavatkozásokra. Nem. A nőnek valaha gyönyörű borostyánbarna szeme volt, a férje annak idején tulajdonképpen ebbe szeretett bele. A szemideg-daganatot néhány éve diagnosztizálták, elvesztette a látását. Nem is tekinti magát vaknak, csak alkalmazkodott ehhez a különös, tulajdonképpen felháborító helyzethez. Nem. A nőnek zöld szeme van, és csak átmenetileg vak, mint a szerelem. Retinaműtéten esett át, néhány hétig óvakodnia kell a fénytől, azért viseli a fekete szemüveget. A fehér botot a férje unszolására vette, mert kiutalták, de tulajdonképpen szégyelli. Mikor kiváltotta, elképzelte a jól ismert kirakatban a mellbetétes fürdőruhákat, és majdnem visszafordult. Amikor aztán mégiscsak bement a környékbeli gyógyászati segédeszközök boltjába, erősen vert a szíve. Még a végén azt hiszik a járókelők, hogy neki is műmelle van, vagy ilyesmi. Utólag is volt egy kis rossz érzése, hogy vajon nem látta-e meg valaki a villamosról. Másik boltba kellett volna menni, gondolta, de ezt ismerte, mert évek óta erre járt haza.

Tömeg tódul befelé, most a felszállók fogják el a kilátást. Valami nyugtalanít, de nem tudom megfogalmazni, mi az. Mint a nyomozó, rakosgatom a részleteket a fejemben, és érzem, hogy van itt valami anomália, amit a tudat még nem fogott fel. Aztán egyszer csak eljut az agyamig, mi nem stimmel. Megörülök, mint a felügyelő, aki hirtelen rájött, hogy van a történetben egy pici kocka, ami nem illeszthető az összképbe.

Ez az! Ez nem stimmel! A nőn karóra van! Miért visel karórát? Valószínűleg ékszernek hordja. Ez is a régi életéből megmaradt szokás, amihez görcsösen ragaszkodik. Az aranyórát nehéz fölvenni, babrálni kell a csatjával. A férje szokta bekapcsolni, és ideges tőle, mert nehezen megy. De nem meri megkérdezni, hogy minek ez még mindig. Évek óta semmit nem mer kérdezni, csak válaszolgatni mer, de azt is szép óvatosan. És valahányszor elkésik reggel, mindig azt gondolja, hogy ez is a rohadt karóra, vagyis a felesége miatt van, mert megint neki kellett a csattal vesződnie.

A tömeg az ajtó felé sodródik. Meglátom a cipők között a nő magassarkúját. Ezek szerint felállt. Az ajtó felé tart, most tetőtől talpig megnézhetem. A kezében papírszatyrok, rajtuk egy lakberendezési áruház kék felirata. A másik kezében tartott fehér bottal nem tapogatja a földet. Nem, mert a fehér bot valójában egy műanyag végű vitrázsrúd. A nő nem vak.

A karórát pedig, amit visel, nem a fiától kapta. Van ugyan két fia is, de ezt az órát Helga nevű lányától kapta, igen! Hamisítvány. És nem is pontos, mert amikor a nő kiszáll, látja, hogy a metró órája tizenkét perccel többet mutat, mint az övé. Az óra öt euróba került, és a gyerek azt mondta a görög tengerparton a pasijának, hogy nem baj, ezt kapja és kész. Nem akart többet költeni, mert már így is vettek egy csomó cuccot, és tulajdonképpen nem is szereti az anyját.

Negyedik fejezet, avagy

a láb története

A bordóra festett hajú tanárnő forgolódik a folyosón. Sehol nem lát női vécét. Utálja az ilyen kihelyezett nyelvtanfolyamokat, most is alig talált ide, ráadásul az óra előtt már nem volt ideje elmenni pisilni. És fáj a lába is, mióta bejött a meleg.

Pont nem jön senki, besurran a férfivécébe. Úgy látszik, ezen az emeleten csak ez van. Már éppen végzett, húzná fel a bugyiját, amikor hallja, hogy kivágódik az ajtó, és bejön valaki. Elkezd csorgatni a kinti piszoárba. Nem baj, mindjárt elmegy. A tanárnőnek lassan indulnia kéne a következő helyszínre, hogy még a pénteki csúcsforgalom előtt átjusson a városon. Az is egy hasonló céges tanfolyam, legalább háromnegyed órányira innen kocsival. Azt latolgatja, hogy melyik hidat válassza. A kinti férfi tovább szöszmötöl, de nem megy el, ő meg szégyell előjönni. Eltelik két lassú perc, ami a szöveg idejében, így, olvasva, alig valami, a tanárnőnek viszont idegesítően hosszúnak tűnik. Úgy látszik, az a kinti férfi direkt húzza az időt. Mintha kíváncsi volna rá, hogy ki van odabent. Pedig a cipőjét nem láthatta meg kívülről, a vécékagyló ahhoz mesze van az ajtótól. A tanárnő végül nem bírja tovább, és kilép.

A férfi épp ebben a percben illeszti a mankót a jobb hóna alá: eddig a csempének támasztotta, hogy le tudja húzni a sliccét. A nő látja, hogy combig be van gipszelve. Szeretne kisurranni, de egy begipszelt lábú férfit mégse lökhet félre, úgyhogy idétlenül tartja neki a rugós ajtót, amíg a pasas elkopog előtte. A férfi közben jól megbámulja, és magában megállapítja, hogy egy idősödő nőnek talán nem kéne bordóra festetnie a haját.

Közben leér a lifttel az irodaház földszintjére, és csak akkor jut eszébe, hogy jé, az a nő a férfivécében pisilt. Ám nem ér rá ezen tűnődni, mert megjött a taxi, ami beviszi a traumatológiára. Ma veszik le róla a gipszet. Már éppen ideje lesz, gondolja, mert teljesen be van kékülve a hasa a véralvadásgátló injekcióktól. És múlt héten esett is, a gipszre nejlonzacskót kellett húzni, amitől úgy nézett ki, mint egy hajléktalan.

Amíg a nő a dugóban araszolgat, mert persze mégsem sikerült elkerülnie a csúcsforgalmat, addig a férfiről nagy zajjal lefűrészelik a gipszet, és adnak neki egy papírt a gyógytornász számával. A mankót a biztonság kedvéért viszi magával, a zebrán átkelve még támaszkodik rá egy kicsit, mert a hirtelen megterheléstől sajog a lábfeje. Szabadnak érzi magát, a lába valószínűtlenül könnyű, mintha nem is lenne. Körbe se néz, egy kék suzukis nő dudál rá hirtelen, és mutatja széles taglejtéssel, hogy hé, már piros van. A mankó inkább lassítja a sétát, igazából nincs rá szükség, úgyhogy a következő sarkon nekitámasztja egy konténernek, és hív a mobiljáról egy újabb taxit. A kuka körül és a járdán áll a szemét, mert a lakók elkezdték lehordani a lomtalanításra a fölösleges holmikat.

Egy óra elteltével ugyanezen a sarkon már nagy a nyüzsgés. Két melegítős, pocakos ember egy hűtőgépet cipel csoszogva. Törött sarokpadot és kiszakadt gázrugós fotelt raknak le, halomba gyűlnek a megfoltosodott ágybetétek. Egy tolóajtós szekrénykén vattakabátos cigányasszony üldögél és a lábát lóbálva szotyolázik. Az inas, sötét tekintetű férfi, aki vele jött, egy mankót dob a kiválogatott kupachoz, aztán nekilát, hogy szakszerűen elemeire bontson egy hűtőszekrényt. A kábelt gondosan föltekeri, a borítást leválasztja, a csatlakozó dugaljat levágja és elteszi a tarisznyájába. Éppen az oldallemezeket kezdené lefeszegetni, amikor egy másik fémgyűjtő társaság érkezik a terepre. A platón rengeteg vasalódeszka, szárító és más fémhulladék van. Az újak leugranak, a hűtőhöz sietnek, kapnák fel. Lökdösődés kezdődik, aztán kiabálás, valaki cigányul fenyegetőzni kezd. Az asszony abbahagyja a szotyolázást és odaszól a férjének:

– Hagyjad mán, te. Mit akarsz, mi? Hogy elvigyenek a Gulágokra?

A férfi vállat von és arrébb megy, miközben az újonnan érkezettek közül az egyik srác kiszúrja a mankót. A szotyolázó asszony odapöki, hogy eladó. A fiú lehajol, nézegeti. Próbálgatja, a hóna alá fogja, biceg vele néhány lépést. Páran körülállják, bizonygatják, hogy pont az ő mérete, lehet vele keresni is.

Végül a srác két sörért megkapja a mankót, ám mire visszaér a sarki boltból, addigra a többiek a teherautóval elmentek. A bátyja is velük volt a platón.

Fogja a mankót és kibiceg a kereszteződéshez, hogy kicsit gyakoroljon. Meleg, füstös alkony van, szinte áll a levegő, a kocsisor egyik irányba se mozdul. A fiú megindul a kereszteződés irányába. A hóna alatt egyelőre nagyon nyomja a támaszték, de arra gondol, talán meg lehet szokni.

A gipsztől megszabadított férfi közben hazaért. Határozottan sajog a vádlija és a combja. Megfogadja, hogy soha többet nem focizik, különben se volna szabad erőltetnie magát. Előző évben volt egy infarktusa, örülhet, hogy egyáltalán él. A kisebbik lányára gondol: hogy fel kéne hívni. De akkor mindjárt el kéne mesélnie, hogy mi van vele, azt meg szégyellné. Közben behúzza a függönyt, mert betűz a délutáni alacsony nap, és nézi, hogy micsoda kosz van ebben a lakásban. Tisztára mintha egy öregember lakná, még a szag is olyan volt, amikor hazaért.

A bordó hajú tanárnő is épp lehajtja a napellenzőt, aztán bekapcsolja az autóban a rádiót. Attól fél, hogy el fog késni. Mi felülről is látjuk a kocsisort, úgyhogy pontosan tudjuk, hogy el fog: a kék Suzukinak esélye sincs odaérni a következő helyszínre. Kilométerekkel arrébb a hídfeljárónál hármas baleset történt, emiatt áll az összes sáv. A járó motorú autók között egy fiú biceg, a tanárnő pedig a pedál fölött köröz a lábfejével, mert görcsöl a vádlija. Pont olyan mozdulatokat csinál, amilyeneket a hosszú repülőutakon szoktak. Kár – jut erről eszébe –, hogy a tanfolyamokat nem helyezik még kijjebb. Egyszer csak egy kéregető tenyeret pillant meg a letekert ablak előtt. Gyorsan apróért nyúl, és magában megfogadja, hogy elmegy a rendelésre. Az apróból pedig a szokottnál többet markol fel.

Sose lehet tudni. Nem babonás, de azt azért különösnek találja, hogy ezen a délutánon már a harmadik mankós emberrel találkozik.

Ötödik fejezet, avagy

a fej története

Az olasz út alatt kezdődött az egész. Működtek benne a régi turistareflexek, igyekezett mindent megnézni. A mérnök annak idején műemlékvédelemmel foglalkozott, úgyhogy most is lelkiismeretesen végignézte az olasz városka összes figyelemre méltó homlokzatát és a Via Garibaldin sorakozó palotákat. Közben pedig megfogadta, hogy több külföldi előadást nem vállal, ez volt az utolsó.

Másnap délelőtt a szállodai szobában feküdt, amikor megmozdult vele az ágy. Ide-oda rángatózott, aztán lassan emelkedni, süllyedni kezdett. A racionális magyarázat az lett volna, hogy földrengés van. Irtózatos erőfeszítéssel feltápászkodott, az ablakig botorkált és kinézett. Békés, délelőtti terecskét látott kutyát sétáltató bácsival és magas sarkú szandálban vonuló szőke nővel. A lökések azonban folytatódtak, amint visszahanyatlott az ágyra. Utolsó tudatos gondolata az volt, hogy el kellene kapni a szemben sötétlő pácolt szekrény kerek fejű aranykulcsát.

Ha később kezében ezzel az aranykulccsal ébred, biztos lehetett volna benne, hogy a rengés nem volt álom. Ám a keze eszméléskor üres volt, a ruhája pedig csatakos az izzadságtól. Sajgott a válla, mert minden erejével kapaszkodni próbált, amikor a szoba néhány órája elvesztette a szilárd körvonalait.

Sötétedés után lesétált a szemközti fagylaltozóba, és amint felnézett a fehér trikós, karika-fülbevalós eladólányra, az arca helyén nagy, amorf foltot érzékelt. Napszúrásra gyanakodott, de megfogadta, hogy otthon azért majd kivizsgáltatja magát. Az MRI-re várni kellett volna egy hónapot, de végül soron kívül fogadták. A kezébe adtak egy műanyag pumpát, és arra kérték, jelezzen, ha a vizsgálat alatt esetleg rosszul érezné magát.

Odabent olyan volt a fekvés, mint valami koporsóban. Közben ütemes kopogást hallott. Mintha valaki az élete romjai alól próbálná őt kiásni, és közben morzejelekkel tudatná, hogy közeledik hozzá.

A doktornőnek, akitől a leleteket átvette, feltűnően nagy, kék szeme volt. A feltűnően kék szempár megereszkedett, idősödő arcban ült, a doktornő lényében azonban így is volt valami rokonszenves és sugárzóan nőies.

A férfi otthon szórakozottan nézte a focivébét és úgy döntött, a feleségének egyelőre nem mond semmit. Mit is mondhatott volna? Hogy mostanában különös víziói vannak, és egy kék szemű doktornő jövő keddre visszarendelte?

Kedden a doktornő főorvosi szobácskájában ültek le. A nő a férfi ujján lévő gyűrűt nézte, ami a múltkor az MRI-vizsgálatnál nem volt rajta, mert az öltözőben le kellett venni. Tényleg érdekes darab volt, a felesége terveztette egy dizájnerrel a harmincötödik házassági évfordulójukra. Belül kerek volt, kívül pedig négyzetes, a felülete homokfújt. A férfi magától az életben fel nem vett volna ilyet, de mivel már rég nem szerette a feleségét, készségesen viselte. A doktornő úgy döntött, inkább ezt a gyűrűt nézi, és nem a férfi arcát, miközben eldarálja a diagnózist. Nem is mondott igazat, amennyiben egyáltalán nem arról beszélt, amit a képen látott. Csak annyit említett, hogy további vizsgálatokra lesz szükség, és bizonyos jelek daganatra utalhatnak. Mindennek utána kell járni, hümmögte.

Ha az igazságot mondta volna, akkor azzal kezdi, hogy a daganat az agytörzsön van, és azzal folytatja, hogy a férfi nemsokára el fogja veszteni az emlékezőtehetségét, sőt nagy valószínűséggel a személyiségét is. Hogy vélhetően le fog bénulni. Felemelte a fény felé a felvételeket, és mutatta, hogy mit kell rajtuk nézni. A férfi szerint olyanok voltak, mint a szimmetrikus tintapacák, és mindenféle dolgot beléjük lehetett látni. Baglyot, pincsikutyát meg oroszlánt. A doktornő hozzátette, hogy igen, és egy páviánt is, de a majomfejet a férfinak nem sikerült felfedezni. Társalgás közben a doktornő le-lepillantott a férfi kezére, és próbálta eldönteni a gyűrűről, hogy jegygyűrű-e. Mindenesetre túlságosan feltűnő darabnak találta.

A feleség viszont kimondottan szerette az ilyen különlegességeket. Miközben az iménti beszélgetés zajlott, éppen az IKEA áruházban válogatott, és levett a polcról egy nagy, kék, világító műanyag gömböt. Nem otthonra szánta, hanem a lányuk, Helga lakásába. Helga harmincéves volt, és nemrég költözött be egy új építésű társasház tetőterébe. Az anyja tudta, hogy unokára itt sem számíthat a közeljövőben, hiszen Helga évek óta egy nős férfi szeretője, de gondolatban mégis elkezdte berendezni a jövőbeli gyerekszobát is. Vett még egy fehér, műanyag végű vitrázsrudat és néhány, a történet szempontjából teljesen érdektelen kádkilépőt is.

Ezenközben az agydaganat is igyekezett elhelyezkedni, és a maga módján lakályossá tenni a már birtokba vett területet, vagyis a férfi agyát. Ebben az agyban most nem a feleség körül forogtak a gondolatok, sőt valljuk be, a két fiú és Helga is kiszorult innen az új lakásával együtt. Este kilenckor a férfi, térdén a felvételekkel, felhívta a fürdőszobából a doktornőt, és közölte, hogy megvan a pávián.

A doktornő továbbra se tudta, hogy az ormótlan ékszer jegygyűrű-e, de elfogadta a meghívást a férfi Villány melletti házába. A kis tornácos parasztház vályogból épült, ezért odabent a nyári hőség ellenére is hűvös volt. A férfi rutinosan elsorolta, hogyan mentette meg az eredeti vasalatokat és állította helyre a pórfödémet, majd a csergetakaróra döntötte a kék szemű doktornőt.

A doktornő öregedő teste nem volt kimondottan szép, a férfi mégis sokkal szívesebben ölelte, mint a saját sovány, örökké hűvös bőrű feleségét. Ahogyan apránként vetkőztette, látta, hogy a nő hasán mély, hosszanti heg húzódik. A doktornő mindkét gyerekét császármetszéssel szülte, és odaúton egy ételszagú kis csárdában mesélt is valamennyit róluk. Ebéd közben elmondta, hogy az egyik lánya, Edit, Németországba ment férjhez, a másik, (talán Ági?) Budapesten, a Baross utcában lakik és elmúlt harminc. Meglehetősen boldogtalan szegény, nem talál egy normális fiút magához. Az építész is mutatott egy fotót a három felnőtt gyerekéről, és eldicsekedett vele, hogy már mindegyiknek vett lakást, ezt a kis házat viszont direkt magának rendezte be, sőt, nemrég egy pincét is vásárolt hozzá a pincesoron.

Az ágyon a csergetakaró kellemetlenül szúrt egész szeretkezés alatt. A doktornő simogatta a férfi hátát, és közben azon tűnődött, hogy egy jó dizájnernek mindenre gondolni kell, ez volna a lényege az egész formatervezésnek. A házassági évfordulóra készíttetett szögletes jegygyűrű végig zavarta a pettingelésnél, de udvariatlanságnak tartotta volna megkérni a férfit, hogy vegye le.

Este kiültek a kis ház tornácára, és a doktornő elégedetten nyugtázta, hogy a férfinak egész nap nem szólt a mobilja, mert kikapcsolta. Kortyolgatták a vörösbort, néztek bele az ereszkedő sötétbe. A férfi egyszer csak váratlanul a távolba meredt, és meglepődve mutatta, hogy jé, emelkedik a víz, hogy egyre szélesebb hullámok jönnek a tornác felé, és hogy nem érti. Mikor itt nincs is tó a közelben. A nő azt felelte, hogy tényleg, és milyen szép ez a nagy víz, ahogy tükröződik rajta a hold. A férfi jól látta, hogy a hömpölygő víztömegen semmiféle hold nem tükröződik, és túlságosan romantikusnak is találta volna ezt a képet, de nem akart vitatkozni. Egyrészt piszokul fájt a feje, nyilván a vezetéstől, másrészt érezte, hogy beleszeretett ebbe a kék szemű, ismeretlen doktornőbe.

Hatodik fejezet, avagy

a tenyér története

Az anya kirakta a töltött paprikát, és másodszor is beszólt a kisszobába, hogy kész. Hiába kiabált, a gyerek nem jött elő, úgyhogy megkocogtatta az ajtót.

A lánya szótlanul ült le az asztalhoz, két falat után letette a kanalat. – Nem ízlik? – kérdezte a nő. – Hát, ha már így megkérdezted, elég szar – felelte a gyerek, és visszament a szobába, még a széket se tolta be maga után. A nő először ki akarta kotorni a vécébe a maradékot, aztán meggondolta magát, visszaöntötte a lábosba. Közben eltelt egy negyedóra, úgyhogy megint bekopogott a lányhoz. Négyre kellett volna az apjához érnie, de még össze se csomagolt.

Mivel a kopogásra nem jött válasz, óvatosan benyitott. Az íróasztalon újságok voltak szétterítve, a lapokon nyitott üvegfestékek. A kislány csíkos zokniban térdelt a széken és az ablakot zsírtalanította.

– Most akarsz festeni?! – kérdezte az anyja.

A lány leszállt a székről és sötéten felpillantott:

– Az én ablakom, nem? Vágod?

Az anya szó nélkül elkezdte összepakolni a lány hátizsákját, aztán sorra becsukta a festékeket. Az újságot összegyűrte és kivitte a konyhába. Amikor kész lett a hátizsákkal, szárazon beszólt az ágyon duzzogó gyereknek:

– Öt perced van, hogy felöltözz. És szellőztesd ki ezt a szagot.

A kislány hetek óta ezt csinálta. Egyszerűen nem bírta elviselni a nő barátját, és próbálta ellehetetleníteni az ilyen alkalmakat. Egymást követően két szombaton is otthon maradt, amikor az anyjának találkozója lett volna, és még egy szentendrei osztálykirándulást is hajlandó volt beáldozni, csak hogy keresztbe tegyen az otthoni programnak. Legutóbb azzal fenyegetőzött, hogy ha még egyszer meglátja ezt a gusztustalan, szőrös csávót az anyja mellett, öngyilkos lesz. Akkor a nő életében először lekevert neki egy pofont. Kicsit maga is elcsodálkozott, amikor a keze fölemelkedett és elindult, mintha saját anyja mozdult volna meg benne, és irányította volna felizzó indulataival az izmait. A lány szorította az arcán a vörös tenyérnyomot, és süketen állt, mint aki hirtelen elfelejtette, hol is van, és ki ez a feldúlt, ellenszenves asszony itt vele szemben.

Ez már két hete történt. A nő következő találkozója a gusztustalan szőrös csávóval éppen ma lett volna, de a gyerek láthatóan nem akart elindulni otthonról. Amikor mégis kilépett az ajtón, köszönés nélkül trappolt le a lépcsőn, és úgy vágta be a kaput, hogy belerezgett az egész emelet. A nő a szobaablakból utánanézett: azt akarta látni, a trolimegálló felé indul-e el. Délután még a biztonság kedvéért felhívta a volt férjét, de lány nem akart a telefonhoz jönni.

Közben lehűlt az idő, komor, alacsony felhők ereszkedtek a városrész fölé. A szomszédok lekiabáltak a kint bicikliző gyerekekért, a kutyások bementek, és este hét körül sűrű csönd lett.

A férfi elkésett, de cserében elmondta, hogy ott is alszik, ami ritkán fordult elő. Tulajdonképpen – legyünk hitelesek, legalább az elbeszélés kedvéért – soha. Válófélben voltak a feleségével, de az volt a hallgatólagos megállapodás, hogy az éjszakát mindenki otthon tölti, és úgy tesznek, mintha minden a legnagyobb rendben volna. A nő ezt fölösleges képmutatásnak érezte, és sokat vitatkoztak ezen. Ilyenkor mindig az volt a végszó, hogy te tudod. A férfit halálra lehetett ezzel idegesíteni, úgy hangzott, mintha a felesége megduplázta volna magát, és a szerelme szájából is ő érvelne. Elege volt már abból, hogy mindenki vár tőle valamit. Azt szerette volna például, hogy a nő ne akarjon vele összeköltözni. A kislányt kifejezetten nem bírta, agresszív szemüveges kis békának tartotta. (Az is volt.)

Tulajdonképpen a férfi semmi másra nem vágyott, mint minden kötelezettség nélkül a nő mellett lenni, lehetőleg állandóan. Azt is írhatnánk, sokkal rövidebb és elegánsabb volna, hogy szerette ezt a nőt. Ám rögtön hozzá kellene tennünk, hogy a maga módján, bár ez se jelent semmit, hiszen mindenki csak a maga módján képes kapcsolódni egy másik, a maga módján ezt váró és megengedő lényhez. Az a mód mindenesetre, ahogyan azt a férfi tette, a nőt hol lenyűgözte, hol teljes értetlenséggel töltötte el. A férfi ebben a percben például a nyitott szekrény előtt állt, és egyenként hajtotta bele az arcát a nő ruháiba, hogy beszívja az illatát, miközben azt mondogatta, biztos benne, hogy most élete legnagyobb szerelmét éli át. Imádott ilyen végletesen fogalmazni. A nő a megmelegített töltött paprikával a kezében csak annyit felelt, hogy ehhez, úgy tűnik, őrá nem is nagyon van szükség. Azzal kiment megteríteni.

Éjjel egyikük sem tudott elaludni. Érezték, hogy ez egy ritka, ajándék lehetőség, de mintha nagyobb lett volna bennük az igyekezet és a megilletődöttség, mint maga a vágy: képtelenek voltak szeretkezni. Szégyenlősen, betakarózva beszélgettek a sötétben a múltról. A nő elmondta, hogy gyerekkorában volt kutyája, és most is hogy szeretne, de nem lehet, mert a gyerek allergiás a szőrre. A férfi azt felelte, hogy neki sose volt, de járt egy lánnyal, akinek igen, egy nagy farkaskutya. Utána az meg apjáról mesélt, aki alkoholista volt. Elhallgattak, végül a férfi felkapcsolta az ágy melletti lámpát, és kitakarta a hunyorgó nőt. Nézte a bőrét, a testét borító világos pihéket, a haját, a kezével hirtelen eltakart, szétterülő melleket. Elvette az egyik kezet, végighúzta ujjait a tenyér redőin és azt mondta, a nő örökké fog élni. A nő pedig azt, hogy az azért egy kicsit sok, ő kevesebbel is beéri, csak a férfi legyen mellette. Kopogott kint az eső a garázsok hullámpala tetején, és hallani lehetett, hogy surrognak az autók az úttesten. Iszonyút dördült az ég, belerezgett az ablaküveg. Aztán még egyet, és egyre vadabbul verte az utcát a zápor. – Fázom – mondta a nő, és tényleg libabőrös volt. – Valahonnan jön a hideg.

A férfi fölkelt, lehetett hallani, hogy a gyerekszobában becsukja a bukóablakot.

– Nyitva volt – mondta, és végre mégiscsak ráfeküdt a nőre, a kislámpát pedig, hiába tudta, hogy sose szokták, égve hagyta, hogy lássa az arcát szeretkezés közben.

A kislány csak vasárnap este jött meg az apjától. Fel volt dobódva, mert vettek fehér dzsekit a Mangóban, és kapott egy színes sálat is hozzá. Nem kérdezett a szombatról, odament az anyjához, és belefúrta a vállába a fejét. Aztán a szobába ment, meg akarta csinálni az ablakra a mandalát, amit szombaton elkezdett.

Egyszer csak kirohant a konyhába, az anyjára meredt és gyűlölködő hangon sziszegte: – Undorító. Undorítóak vagytok. Szemetek vagytok!

A nő egyáltalán semmit nem értett. Bement a gyerek után a szobába. A lány az ágyon ült felhúzott lábbal, és az ablakra mutatott, ahol nem volt semmi. Illetve talán mégis. Ahogy közelebb hajolt, látta, hogy középen, ott, ahová a lány mandalát akart festeni, jól kivehetően ott van egy nagy férfitenyér nyoma.

Hetedik fejezet, avagy a váll története

A Miki egér a homokos tengerparton a fürdőruhás kislány mellé áll, és átöleli. Nem, nem az előbbi kislány mellé, hiszen ez egy másik történet egy másik időből.

Annyi csak a hasonlóság, hogy ez a kislány se hajlandó mosolyogni, kimondottan durcásan néz a képbe. A Miki egér erre felkapja, a gyerek üvölteni kezd. Mögöttük a kék tenger, előttük a tanácstalan szülők. A kép végül nem készül el, a család elmegy a fagyizó irányába. A Miki egér felhajtja a fejet, és törölgeti izzadó homlokát, aztán deréktól felfelé lesodorja magáról a jelmezt. Harminc és negyven közötti férfi, csatakos a háta.

Gavriela és Cosmina a napozószékből nézik, ahogy hátrahajolva iszik. Gavriela ötlete volt a török tengerpart, Cosmina még sose járt itt. A strandolók azt hiszik róluk, hogy helyi, török asszonyok, de innen közelről jól hallani, hogy franciául beszélgetnek egymással. Göndör, erős hajuk van, és már nem fiatalok, úgyhogy egymástól függetlenül a fekete, egyberészes fürdőruha mellett döntöttek. Az egyikük félig román, félig magyar, a másikuk görög zsidó, vagyis teljesen átlagos francia asszonyok már nyugdíjas korú, közalkalmazott francia férjekkel. Nem beszélnek se románul, se magyarul, se héberül, se görögül, és minthogy franciák, más nyelven se.

Az iménti jelenetnél mindketten a saját fiukra gondoltak. Gavriela most megkéri Cosminát, hogy kenje be a vállát. Egyszer már bekente, de most más irányból süt a nap, és erősebben éri. Cosmina feláll, széles fehér combján és vastag vádliján kék erek futnak. Lekotorja a flakon nyakáról a krémbe tapadt homokot, és bekeni Gavriela mindkét vállát, aztán visszaül. Hallgatnak.

Gavriela elég sokára azt mondja, hogy köszönöm, aztán nézi a vizet. Nagy hullámokat vet a tenger, a strandolók visongva ugrálják át a tajtékot. Váratlanul szólal meg, még mindig a fia jár az eszében.

– Valamit akartam mesélni.

Mivel nem jön válasz, belevág.

– Tudod, amikor Jean-Philippe meg akart halni.

– Tudom.

– Nem egy nő miatt akart.

– Nem.

Gavriela most újra elhallgat, de lehet, hogy csak erőt gyűjt.

– Egy férfi miatt.

Most Cosminán a sor, ő hallgat. Sokára szólal csak meg, és Davidról beszél, a fiáról. Ezt azért muszáj hozzátennünk, mert a párbeszédükből ez nem derül ki egyértelműen.

– Szerintem nekem se lesz unokám.

Megint hosszú szünet következik, nem is várjuk ki a végét, inkább röviden összefoglaljuk, mit mond még. Nagy mögöttük a morajlás, és mindkét nő szaggatottan beszél, úgyhogy nem könnyű, de szükséges. Cosmina azt fejtegeti, hogy David, a fia, aki a történet idején harminckilenc éves, valamiért Romániába akar költözni. Pedig nincs is ott már egyetlen élő rokona se. De előtte még eltölt egy évet Magyarországon egy sebészeten, aztán jövőre betársul egy klinikába. Szépségklinika lesz Bukarest mellett. Már meg is kapta hozzá a hiteleket.

Gavriela pontosan tudja, hogy David már Budapesten van, és nem nagyon érti az egész történetet. Az a fiú egy szót se tud magyarul, mi dolga lehet ott? Klinikák mindenhol vannak, minek elmenni a fenébe. A higiéniáról nem is beszélve. Igazából nem is érdekli, mert a saját fia, Jean-Philippe körül járnak a gondolatai. De nem akarja megbántani Cosminát, úgyhogy válaszol.

– Miért ne menne? Ott is megnősülhet.

Ezzel azt akarja mondani, hogy neki legalább van esélye a családra, nem úgy, mint az ő fiának. Hogy hozhat valami feleséget onnan a világ végéről is. Legalább elvben.

Cosmina erre nem tud mit felelni, úgyhogy most ő kéri meg Gavrielát, hogy kenje be a vállát, mert nagyon ég. Gavriela bekeni, közben Cosmina vontatottan folytatja.

– Nem kéne ezzel foglalkoznod: így van, és kész. Az a lényeg, hogy megtalálja a helyét. David valahogy nem találja. Tudod…

Cosmina szétkeni a saját vállán a maradék krémet, lehúz belőle kicsit a karjára is.

– …Tudod, lehet, hogy hülyeségnek tűnik, de szerintem az egész a zsidóság miatt van. Hogy még mindig arról van szó.

Gavriela rettenetesen szokta unni ezt a témát.

– De te nem is vagy zsidó.

– Mindenki zsidó – összegzi pár perc után Cosmina a napszemüveg mögött.

Gavriela ezt most egyáltalán nem érti, ülnek a napsütésben. A mikiegeres férfi megint talált egy gyereket, ezúttal sikerül megcsinálni a Tengerparti emlék felirattal ellátott fotót.

Este hatkor áll csak fel a két nő a napozóágyból, kirázzák a homokot a törölközőkből. Papucsba bújnak, vizsgálgatják egymást hátulról. Mindkettőjük válla csúnyán leégett.

Nyolcadik fejezet, avagy

a fül története

A lány, akit annak idején, amikor a szülei még szerették egymást, Áginak kereszteltek, nem sok reményt fűzött a harmincadikhoz. Akkor költözött ebbe a Baross utcai lakásba. Aztán novemberben eljött a születésnapja, de végül megint egyedül ünnepelte, még az apja se telefonált rá. Mint utóbb kiderült, Puskás Öcsit gyászolta aznap nagy átéléssel, ablakba kitett égő gyertyával. Amikor hetekkel később szóba került az elfelejtett születésnap, az apja olyan elismeréssel nézett rá, mintha a lány élete első valamirevaló cselekedetét hajtotta volna végre azzal, hogy épp a neves focista halála napján töltötte be a harmincat. Nagy futballrajongó volt az öreg, sose tudta megbocsájtani a sorsnak és a feleségének, hogy két lánya született.

A lakásba azóta elég sok minden került, de még mindig nem sikerült otthonossá varázsolni. Esténként a szomszédból rendszeresen áthallatszottak a veszekedések. Négy évvel ezelőtt még állandó csecsemősírásra ébredt, mostanában pedig egy fiatal nő üvöltözött folyton a már óvodás korú kislánnyal. Kezdetben az anya szokásos méltatlankodását lehetett hallani, aztán puffanásokat, hisztérikus csapkodást, végül szűnni nem akaró nyüszítést. Pont ebben az időben szokott skype-olni, és többször azon volt már, hogy akkor most átmegy a szomszédba. Folyton vernek egy gyereket – mondta kétségbeesetten az ismerősének a képernyőn. Az ismerős állította, hogy még a hangszórón át is hallani a bömbölést, és azt javasolta, hogy hívja ki a rendőrséget, ám ehhez valahogy nem volt ereje és bátorsága. Másnap, amikor a liftnél összefutott a szomszéd nővel, az meglepően normálisnak látszott. Mellette állt a kislánya, egy plüsselefántot szorongatott. Gyanakodva figyelgette lentről az idegen nénit.

Este, amikor odaült a géphez, megint elkezdődött az üvöltözés. – Ezért nincs nekem senkim – kiabált odaát az anya –, ezért! Te kis rohadék, minek szívod a véremet? Hát mit képzelsz te magadról, mi? Hát mit képzelsz te magadról?

A képernyőn pont bejelentkezett az indiai férfi. Három hónapja leveleztek, Lutonban lakott, és abban az évben született, mint Curt Cobain. Ági hirtelen eldöntötte, hogy ad neki egy esélyt, elvégre az eddigi jelentkezők közül még mindig ő tűnt a legnormálisabbnak. A harmincegy már majdnem negyven, Luton viszont már majdnem London.

Másnap este üzent neki, hogy örülne egy személyes találkozásnak. A szikh férfi azonnal válaszolt és bejelentette, hogy a cégtől a jövő hétre tudna is kérni egy hét szabadságot.

Ez így elsőre kicsit gyorsnak tűnt, de a lány igyekezett ráhangolódni. Nem volt könnyű. Nézegette a pasas fura családi képeit, és próbált elképzelni egy másik életet, távol a kiabáló szomszédtól és a hideg radiátoroktól. Turbános, komor férfiak néztek rá a fotókról és komoly, sötét arcú nők. A fiú testvérét, aki Bostonban élt, Darpannak hívták, de azt már képtelen volt kihámozni az üzenetből, hogy tulajdonképpen mivel is foglalkozik. Este feküdt a kanapén, és arról ábrándozott, hogy majd szép indiai gyerekei lesznek, miközben a szomszédból áthallatszott a kislány hüppögése.

Reggel összefutott az anyával a gangon. Vékony, hosszú hajú nő volt laptop-táskával a vállán. Teljesen kiegyensúlyozottnak tűnt, nehéz volt összehozni a falon túli rikácsoló hanggal. A gyerek most nem volt vele, biztos már korábban elvitte az óvodába. Ági előreengedte a kukáknál és nézte, ahogy kilép a kapun. Aranyló lófarka volt és elég jó alakja.

Este megint elkezdődött a szokásos műsor. – Hát mit képzelsz te magadról, mi? Hát mit képzelsz te magadról? – darálta a hisztérikus hang, miközben megindult odaát a csövekben a víz és zubogott a kádba. A szikh ezalatt bejelentkezett és tudatta, hogy lefoglalta a repülőjegyet. A lány tervezgette, hogy hova fogja majd vinni Budapesten. Arra gondolt, hogy esetleg elmehetnének sétahajózni, vagy fel a várba. Ide a lakásba semmiképp. Szégyellte volna a gangra nyíló sötét szobát, de még inkább az állandóan áthallatszó esti cirkuszt. Az jutott még eszébe, hogy elviszi majd Szentendrére, az be szokott jönni a külföldieknek. Meg esetleg Esztergomba. És a Gellértbe, bár abban nem volt biztos, hogy rögtön fürdőruhára akar-e vetkőzni, de ezt se tartotta kizártnak. Ha a szikh hagyott volna két hetet a fogyókúrára, nem lett volna gond.

Mindebből persze semmi nem lett, mert péntektől szakadni kezdett az eső. Sötéten és vigasztalanul ömlött reggeltől estig. Kifordult az ernyője, amíg a reptéri busztól elment a bejáratig, aztán bőrig ázva várta a kétórás késéssel érkező gépet.

Jyran Singh magas volt és tartózkodó. Áginak elsőre az volt a benyomása, hogy kifejezetten idegenkedik tőle, de aztán pár nap alatt hozzászokott a lassú, kissé távolságtartó tempóhoz. Városnézésről szó se lehetett, muszáj volt beülni valahová. Először arra gondolt, hogy meghívja egy angol nyelvű filmre, de aztán elképzelte, amint a piros turbánnal beülnek, mondjuk, a Művész moziba, és inkább lemondott a kalandról. Egy kávézóban kötöttek ki. Jyran Singh itt, a márványasztal felett nyújtotta át a díszes fülbevalót egy előre betanult, alig érthető magyar mondat kíséretében. Láthatóan megdöbbent, amikor a lány mosolyogva közölte, hogy a fülbevaló gyönyörű, de neki sajnos nincs kilyukasztva a füle. A szikh zavartan bámult rá, mintha ez idáig abban a hitben élt volna, hogy a nők eleve lyukkal a fülükön születnek. Ági szabadkozott, hogy nagyon sajnálja, aztán hirtelen ötlettel bejelentette, hogy sebaj, holnap kifúratják.

Ezt már eddig is megtehette volna, de világéletében riasztotta a fülbelövés felirat, és jól elvolt a klipszekkel. Most viszont eltökélte, hogy örömet szerez ennek a magas embernek, úgyhogy együtt mentek be a Teréz körúti kapu alá, ahol a fehér köpenyes kozmetikusnő gyanakodva vizsgálgatta őket. Később átnyomakodtak valami szűk folyosón egy szolárium előtt, aztán kikerültek egy nyitott szárítót, amin foltos, fehér törölközők száradtak. A kozmetikusnő megkérte a férfit, hogy itt, a folyosón várakozzon, a lányt pedig, aki ekkor már szívesen visszafordult volna, betolta egy elfüggönyözött ajtón.

A második lyuk belövésekor óriási zajt hallottak. A szikh feldöntötte a törülközőszárítót, és Ági arra ment ki, hogy a földön fekvő turbános férfit egy gumikesztyűs fodrásznő élesztgeti. – Festésem van, ez meg elájult itt nekem – magyarázta a fodrász, és hárman kikísérték a sápadt férfit az utcára.

Az ajándék fülbevalót sajnos nem lehetett berakni, mert egy hétig a géppel belövött kis arany gömböt kellett viselni. A lyuk már a második napon begennyesedett és váladékozott, a lány napközben biztató mosollyal törölgette egy kis vattapamaccsal. Ilyenkor a szikh is biztatóan visszamosolygott, és próbált nem emlékezni a narancssárga edényre, amit a kozmetikában látott. Az történt ugyanis, hogy mikor a lány már vagy húsz perce eltűnt a kozmetikusnővel, akkor arra gondolt, hogy beszól érte. Félrehajtotta a függönyt, és a hokedlin egy tálat pillantott meg lehúzott gyantacsíkokkal, amikből óriási, fekete szőrszálak meredeztek. Olyan volt, mintha egy megnyúzott disznó serkés bőre állt volna abban a narancssárga edényben. A szikh visszahajtotta a függönyt és végigvágódott a földön, éppen abban a pillanatban, amikor odabent a második lyukkal is végeztek.

A cimpák még a negyedik nap után is váladékoztak, noha a lyukaknak állítólag egy héten belül meg kellett volna nyugodni. Sajnos ezt a szikh már nem láthatta, mert az ötödik nap reggelén váratlanul elutazott valami munkahelyi bonyodalomra hivatkozva. Csak egy hangüzenetet hagyott a lány mobilján, aki munka után hallgatta le. Este odaült a géphez, hátha eléri a férfit, de az nem jelentkezett be. Csak a falon túl kezdődött nyolc körül a szokásos kiabálás. – Hát mit képzelsz te magadról, mégis, mit képzelsz te magadról, mi? Hát mit képzelsz te magadról?

Kilencedik fejezet, avagy

az ujjak története

A parkolóóránál egy bordó hajú, alacsony nő bajlódik, válogatja az aprót. Nem szokott bejönni ide a belvárosba kocsival, de most erre van dolga. Fogalma nincs, hogy kell mobilon fizetni, ráadásul a mobilját se találja, lehet, hogy a fénymásolóban maradt még óra előtt.

Tegnap este előkotorta a tárcájából a sötétkék, ezüst feliratos névjegykártyát és megnézte az ékszerészlány címét: emlékezett, hogy itt van az utca valahol a templom környékén. A cím egyébként az üzlet címe, a volt tanítványa ugyanis ékszereket tervez. A parkolócédulát beteszi a műszerfalra, aztán elindul megkeresni a boltot.

Fel kéne lépnie a járdára, de egy pár állja el az útját, egymás arcába meredve veszekszenek. Mindez teljesen hangtalanul történik, a fiatalok mindketten siketnémák. A nő dühösen, magából kikelve magyaráz, hadonászik a saját arca előtt, aztán jelentőségteljesen a mellkasára bök. A férfi is gesztikulál, ha mindez hangosan zajlana, azt mondhatnánk, egymás szavába vágnak. De kiabál a kezük, annyi bizonyos. A tanárnő lenyűgözve nézi pantomimjukat. A vitázók nem foglalkoznak vele, teljesen elfelejtkeztek a körülöttük vibráló utcáról. Hozzászoktak, hogy őket nem hallják. A férfi egyszer csak a nőhöz lép és határozottan megfogja a csuklóját. Az ujjait egyetlen mozdulattal visszasimítja az öklébe és bezárja a nő kezét, mintha azt mondaná, hogy fogja már be a száját. A nő meglepődik, de aztán kiszabadítja a kézfejét és tovább darálja, amit elkezdett. Két mozdulatot ismétel állandóan: az egyik olyan, mintha ördögfejet csinálna a jobb ökléből, eláll a hüvelyk és a kisujja, így köröz. A másik még különösebb, mert ilyenkor meg oktatóan feltartott mutatóujjával ír le apró köröket. A tanárnő arra gondol, hogy ez is egy nyelv, egy titkos, különös nyelv, és még a veszekedés is olyan rajta, mint valami elkeseredett társastánc.

Kikerüli őket és elindul a járdán, de csak egy patikát lát a közelben, ékszerboltot nem. Kétszer is elmegy előtte, mert egy kirakatot keres a szemével és nem tudja, hogy nincs. Egy meredek lépcsőn kell a pincehelyiségbe lemenni.

Végre megtalálja a cégtáblát, elindul a mélybe.

A lány látja a lefelé botorkáló nőt, de csak akkor ismeri fel, amikor már a haja is látszik. A tanárnő! Két tanfolyamot végigcsinált a nyelviskolában, a harmadik után mehetett volna vizsgázni, de váratlanul kimaradt.

A tanárnő leér, és köszön, hogy szia. A nyelviskolában tegeződtek, de ez itt most kicsit furcsának hat, zavarba is jön tőle, túl bizalmasnak érzi. Gyorsan elmondja, hogy az unokahúga szülni fog, és szeretné meglepni valami jópofa, egyedi ékszerrel. Babaruhát majd vesznek a többiek, ő ahhoz úgyse ért. Közben körbejárja a pici boltot és nézegeti az üveges faliszekrényeket.

A lány is zavarban van, mindenfélét kirak a pultra egy bársonyra. Azt kérdezi, miért pont gyűrűt akar a tanárnő. Úgy érti, hogy vihetne például nyakláncot vagy karkötőt, ahhoz nem kell olyan pontos méret. A tanárnő kézbe veszi a láncokat, tényleg nagyon szépek. Az egyiknek a végén nagy, lukacsos gömb lóg. Toledóban árultak ilyeneket a katedrálisban, jól emlékszik, mert nem tudta megvenni. Angyalgömbnek nevezték őket.

A lány a fiókból egy kulcscsomóra hasonlító karikaköteget vesz elő, hogy megfelelő méretet nézzenek. A tanárnő azt mondja, az unokahúga pont akkorát visel, mint ő, fölösleges méricskélni. A lány csörömpöl, mutatja, mennyire kell szorosnak lennie a gyűrűnek, mert sokan nem tudják. Az ő gyűrűsujja negyvenhatos, a tanárnőé ötvenhármas. Újabb ékszereket pakol ki, hallgatnak.

Pár másodperc múlva a tanárnő, anélkül, hogy felnézne, megkérdezi, hogy miért maradt ki a tanfolyamról. – Nem volt értelme tovább folytatni – feleli a lány, és ő se néz föl.

– Az ember nem valaki miatt tanul meg egy nyelvet – mondja a tanárnő, és már a kimondás pillanatában is érzi, hogy ez hazugság, hiszen dehogynem. Csak amiatt. Az anyánk miatt tanulunk meg beszélni, hogy aztán soha többé ne hallgasson ránk és ne értsen minket, aztán idegen nyelveket tanulunk, hogy továbbra is idegenek maradjunk. Egyre több nyelvet, egyre idegenebbül a világban.

A lány azt mondja, hogy ő pedig csak valaki miatt akart, de már nem érdemes. Hogy volt egy francia fiú, akivel úgy tűnt, lesz valami, aztán… nem úgy alakult.

A tanárnő erről nagyon sokat tudna mesélni. Annyira sokat, hogy most inkább hallgat és a gyűrűket böngészi, mert tényleg fogalma nincs, melyiket kellene választania. Hirtelen kiszúr valamit az üveg alatt. Érdekes, matt felületű, nagy gyűrű. Kívül szögletes, belül kerek, és van benne valami provokatív.

A lány lehajol és előveszi, de rögtön hozzáteszi, hogy az tulajdonképpen jegygyűrűnek készült, annak tervezte. Egy nő rendelte a harmincötödik házassági évfordulójára, és akkor többet csinált belőle, mert megszerette ezt a formát. A tanárnő azt mondja, szerinte nem látszik, hogy ez jegygyűrű, a lány meg azt, hogy persze, csak ő tudja, és mások biztos nem is gondolják. És hogy elég drága, de szóljon esetleg a tanárnő Jézuskának, majd az meghozza. Ezt szokta mondani ilyenkor, de most rögtön érzi, hogy talán nem kellett volna: lehet, hogy a tanárnő zsidó, és baromira nem szokott jézuskázni, különben meg honnan tudja ő, hogy másnak mi a drága.

A tanárnő azt feleli, hogy neki a világon nincs senkije, rég elvált, gyereke nem lett, de nem baj, mert ha megtetszik neki valami, azt ő szépen megveszi magának: soha nem csinált ebből gondot. Most például itt van ez a gyűrű, ezt elviszi, a láncot meg kéri az unokahúgának.

A lány néz, aztán váratlanul könny futja el a szemét. – Elnézést – mondja, miközben kicsi dobozkákba csomagol, két krepp-papírt is összemaszatol a könnyeivel. – Egész életemben ezeket a rohadt kurva jegygyűrűket csinálom – folytatja a pultnak címezve –, és most azt hittem, lesz nekem is. Hát nem lett.

– Én meg egész életemben nyelvet tanítok – mondja a tanárnő. Mondd már. – És mikor azt hiszem, van értelme, a legjobb diákjaim eltűnnek a tanfolyamról.

A tanárnőnek még napok múlva is a lány jár a fejében, meg a járdán veszekedő szerelmespár. Amikor visszament a kocsihoz, már nem álltak ott, de élénken emlékszik az arcukra. És a pénteki óra után eszébe jut, hogy az egyik angolos kolléganő eredetileg gyógypedagógus. Rögtön át is megy, és minden bevezetés nélkül megkérdezi, ismeri-e a kézjeleket. A kolléganő nagyon elcsodálkozik, egyáltalán nem érti, hogy hogy jön ez most ide, elvégre péntek délután van, nincs idő hülyeségekről társalogni. Kelletlenül felnéz a dolgozatokból. A bordó hajú tanárnő pedig elé áll, leteszi a szobakulcsot és két jelet kezd komoly arccal ismételgetni. – Teljesen világos – mondja a kolléganő, és visszafordul a dolgozatokhoz. – Az egyik azt jelenti, hogy örökké, hogy mindig. A másik meg azt, hogy árva. Érted? Árva.

Tizedik fejezet, avagy

a hüvely története

David szeretője elhelyezi tepsiben a bejglit. Lekeni, ahogy olvasta, és betolja a meleg sütőbe, aztán rácsukja az ajtót. A tojásfehérje a spermára emlékezteti.

Arra gondol, hogy ma nem fogja engedni magából kiszállni a férfit: teherbe akar esni. Pont középidőben van, nyugodtan megtörténhet. Elmosolyodik, föltekeri a sütőórát és kimegy, vissza a saját lakásába.

Ahol eddig volt, az a szomszéd nő konyhája. Neki nincs saját sütője, főzni se nagyon szokott, nemhogy sütni, a rezsót csak melegítésre használja. Most viszont megnézte az interneten, hogy kell bejglit csinálni, mert meglepetést akar szerezni.

A francia fiú imádja a mákos dolgokat. Még alig ismerték egymást, amikor elmondta a lánynak, hogy gyerekkorában az anyja barátnője sütött neki mákos kiflit.

Ez egy görög nő volt, David sokat emlegeti. Mindig vitte őt is, ha a fiával mentek bevásárolni. A Marais apró üzlete volt az egyetlen hely akkoriban Párizsban, ahol legálisan mákot lehetett venni.

A lány közben visszaér a saját lakásába, és azon gondolkodik, hogy melyik póz a legalkalmasabb a megtermékenyülésre. Talán a misszionárius. Nézi magát a gardróbszekrény tükrében, leül az ágyra. Hirtelen ötlettel összefogja négy sarkánál a plédet, és kiviszi a mosásba a díszpárnával együtt: hadd legyen illatos. Kánikula van, az erkélyen megszárad estig.

Hajat mos, aztán kinyitja a laptopot, csöpög a víz a hajáról a billentyűzetre. Fél, hogy David esetleg üzent: többször mondott már le megbeszélt találkozókat. De nincs új üzenet, becsukja a gépet. Megszárítja a haját, és eszébe jut, hogy rá kéne nézni a bejglire. Keresi a szomszéd lakás kulcsát, nincs sehol. Bemegy a szobába, aztán vissza, ki a konyhába. Megrémül. A fürdőszobába szalad, leguggol a mosógép elé. A gép forgó dobjában jól hallhatóan zörög valami. A kulcsot összefogta a takaróval és bedobta a mosásba. Pánikba esik, próbálja leállítani a programot, de nem lehet kinyitni a biztonsági zárat. A dob tele van vízzel, a habban jól kivehető a piros pléd ölében hánykolódó árva kulcs. A szomszédból közben érezhetően szivárog át a bejgli szaga, a lány a fürdőszobában zokog a földön. David még csak most ébredt. Nincs kedve az esti találkozóhoz. Szakítani akar a lánnyal, de fél, hogy veszekedni, esetleg sírni fog. Pedig már most is sír, és közvetve ez is miatta van, bár erről Davidnak fogalma sem lehet. Nincs mód ezeken a dolgokon változtatni, bár az elbeszélő szívesen megtenné, főleg az iménti fürdőszobai jelenet után. A sors többféle lehetőséget kínált fel, és a valóság a legrosszabbra bökött rá, hogy jó, akkor történjen ez. David valahonnan ismeri ezt az örök törvényt, és minduntalan ki akarja játszani. A sors viszont jóval ravaszabb nála: az elbeszélőt még csak-csak el lehet téríteni, a sorsot soha. David nem válogathat a lehetséges valóságok között, legfeljebb meglapulhat egy időre a történetek réseiben. Az ilyen helyzetekben úgyis lapulni szokott, egyszerűen nem jelentkezik többet. Tulajdonképpen szép tőle, hogy most hét óra tízkor mégiscsak becsönget a lány ajtaján.

Őt már délelőtt tizenegy óta nem láttuk, eléggé megváltozott azóta. A haja frissen van mosva, az arcán finom smink. Kivágott fehér ruhát visel, David a mellét nézi. Ja, azt le akartam írni, csak közbejött az a bonyodalom a kulccsal, hogy ennek a lánynak feltűnően nagy, fehér melle van, és akkora rózsaszín mellbimbója, mint egy csészealátét. Ez az óriási mellbimbó mintha átderengene a ruhán, jelentősen megnehezítve David dolgát.

A bejgli nem égett oda, sőt, a csodával határos módon éppen megfelelő állagúra sült. A lány fölszeleteli, David bort tölt. Esznek. Én azért beszélhetek közben, úgyhogy gyorsan elmondom, hogy a szomszédasszony (az, akinek a lakásában a bejgli készült) hazaért közben, és meg akarta lesni a lépcsőházban az érkező férfit, de nem sikerült neki. Már csak a csöngetést hallotta.

David a gyerekkoráról mesél és arról, hogy fel szeretné kutatni a dédnagyapja sírját Kolozsváron. Meg kell valahol lennie, Kozmának hívták az öreget, Kozma Áronnak. A lánynak a Kozmáról, ne ítéljük el ezért, a sütő jut eszébe, Kolozsvárról meg az, hogy David magával vihetné. Bízzuk a mellekre a történet befejezését. A kolozsvári nagypapa egy lakótelep-jellegű urnafalban nyugszik. Valahogy túlélte a háború poklát, de Ceauşescu mennyországát már nem. Még éppen értesült David születéséről, és igen rossz ötletnek tartotta a David nevet, de az utolsó levél, amelyben azt kifejthette volna, sajnos már nem íródott meg. Vagy ezt már elmondtam egyszer?

David most a konyhát pásztázza. Nem, ez így nem pontos: időnként megpróbálja levenni a szemét a lány dekoltázsáról. Hirtelen észreveszi, hogy nincs sütő. Megkérdezi a mellbimbóktól, hogy hol a sütő. A lány azt feleli, hogy nincs, aztán fülig vörösödik. Miközben a szomszédasszonyról magyaráz, David hirtelen elérzékenyül. Biztos benne, hogy a lány hozatta a bejglit vagy megkért valakit, hogy csinálja meg neki. Ettől szinte meghatódik: annyira mindenképpen, hogy eldönti, mégiscsak lefekszik vele.

Nagyon hosszan szeretkeznek, nem írunk le ebből minden részletet, csak ami lényegesnek látszik. David először a konyhaasztalra dönti a lányt, mert mindig így szokta, olyan ez neki, mint sakkpartiban a bevált nyitás. Aztán benyúl a fehér ruha alá, és ellenőrzi, hogy tényleg a mellbimbókat látta-e a ruhán keresztül. Azt kell hinnünk, hogy nem, hogy Davidot egyszerűen elragadta a fantáziája: a lányon betétes melltartó van, amelynek kikapcsolása nem is egyszerű feladat. Alul tangát visel, ezt már sokkal könnyebb lehúzni, bár talán nem kellene a bejglis tálcára dobni. Hajítsa David inkább az egyik székre: ez az! Később az ágyon folytatják, David benyúl a lány combja közé. A lány hüvelye sikamlós és forró, szinte magába szippantja. A fiú lassan mozog. A lány érzi, hogy hamarosan elélvez. Mindeközben az agya valahogy függetleníti magát az ágyékától és az jut eszébe, hogy milyen érdekes a nyelv. Hogy magyarul azt mondják, elmenni, franciául meg azt, hogy érkezni. Nem is sejti, hogy ennek most mekkora jelentősége van, hogy a helyzet bizony éppen fordított, mert ő mostanra érkezett meg a kapcsolatba, David viszont menthetetlenül el fog menni.

A kilövellés előtti másodpercekben David kitépi magát a lányból és félrefordul, saját kezébe veszi a hímtagját. Ezt fontos leírni, mert ez mindig, kivétel nélkül mindig így zajlik. David az élvezet pillanatában mélységesen magára szokott maradni. Most is háttal fekszik a lánynak, megközelíthetetlenül, a tenyerébe ömlött spermával. A lány is nagyon egyedül van. Átizzadtan, üres és égő hüvellyel fekszik egy magába zárult idegen test mellett.

Időbe telik, míg David visszatalál a jelenbe, saját belső folyosóiról ismét kibotorkál a szoba sötétjébe. Eszébe jut a bejgli és megfordul. Megkeresi a lányt a sötétben. Simogatja a mellét, miközben azt gondolja, hogy soha többé nem jön. Közelebb is húzódik hozzá. Már most se akar itt aludni, csak időt próbál nyerni. Gyengéden átöleli a lányt és belefog egy hosszú történetbe. Elmeséli, amit annak idején annyiszor hallott Gavrielától: hogy hogyan jöttek a görögök Magyarországra a polgárháború után. Gavrielának is él itt valami ismeretlen unokatestvére, róla szól a történet. Illetve a szavak elvesztéséről. David bársonyos, megnyugtató hangon meséli a sötétben nyitott szemmel fekvő lánynak a nyelv történetét.

Tizenegyedik fejezet, avagy

a boka története

Misi kisfiú korában folyton a lúdtalppal kínlódott. Mindenféle gyakorlatot kellett végigcsinálnia, papírfecniket fölszedni lábbal a földről, meg ilyen hülyeségeket. Az anyja ezt nagyon komolyan vette. Aztán amikor nyolcéves lett, csináltattak neki egy betétet. Ez ezerkilencszáznyolcvanhárom januárjában történt, még ma is jól emlékszik erre a napra. A Bokányi Dezső utcába kellett menniük a hatodik kerületbe, és meg volt róla győződve, hogy Bokányi Dezső is a bokasüllyedésről kapta a nevét: hogy volt neki is egy bokányi süllyedése, de aztán a betéttől elmúlt. Ezek az utcanevek azóta sorra eltűntek, amikor jött a Nagy Utcanévváltás, de Misi ma is azzal tudja legjobban elszórakoztatni az anyja öreg barátnőit, hogy mindent a régi nevén emleget. Könnyű neki, az apja trolivezetőként dolgozott, ismerte az egész várost.

Akkoriban, amikor az a bizonyos betét készült az azóta átnevezett Bokányi Dezső utcában, Misi apja pont az arra közlekedő trolivonalon dolgozott. A szülei már évek óta elváltak, az apának lett egy új családja, és született két új gyereke, de erről otthon az anyjával nem volt szabad beszélni. Állítólag a férfi az új feleséget is a hetvenötösön ismerte meg, úgyhogy ez a járat kimondottan tabutéma volt. Azon a bizonyos téli délutánon dideregve várták a latyakos járdán a trolit, és a gyerek fél szemmel a vezetőfülkét leste, hogy vajon nem az apja van-e szolgálatban. Egy idegen vezető volt, de Misi titokban reménykedett, hogy talán visszafelé mégis az apja lesz.

Megcsináltatták a betétet, de visszafelé megint egy ismeretlen, bajszos sofőr jött. Pedig a gyerek nagyon szerette volna, ha csak úgy véletlenül találkoznak az apjával. El akarta mesélni neki, hogy folyékony gipszbe kellett lépnie, és úgy vettek mintát a lábáról, és hogy most már örökre megmarad a lenyomata, mint a pompejieknek a lávában. Mondta is neki, amikor legközelebb találkoztak, hogy nagyon szeretné őt látni munka közben, mert az osztályában már mindenki tudja, hogy az apja igazi trolivezető.

Amikor a legközelebbi hétvégén átment hozzájuk, nagyrészt a bokasüllyedésről volt szó. Az új feleség ellenezte a betétet, és azt mondta, hogy ellustulnak a talp izmai, és Misikének leginkább le kéne fogynia, az sokkal hatásosabb volna. A saját gyerekeivel példálózott, hogy lám, azoknak nincs bokasüllyedésük és nem is lesz, mert eleget mozognak és nem túlsúlyosak. Az új feleség ugyanilyen megfontolásból nem viselt melltartót se, mert nem szerette volna, ha ellustulnak a mellizmai, inkább dolgoztatta őket, méghozzá elég keményen. Érkezésnél és indulásnál mindig óriási, izzadságszagú keblei közé vonta a megszeppent Misit. Ezen az estén Misi apja azt mondta neki, hogy ha-ha-ha hagyd má-már azt a gye-gyereket, amiből Misi tudta, hogy az apja ideges, mert mindig olyankor kezdett el kínosan dadogni.

Tényleg az volt, akkor döntött úgy, hogy a láthatásos hétvégéken többet nem hozzájuk mennek fel a lakásba, hanem szolgálatba kéri magát, és együtt troliznak. Ez pluszpénzt jelent, a felesége se szólhat érte egy szót se.

Misi beült a vezetőfülkébe és kiváltságosnak érezte magát. Néha egy-egy hosszabb megállásnál kiment és visszajött, hogy lássák, a sofőrhöz tartozik. Azt szerette legjobban, ha gyerekek is utaztak a járművön, akkor többször is kinyitotta a fülke ajtaját és kinézett. Egyszer kiakadt az áramszedő, és az apja visszarakta, közben a kíváncsi utasok mind őket nézték.

Az indulásnál mindig szorongott egy kicsit, mert ha az apja idegesen érkezett, akkor nem tudta rendesen bemondani a megállókat. Ha előzőleg nem veszekedtek otthon és nyugodt volt, akkor nem dadogott annyira, de ha igen, képes volt teljesen leblokkolni. Az indulásnál még egész simán ment neki a bemondás, mert az elsőre rákészült, de mondjuk az, hogy Kmetty utca, az a legritkábban sikerült elsőre. Általában a mássalhangzós neveket szúrta el, főleg azokat, amik k, m, vagy p betűvel kezdődtek.

Még mindig latyakos tél volt, amikor az apja egyszer vörös arccal, feldúltan vette fel a végállomáson a láthatásra érkező Misit. Éppen a bokasüllyedéses utca felé mentek, és Misi el akarta mesélni, hogy voltak kontrollon, és azt kérdezték, nem töri-e a lábát a betét, de az apja feldúltan rászólt, hogy most nnnnn-ne-ne-ne be-beszélgessenek. Misi közelebb húzódott hozzá: látta, hogy remeg az álla. Az első megállót rögtön elszúrta, a másodikat is több nekifutásra sikerült csak bemondania. A harmadik megállónál álltak egy picit, mert valaki futott, hogy elérje a buszt, és az apja mindig odafigyelt a visszapillantóban az utasokra. Két srác szállt fel, Misinél alig idősebbek, és leültek a két első ülésre. Lihegtek.

Messziről rohanhattak a megállóig. A hideg ellenére csak melegítőfelső volt rajtuk, a kezüket vörösre csípte a fagy. A következő megálló p-betűs volt. Misi sejtette, hogy gond lesz, de az apja megmakacsolta magát, és mindenáron be akarta mondani. Többször is nekiveselkedett, kínos volt. A következőnél ugyanez játszódott le, csak még durvábban. A fiúk az első ülésen rázkódtak a röhögéstől, de Misi nem kapcsolt rögtön. Csak akkor jött rá, hogy az apján nevetnek, amikor a magasabb, csatakos hajú cigányfiú kukorékolva elkezdte dadogni a megállókat.

Misi odahajolt az apjához és megkérdezte, mi lenne, ha most inkább ő mondaná be, mi jön. Az apja hevesen megrázta a fejét, de néhány másodperc múlva mégiscsak biccentett, ami azt jelentette, hogy jó, próbálják meg. Könnyű megálló jött egyébként, a Hősök terével az apja is megbirkózott volna, de Misi most már felhatalmazva érezte magát, hogy innentől az összes megállót végig bemondja. Tudta kívülről az egész vonalat. A fiúk a végállomás előtt eggyel leszálltak.

Misi fogadni mert volna, hogy nem is volt jegyük, és sajnálta, hogy nem jött az ellenőr, pedig ezen a járaton gyakran szokott. Jól megjegyezte őket és elhatározta, hogy legközelebb ő maga kérdezi meg, lyukasztottak-e. Ha látják, hogy a vezetőfülkéből jön ki, csak nem mernek visszapofázni.

Két körön keresztül egyedül mondta be az összes megállót, időnként hátrasandítva az utastérbe. Az apja közben megnyugodott, és teljesen normális hangon azt kérdezte, nem akar-e elmenni sütizni a Különlegességi cukrászdába, hatig még nyitva, a következő körben majd fölveszi. De Misi nem akart: kint rákezdett a hó, a vezetőfülkében meg jó meleg volt.

Sötétedett, meggyújtották az utcalámpákat. Egyre sűrűbben havazott, jártak a hókotrók, csak lassan lehetett haladni. Műszak után elgördültek a Pongrácba, ahová a trolik aludni jártak. Ilyen alkalmak után az apja mindig hazakísérte, de előtte még le kellett adni a papírokat, és elköszönni a kollégáktól.

Jöttek sorban a buszvezetők, dobolva verték le a havat a lábukról, és szidták az időjárást. Nézegették Misit, dicsérték, hogy milyen nagy fiú, veregették a vállát. Az egyik azt mondta, hogy nem is látszik az a híres bokasüllyedése, az ő fiának sokkal rosszabb, a másik meg azt, hogy ez legyen a legnagyobb baj, ő a mai napig hordja a betétet, és avval el is van intézve. Az apja csak vonogatta a vállát, és alumíniumlábosban teát főzött mindenkinek a rezsón, mert bár nyolcra ígérte Misit, látszott, hogy egyáltalán nincs kedve elindulni és hazamenni.

Tizenkettedik fejezet, avagy

a haj története

Hullik megint a hó, egy magas, kalapos férfi és a fiatal, szőke nő járkál a halott fenyőfákból rögtönzött kis erdőben. Sok év kell hozzá, hogy egy ilyen fa megnőjön kétméteresre és kivághassák. A nő szinte kislány volt, amikor azt az erdőt, ahonnan ezek a fenyők jöttek, elültették.

Az egyiket túl magasnak találják, a másikat ritkásnak. Ráadásul nem sima lucot, hanem normann fenyőt akarnak, mert az kevésbé hullik. Különválnak, úgy keresgélnek tovább a sorok között. Végül a férfi megfelelőnek ítél egyet, és mutatja is a nőnek, hogy ez jó lesz.

– Helga – kiabál –, gyere csak!

– Á, ez hozzám túl nagy – rázza a fejét a nő.

– Mi mindig ekkorát szoktunk – vonogatja a vállát a férfi –, szerintem az a jó, ha magas.

Azt már nem teszi hozzá, hogy a gyerekek pont azt szeretik, mert időben észbe kap. A nő erre nem felel semmit, forgolódik tovább. Végül kiválasztanak egy alacsony, tömzsi kis fát. A férfi kifizeti.

Az árus betolja a fenyőt a tölcsérszerű, ügyes kis szerkezetbe, és szorosan ráhúz egy hálót. A férfi a vállára veszi a hengert, és viszi a kocsihoz, mint valami gúzsba kötött foglyot. Az árus tűnődve bámul utánuk, és összeütögeti fázós, irhakesztyűs kezeit.

A férfi lehajtja a hátsó ülést és hátulról becsúsztatja a fát. A nő beül előre és lepillant a sebességváltó melletti tárolóra. Egy cédé van benne meg egy hajkefe, tele hosszú, sötét hajszálakkal.

Neki is hosszú haja van, de világos. Most sajnos nem láthatjuk, mert be van gyűrve a sapka alá, csak a frufruja látszik. Biztos a hó miatt: nyilván nem akarta, hogy megázzon.

Megérkeznek az új építésű társasházhoz. Betámasztják a fát a lépcsőházba, hívják a liftet. A negyediken kiszállnak, a nő a tetőtérben lakik. Hirtelen eszébe jut a tavalyi, meg a tavalyelőtti, meg az azelőtti év is, amikor mindig abban reménykedett, hogy a következő ünnepet már együtt fogják tölteni. Nézi a férfit, ahogy rutinosan átviszi a fenyőt a nappalin és kiteszi az erkélyre. Tudja, hogy most mindjárt átöleli őt, mindjárt újra elmondja, hogy mennyire szereti, aztán meleg hangon megígéri, hogy a két ünnep között mindenképpen átugrik.

A nappali már fel van díszítve, a dohányzóasztalon adventi koszorú. A sarokban egy kék világító műanyag gömb áll, most ez is ezüstszínű szalagokkal van körbetekerve. A nő egészen két órával ezelőttig abban reménykedett, hogy lesz egy kis idejük, sőt, talán szerelmeskedni is fognak. Kitett az erkélyre hűlni egy üveg száraz pezsgőt. Éppen a fürdőszobában volt és a haját formázta, amikor a hajszárító zaján át is meghallotta, hogy szól a mobilja. A férfi csak annyit mondott, hogy kevés ideje lesz, és a fát még meg tudják venni, de utána rohannia kell tovább.

A nő most elővesz egy apró, szalaggal átkötött csomagot, és arra kéri a férfit, hogy csak karácsony napján bontsa ki. Ha nem is pont a fa alatt, de legalább aznap este. A férfi zavarban van, azt mondja, ő csak ünnep után készült áthozni az ajándékot. Az igazság az, hogy még meg se vette, mert képtelen volt egyedül eljutni egy bevásárlóközpontba, de ezt persze nem vallhatja be.

Másnap délelőtt szeretne elmenni vásárolgatni, de nem sikerül neki. Ismét ott bóklászik a halott fenyőfákból rögtönzött kis erőben. Kiválaszt egy jó magasat. Ugyanaz a steppelt mellényes árus húzza rá a fenyőre a hálót, mint az előző napon. Azon gondolkozik, nem ugyanezt a pasast látta-e tegnap egy szőke nővel, de nem biztos benne.

– Aranyos vagy, hogy már lehajtottad az ülést – mondja a mellette álló vékony, sötét hajú nő, amikor az autóhoz érnek. Becsúsztatják a fát, aztán elindulnak.

A férfi otthon beszorítja a talpba a karácsonyfát. Délceg feketefenyőt vettek, a csúcsdísz a plafont súrolja. Az apa felhozza a garázsból a díszeket, aztán indul a nagymamához. Délután ötre kellene visszaérniük, addigra minden készen lesz. A felesége megkéri, hogy vegyen angyalhajat és égőt az utcai árustól, ha még nyitva van, mert a tavalyi égősor teljesen tönkrement.

A nagymamától nehéz elindulni. Beteg, de most egy hétre hazaengedték a kórházból, és ragaszkodik hozzá, hogy a gyerekek nála töltsék a délutánt. Ő maga nem akar átmenni hozzájuk, inkább marad a Teréz körúton. Állítólag le kell olvasztania a hűtőt. Rettenetes adagokat főzött, és mikor a fia odaér, éppen fedőket keres a különféle dobozokra. Elsorolja, miben mi van, aztán hosszan keresgéli az előre megírt ajándékcédulákat. A gyerekek nyafognak, végig akarják nézni a nagyinál a betörős filmet, úgyhogy az apa úgy dönt, addig fordul egyet a kocsihoz.

Odakint hideg téli este van, szállingózik a hó, az utca már elnéptelenedett. A fenyőárus ponyvát borít az egymásnak döntött, megmaradt fákra, és indul haza, a nő erkélyén éppen megfagy a pezsgő. A férfi bepakolja a csomagtartóba a műanyag dobozokat, és eszébe jut a meglepetés a kesztyűtartóban. Leszállt a sötét, úgyhogy ez már Szentestének számít: úgy dönt, kibontja. Nem kell sokat bajlódnia, mert a szalag könnyen elenged, és a piros papírból szinte kiömlik az egy mozdulattal levágott sűrű, aranyszínű haj.

Rémülten, szívdobogva csavarja vissza a papírba, és még egy nejlonzacskót is ráhúz, úgy teszi vissza a kesztyűtartóba. Hazafelé képtelen a csúszós útra és a gyerekekre figyelni, egyfolytában az eldugott csomagon jár az esze. Még az is megfordul a fejében, hogy eldobja valahol.

Amikor megérkeznek, lepakolja a nagyi dobozait a konyhában, és már fordul is vissza a többi szatyorért. A gyerekek zajonganak, a felesége pedig kiszól a konyhából:

– Hoztál égőt?

És mivel nem jön válasz, megint megkérdezi:

– És angyalhajat hoztál?

A férfi összerezzen a szótól, mint akit rajtakaptak valamin, és szinte rémülten feleli:

– Elfelejtettem. Elmenjek még érte?

Hátha azt mondják neki, hogy persze, szaladj el és hozzál, és akkor volna még tíz perc, fél óra, egy kis rés az időben, kint a hűvös levegőn, a hószagú estében, ahol úgy reszket a mélykék égre felakasztott hold üveggömbje, mintha bármikor lezuhanhatna és darabokra törhetne: akkor volna még egy kis haladék.

Tizenharmadik fejezet, avagy

a szív története

A hetedik emeleti ablakon ódivatú függöny volt, olyanfajta, ami az ablak közepén rövidebb, mint a terhes nők szoknyája. Ha az olvasók repülni tudnának, beláthattak volna a szobába. De nem tudnak, így megint rám, az elbeszélőre kell hagyatkozniuk, rám, aki az alagútforma nyíláson át egy Klárika nevű öregasszonyt láttam.

Klárika éppen egy termékbemutatót nézett a tévében és a lábkörmét lakkozta. Ez elég nehezére esett, mert már hetven fölött járt, de nem volt mese, beköszöntött a szandálos időszak. A képernyőn fekete-fehér képen mutatták az összes régi tésztafogót meg szűrőt, amit ki kellett volna dobni a szemétbe, és egy színes képen az új, sokfunkciós eszközt, amivel szűrni és fogni is lehetett.

Klárikának esze ágában nem volt kidobni a tésztafogóját. Régi volt ugyan, de piros nyelű, és nála ez volt a konyhában a kiegészítő szín. Másfelől nagyon is elfogadott volna egy ilyen újat, csak nem ennyiért. Viszketett a feje, megvakarta egy tollal, mert nem akarta elrontani a berakást. Egyszer csak megszólalt a kaputelefon. Klárika rémülten ugrott fel, még jó, hogy a lakkja közben megszáradt. Teljesen kiment a fejéből az a kis nő, aki négyre ígérte magát.

A fiatal nő sokáig böngészte a soklakásos ház kaputelefonját, mire végül megtalálta a kézzel átragasztott gombot a szívecskékkel. – Gyere, angyalom! – szólt bele valaki. Ágit, mert így hívták az érkező nőt, idegesítette a tegeződés, de inkább nem szólt érte. Benyomta a berregő kaput. Hívta a liftet, nézegette a felpúposodott linót. A hetediken kiszállt, a folyosón már ki volt tárva az ajtó. – Erre, angyalom! – szólt ki az előbbi hang. – Csücsülj le, még van egy kis elintéznivaló, aztán jövök – kiabálta az öregasszony, és behúzta a szobaajtót. Az igazság az, hogy a kanapén felejtette a lábujjszétválasztó szivacsokat, ezeket kellett hamar eldugnia.

Ági leült az egyik székre. Utoljára a napköziben látott ilyeneket, biztos selejtezésből kerültek ide. Ismerte a panelok alaprajzát, elindult a vécé felé. – Jó helyen vagy, csillagom, villany jobbra! – szólt ki az előbbi hang.

A szűk fürdőszoba ajtaján köntös lógott, a kádon egy gyúródeszka feküdt keresztben. A gyúródeszkát valaki kereszthímzéses terítővel takarta le és cédulát biggyesztett rá: Ne ülj ide!

Ági nem nagyon értette, miért akarna valaki egy kádra fektetett gyúródeszkára ülni. Inkább a vécére szeretett volna, de elment a kedve. Az ülőkét és a fedőt gyanús pöttyökkel tarkított rózsaszín frottír védte. Óvatosan ráereszkedett, aztán arra gondolt, hogy pisilés után szépen meglép. Már a kezét mosta, amikor kiszólt érte a hang:

– Bejöhetsz, csillagom.

Klárika közvetítőirodája, a Szívek szalonja egy lepattant számítógépből, egy megsárgult monitorból és egy irattartó szekrényből állt. És persze magából Klárikából, aki nyilván itt lakott.

– Gyönyörű a fülbevalód – mosolygott.

– Indiai – felelte Ági, de aztán meg is bánta.

– Csak nem jártál ott? – kérdezte az öreglány, és közben húzogatni kezdte lent a fiókokat.

– Fölveszem az adatokat, mint a rendőr, aztán rátérünk a lényegre – fuvolázta, mint aki megfelejtkezett a fülbevalóról. Nyilván így is volt, mert közben kinyitotta a fémdobozt, amiben a pénzt tartotta. A kulcstartón nagy, strasszal kirakott párduc himbálódzott.

Ági az egész beszélgetés alatt a Klárika ritkás szőke haján átderengő fejbőrt nézte. Rózsaszín volt és fényes, mint a műanyag babáké a nejlonhaj alatt. A választék bal oldalán egy hosszú, mélykék csík húzódott, mint valami ér. (Az elbeszélő elárulja, hogy golyóstoll nyoma volt.) Klárikának be nem állt a szája, azt darálta, hogy aki idejön, az mind komoly ember, itt nála csak úriemberek vannak, telefonszámot ő nem ad ki, csak ha a kuncsaft beleegyezik, és itt nincs zaklatás, meg hamis identitással kéjelgés, mert aki ötvenezret befizet, az már akar valamit, az nem szélhámos. Ez itten nem az internett! – vágta ki diadalmasan.

Ági csak bizonytalanul tudta körülírni, hogy tulajdonképpen mit is szeretne, ezért az öregasszony előkotort egy adag gumival összefogott képet és elé rakta.

– Így elsőre ezeket megnézegetheted. Mind igazi úriember.

Az első úriember egy henteskülsejű bajuszos férfi volt, aki egy bajor stílusú kocsma pultjának dőlve bámult a gépbe. A második egy ijesztően feketére sült napszemüveges múmia egy vitorláson, a harmadik hórihorgas, lófogú fiú pitbullal. Ági egyre gyorsabban lapozott. Volt itt vállalati rendezvényen készült kép, volt családi fotó, ahol a szomszédos két nőalakot kisatírozták, és volt rendőrségi felvételre emlékeztető igazolványkép is egy szigorú, szadista külsejű bácsiról. Ági közben már tétován átnyújtotta a pénzt, nem volt visszaút. Klárika villámgyorsan elrakta, közben folyamatosan beszélt, mert megérezte az elbizonytalanodást:

– Ezek itt mind komoly, sportot-utazást kedvelő úriemberek. Az, akit nézel, na, ő pont zsidó, de mondjuk, be is diktálta, szóval lehet tudni róla előre, ha valakinek ezzel baja van. Attól függetlenül nagyon rendes fiú. Szakács. Már két éve jár ide.

A képről egy alacsony homlokú, szellemi fogyatékosnak tűnő férfi nézett vissza. Ági gyorsan továbblapozott.

Arra a kérdésre, hogy tulajdonképpen mit is szeretne, némi tűnődés után azt felelte, hogy valami helyes, életteli, jó humorú pasast, aki esetleg családra is vágyik.

– Férjhez akarsz menni? – csattant fel szemrehányóan Klárika. – Ezt azért ne írd be! Egy ilyen adatlappal mindenkit elriasztasz! Találkozgassál csak szépen sorjában ezekkel az úriemberekkel, aztán ha valamelyik megtetszik, még mindig kialakulhat érzelmi alapon bármi. Egy komoly párkapcsolat is! Ez itt nem az internett, énnálam nincsen szélhámoskodás! – ismételte meg.

Elővett egy újabb összegumizott csomagot. Ezek – tette hozzá – elsősorban szabadidőpartnert keresnek, de kölcsönösen kialakuló esetleges szimpátia esetén házasság is létrejöhet. Néha. Ezek, ténykérdés, kissé idősebb úriemberek felnőtt gyerekekkel, de minden kölcsönös szimpátia függvénye. Ha gondolod, kiveszem belőle a kopaszokat, bár nem írtad kizáró oknak, csak tapasztalatból tudom, hogy sokakat zavar. Na, ez itt például mindjárt egy kopasz, ő is két éve jár már. Egy igazi úriember. De hát van, akit zavar, ha nincs haj. Én se értem, hogy hova lesz a hajuk ötven után, de hát ez van, angyalkám. Persze, te szép és fiatal vagy.

Ági lapozott, zavaros szakmanevek röpködtek. Rendszerpszichológus, ágazatvezető, anyagmozgató, cégtulajdonos. A szobában határozottan acetonszag volt. Az elbeszélő itt most előreszalad és elárulja, hogy Ági nevű szereplője ezen az estén hosszan, reménytelenül sírt, aztán egy olyan öregasszonyról álmodott, akinek keresztszemes tetoválás van a fején. Az iroda számáról érkező hívásokat pedig soha többé nem fogadta.

Ám az elbeszélés jelen idejében még itt ült és a második fényképcsomaggal szerencsétlenkedett. Tekintete a ronda függönyre, aztán a szőnyegre tévedt, és közben gépiesen lapozott.

– Na, ő például nemrég jött, ő futballedző. Igazi sportoló volt, úriember, most már csak edzősködik. – Ági felemelte a tekintetét, és ránézett a képre. Iszonyatosat dübbent a mellkasa, hirtelen leengedte a kezét. Ismerte ezt a házat, a kerítést, a telket. Amíg a szülei el nem váltak, minden nyarat ott töltött.

A képen fehér pólóban és edzőcipőben ott feszített az apja.

– Tetszik? – csapott le Klárika. – Nagyon rendes ember.

– Kicsit talán öreg – habozott Ági.

A kép már az infarktus után készült, tavaly tavasszal. Az apja attól kezdve a legkisebb mozgástól is el volt tiltva, nem mehetett vissza a céghez sem, ahol korábban dolgozott. És Ági tudta, hogy soha, de soha életében nem focizott igaziból, csak ott a telken, a pocakos szomszédokkal. Bő fél éve nem is beszéltek már. A harmincadik születésnapján, amikor az apja nem hívta fel, kitörölte a mobiljából a számát. És később se mentette el, amikor az öreg szabadkozva rátelefonált.

– Vannak gyerekei? – kérdezte felpillantva.

Nincsenek. Illetve… nem tudom – felelte Klárika tűnődve. Közben a lány lángvörös arcát fürkészte, és arra gondolt, hogy na, már megint egy szerencsétlen, aki ide jön apát keresni magának.

Tizennegyedik fejezet, avagy

a comb története

– A megállóhoz megyünk? – kérdezte a lány.

Volt egy titkos helyük, az elhagyatott buszmegálló. Régen arrafelé járt a távolsági, de mióta bezárt a tejüzem, a busz nem kerülte meg a dombot, mert nem volt elég utas. Lakni azon a részen nem lakott senki. Azóta oda egy lakóparkot építettek, a két kamaszt pedig már föl se ismernénk, ha elénk sodorná őket valamelyik fejezet. Az elbeszélő bizonyosan nem, hisz mindez olyan, de olyan régen történt, amikor a jövő feketefenyője még csak magonc volt.

Akkoriban a megálló mögött zabföld húzódott, előtte fekete, melegtől vibráló betonút. Mindig ide jöttek le, rajzolgattak a rücskös betonfalra, beálltak a sarokba csókolózni, amíg a múltkor oda nem szart valaki. A kutya közben kint rohangált a vetésben, kergette a nyulakat vagy csak köröket írt le, megrészegülten a lebegő szagoktól.

Volt ezen kívül egy másik titkos helyük is, egy saját fájuk. Lent, a lejtős szántóföld túlsó oldalán feküdt. Évek óta kidőlhetett, de mivel a munkagépek el tudtak haladni mellette a földúton, senki nem szállította el. Ide sétáltak el délutánonként, ha volt idejük. Leültek egymással szemben lovagló ülésben a kidőlt törzsre, és körömmel bontogatták. Jó munka volt, nagy darabokat le lehetett feszegetni a korhadt felső rétegekből. A fiú a lány fehér combját bámulta, ahogy rezgett a szoknya alatt hajladozás közben. A fatörzs szálas, leváló darabjai alatt mindenféle bogarak nyüzsögtek. A kéregbe nyomtatott áramköröket rágott a szú.

– Nem, mutatok egy jó helyet! – mondta érkezéskor a fiú.

A kutya már türelmetlen volt. Hatalmasakat szökellt és ugatott, alig lehetett rátenni a nyakörvet. Pedig meg kellett kötni legalább a műútig, mert ott mindig van valami forgalom. De most nem kanyarodtak le a kis mellékútra, ami a kidőlt fához vezetett, és nem is indultak el fölfelé, a régi buszmegálló irányába. Caplattak tovább a műút mentén, a kutya meg idegesen, szaglászva húzott. A lány végül megelégelte, és szabadon engedte.

Egy zöld kerítés előtt érték utol, két mellső lábát a sikítozó gyerek vállára tette és nyalta az arcát. A kisfiú hisztérikusan kiabált, és még akkor se hagyta abba, amikor a lány újra megkötötte és jól összeszidta a kutyát. Az anyja ölbe kapta a kövér kisgyereket, és csitítgatta, hogy nincs semmi baj, de az csak csuklott tovább.

– Jól van, Misike – mondta a nő, és gyűlölködve pillantott utánuk.

– Csóré kiscsávó, hogy megijedt. Pedig a Boby nem bánt senkit. Elárulnád végre, hova megyünk?

Véget ért a járda, ki kellett húzódniuk az aszfaltra. Júliusi meleg volt, a papucs időnként beleragadt a kátrányba. Az út szélét felverte a gyom, nem járt erre senki gyalog. A fiú titokzatosan mosolygott és gyalogolt tovább. Már vagy húsz perce mentek így, amikor a lány dacosan megtorpant: – Ne már. A Boby is totál behülyül. Ha nem mondod meg, hova megyünk, én visszafordulok!

– Nyugi, mindjárt ott leszünk.

Az út balra kanyarodott, aztán elágazott, és a lankán egy füves, hatalmas rétre vezetett.

A rét két oldalán erdősáv húzódott, az egyik inkább csak kis liget, a másik komolyabb, telepített fenyves, ahol a jövő sötéten zúgó feketefenyői nőttek.

– Te normális vagy? Ezért jöttünk idáig?!

Battyogtak a rét felé, a lány durcásan le-lemaradozott és kavicsokat rázott ki a papucsából. Itt már nyugodtan el lehetett engedni a kutyát, úgyhogy le is csatolta a pórázt. Boby nekiiramodott, aztán visszafutott, várta, hogy eldobjanak neki egy ágat. A fiú talált egy erős botot, jó messze elhajította. Ahogy beérték a kutyát, a lány meglepődve körbenézett: – Ez meg mi a szar?

Körben, ameddig el lehetett látni, ember nagyságú szögletes mélyedések voltak szabályos sorokban a földbe vájva.

– Hogyhogy mi? – vigyorgott a fiú. Ez egy temető volt. Csak elkezdték parcellázni a területet, és ki kellett ásni az összes hullát, mert a hozzátartozók tiltakoztak. Te, hogy itt két hete milyen bűz volt! Elképzelni nem tudod.

– Ne már ! – kapta a lány a szája elé a kezét. – Elhányom magam!

– Bevetted?– ölelte meg a fiú. – Ez egy lőtér. El is jöttünk a tábla mellett, hogy tilos bejönni. Csak nem figyeltél.

– Lőtér? – csodálkozott el a lány, és hagyta magát megölelni. És kik lőnek?

– Katonák. Amikor gyakorlat van. De most nincs. Most mi fogunk itt gyakorlatozni – mondta, és elindult a keze a lány pólója alá.

Közben a kutya visszajött és bökdösni kezdte őket, hogy dobják el neki a botot. Eldobták, visszahozta. Elindult a fenyves felé, aztán hamarosan újra megjelent egy sokkal vastagabb ággal. A lány lehajolt, hogy fölvegye.

– A francba, tiszta gyanta lett a kezem! Boby, húzzál már el, jó?

A kutya, mintha megértette volna a feddést, letette az odáig elvonszolt ágat és elszaladt. A fiú megint elkezdte fogdosni a lány mellét: – Te, nem mászunk le az egyik gödörbe?

– És ha nem bírunk kijönni? – évődött a lány.

– Akkor ott maradunk lent, mint egy közös sírban – nevetett a fiú, és már mászott is. A lány utána ugrott, lent voltak.

– Itt csak úgy férünk el, ha rám fekszel – mondta a fiú.

Csókolózni kezdtek. A srác először a pólót húzta le a lányról, aztán lassan benyúlt a sárga szoknya alá.

– Ne izélj, tiszta izzadt vagyok!

– Az a jó – suttogta a fiú, és már le is tolta a bugyit. A lány széttárta tömör, fehér combjait. A gödör szélén közben újra megjelent a kutya. Lihegve bámult lefelé és vad ugatásba fogott, mintha ki akarná menteni őket. A lány dühösen rákiabált: – Boby, húzzál már innen a francba! Nem érted, rossz kutya? Húzzál a francba!

A kutya eltűnt, a lány kicsit összébb húzta a lábát és zavartan félrenézett.

– Kurvára szúr valami itt a seggem alatt.

Megemelkedett, a fiú elegyengette a pólóját a földön, aztán magához húzta a lányt. Ismét széthajtotta a combjait, aztán elővett egy óvszert, és feltépte a fogával.

– Ne, még ne, lécci! Ezt ne. Csak úgy, ahogy szoktuk.

– De én most szeretném.

– Félek, hogy fájni fog – tiltakozott a lány, de közben azért hagyta, hogy a fiú a lába közé furakodjon. Ahogy fészkelődtek, hirtelen újra megjelent a kutya, csaholva rájuk csöpögtetett egy kis nyálat.

– Boby, rossz kutya! Szaladj, keresd! Hol a nyuszi? Hova szaladt a nyuszi?

A hegyes fülű fej eltűnt, a fiú megkereste az előbbi pozíciót. Ügyetlenül, hirtelen hatolt bele a lányba és rögtön el is élvezett. Feküdtek a gödörben sokáig, végül a lány szólalt meg: – Asszem, összevéreztem a pólódat.

A fiú nem válaszolt, úgyhogy mondott még valamit:

– Figyelj…! Fogsz mindig szeretni? Mint most?

A fiú erre se felelt, feküdt némán, és a lány haját simogatta, kicsi sárga földmorzsákat szedett ki belőle. A gödör oldaláról is pergett rájuk az agyagos homok, mindenük tele volt vele. Fönt haladtak a nagy gomolyfelhők, terelte őket a szél egy irányba. Az egyik eltakarta a napot, és mintha sodorta volna magával, a nyomában szürkeség ömlött szét az égbolton. Már vagy fél órája feküdtek így és hallgatták a közeli fenyves zúgását, amikor váratlanul lövés dördült. Aztán még egy.

A lány feltápászkodott, fülelt.

– Nem lesz baj, hogy itt vagyunk?

– Á, szoktak ide járni mások is.

A lány éppen a bugyiját sodorta fel a combjain, riadtan fordult hátra és a fiúra nézett: – Hoztál ide mást is?

– Én? Hülye vagy?

A fiú kimászott a gödörből és körbenézett, de nem látott senkit. Kinyújtotta a kezét, felhúzta a lányt és leporolta a sárga szoknyát. Elég koszos volt a fenekénél, de azért haza lehetett benne menni. Az ő pólója viszont tényleg véres lett, a hátán nagy, kerek folt volt, mintha valaki lelőtte volna.

– Szépet batikoltál nekem!– nevetgélt, és fölvette.

Szólongatták a kutyát, de nem jött.

– Boby, Boby!

Sokáig keresték, kiáltoztak, ketté is váltak. Egyikük a bokros részhez ment, másikuk a telepített fenyves mentén kiabált. Visszhangzott az alkonyodó rét, de sehonnan nem jött ugatás.

Órákig bolyongtak így: hideg este lett, mire befejezték a keresést. A lány egyre csak sírt, a fiú meg zavarodottan csapdosta a pórázzal a földet. Késő éjjel értek haza. Útközben céltalanul, elkeseredetten füttyögettek, de csak a tücskök feleltek a sötétből. Nem is emlékeztek, hogy jutottak vissza a műútig, de útközben a még pórázt is elveszítették valahol.

Tizenötödik fejezet, avagy

a köldök története

A tanárnő leült az asztalhoz és elkezdte tenyérrel szétlapítgatni a tésztát. Azt találta ki, hogy idén karácsonyra nem bejglit süt, abból úgyis mindenkinek elege van, hanem mézeskalácsot. A férje rokonságában sok gyerek volt, őket akarta meglepni. Laposra ütögette a tésztát, aztán egy kávéspohárral karikákat vágott belőle. Más sütőforma nem volt nekik otthon, de vicces kis fejeket így is lehetett csinálni.

A szemek mandulából készültek, a száj helyére benyomta a mutatóujja körmét. Készített szomorú meg vidám arcot is, kirakta őket szép sorban az alufóliára. A ferde szemű kis fejekről eszébe juthatott valami, amitől iszonyúan lelassult: félig üresen, szórakozottan csúsztatta be a tepsit a helyére. A maradék tésztából már nem is fejecskéket gyúrt, csak egyszerűen belenyomott a közepükbe egy nagy, ehető díszgyöngyöt. Ült a sütő mellett és bámult a levegőbe, mint aki nincs is jelen. A férje figyelte őt, ahogy így bambul előredőlve, és rettenetesnek találta. Egy ideje elkezdett hízni, idétlen vörös színűre festette a haját és naphosszat alig szólt. Ha legalább egy gyereket szült volna – de még azt se. Tulajdonképpen csak tehetetlenségből nem hagyta el a feleségét, bár évek óta meg akarta tenni.

Pedig a nőnek volt egy gyereke, csak a férj nem tudott róla. Senki, de senki nem tudott arról a gyerekről, és néha maga az asszony is azt gondolta, hogy meg sem született, hogy mindaz, ami történt, az egy másik időben, egy idegen történetben zajlott, és az a tizenkilenc éves lány talán nem is ő volt.

Az érettségi után kihagyott egy évet, a szülei kiküldték Nancyba bébiszitterkedni. Akkor a sors – először és szinte utoljára – többféle lehetséges történetet felkínált. A valóság pedig a legrosszabbra bökött rá, hogy jó, haladjunk, legyen ez. A tanárnő ott, Nancyban ismerkedett meg azzal a fiúval, aki aztán soha többé nem válaszolt az itthonról légipostával küldött levelekre. A felvételi sikerült, fölvették angol–francia szakra. A menstruáció elmaradását a sok éjszakázással meg stresszel magyarázta. Amikor kiderült, hogy terhes, a gyereket már nem lehetett elvetetni, halasztani kellett az első évet. A szülei a kilenc hónap alatt végig nem bocsátottak meg neki, felelőtlennek, hálátlannak nevezték és folyton a jövőjével hozakodtak elő. Attól féltek, hogy sose végzi majd el az egyetemet. Ajtócsapkodásba, sírásba fulladt akkoriban minden este. Ráadásul az apjáék mind a ketten dolgoztak, ügyvédek voltak, csekély affinitással a nagyszülő-szerephez.

A kórházba csak az anyja jött be, komor arccal sétálgatott a folyosón. A szülés viszonylag könnyen zajlott, ám amikor a szülész elvágta a köldökzsinórt, a lány a megkönnyebbülés helyett valami furcsa gyötrelmet látott az arcán. A gyereknek sűrű fekete haja és lapos, pici feje volt.

– Mongolidióta – mondta később hideg hangon az anyja. – Hallod? Down-kóros.

Ő akkor ezt alig értette. Kimerülten feküdt a kórházi ágyon, és az jutott eszébe, hogy up and down, ez most mind nem is vele történik. Csak végtelen fáradtságot érzett és valami homályos késztetést, hogy most, ebben az utolsó pillanatban mégiscsak jóvá tegye a szülei és a tágabb család ellen elkövetett rettenetes bűnt, hogy visszafogadják és újra gyerek lehessen, megint csukott ajtó mögött, hason fekve heverhessen az oldalsó kisszobában.

A procedúra nem volt bonyolult. Egy pattanásos nő ledarált valami betanult szöveget az anyaságról, aztán színpadiasan átnyúlt az asztal fölött és megfogta a kezét azzal, hogy nincs egyedül. Pedig kimondhatatlanul egyedül volt, az egy hét gondolkodási idő alatt senki nem ejtett otthon egy árva szót se az újszülöttről. Még vérzett, amikor aláírta a papírt, hogy véglegesen és visszavonhatatlanul lemond róla.

Ám hiába vágták el a köldökzsinórt, valami láthatatlan kötelék mégiscsak megmaradt, ami nem engedte felejteni. Sőt, mintha a titokkal az anyja a köztük lévő köldökzsinórt igyekezett volna szorosabbra húzni, olyannyira, hogy a tanárnő néha azt érezte, szinte megfojtja vele.

Sokszor eszébe jutott a gyerek, és ilyenkor mindig kiszámolta, hogy éppen mennyi idős lehet. Öt, tíz, aztán tizenöt, húsz. Szerette azt képzelni, hogy van egy titokzatos, távoli ország, talán valahol Ázsiában, ahol csupa kövérkés, ferde szemű, mosolygó ember lakik. Hogy oda utazott el az ő kislánya is, és ott él egy redős szemű, mosolygó férfi rövidke, szerető karjaiban. És pontosan tudta, hogy nem így van. Hogy a gyerek nyilván valami otthonban tengődik a világ végén, messze a fővárostól. Valahányszor egy Down-kóros fiatal nőt látott, az jutott eszébe, hogy esetleg ő az. És hogy igazából soha többé, ha akarná, se tudná megtalálni a világban, nem léphetne oda hozzá és nem kutathatná megilletődve az arcvonásait, hiszen mindnyájan olyan egyformák, mintha mind egymás testvérei volnának, és boldog, áttetsző örömtől sugárzó arcukkal, elálló fülükkel sokkal jobban hasonlítanának egymáshoz, mint elgyávult, méltatlan szüleikhez.

Időnként az is fölmerült benne, hogy talán meghalt. Tudta, hogy ez a kromoszóma-rendellenesség sokszor szívbetegséggel is jár, hogy sokan meg se érik a felnőttkort. De közben szinte biztos volt abban is, hogy megérezte volna a pillanatot, amikor az a gyerek elmegy a világból.

Úgy húsz perc elteltével elkészültek a kis fejek, a konyhában mézeskalács illata terjengett. Kesztyűt húzott, kirakta őket egy kerámiatálra. Kicsit sápadtnak tűntek, talán magasabb hőfokot kellett volna beállítani. Bekészítette a fóliára a kerek formákat a kis gyönggyel, és ezúttal jóval melegebbre állította a sütőt.

Ült előtte a sámlin meggörnyedve, és meglepve látta az üvegen át, hogy a középre benyomott gyöngyök szinte azonnal kiolvadnak, a tészta meg felpúpozódik. Olyan lett mindegyik kalács, mint egy kerek has, a kiolvadt gyöngy helyén az üres köldökkel.

– Tulajdonképpen még nekünk is lehetne egy gyerekünk, nem? – kérdezte váratlanul a férje a háttérből, miközben az egyik frissen sült mézeskalácsot rágcsálta.

– Nem – válaszolta meglepő határozottsággal, hátra se pillantva a tanárnő. Csönd lett. A feje mellett, mint egy időzített bomba, szárazon kattogott a sütőóra.

Tizenhatodik fejezet, avagy

a mell története

Most, ahogy így elnézte a nőt rövid, szinte tüskére vágott hajjal, meg kellett állapítania, hogy tényleg nem áll jól neki. Hogy nagy az orra és eláll a füle. Pedig annak idején mindig azt mondogatta, hogy hordjon kefefrizurát, mert gyönyörű a fejformája.

Hét éve nem látták egymást, mind a ketten megöregedtek. Nem, ez így nem igaz. Már akkor se voltak fiatalok, amikor egy korábbi fejezetben először megláttuk őket, mostanra viszont bizonyosságként volt az arcukra írva mindaz, ami akkor csak lehetőség volt. Hogy a férfi iszik, a nő pedig legalábbis boldogtalan.

A kétemeletes társasház előtt álltak a kapuban, ahol annak idején annyiszor elköszöntek egymástól. Azóta a nő kislánya, aki ilyenkor mindig idegesítően leselkedett az ablakból, felnőtt nő lett és elment egy vidéki városba tanulni, a férfi kisebbik fia pedig orvosi egyetemre járt és még otthon lakott. A nagyobbik fiú az anyjával élt, aki újra férjhez ment, és nem hagyta szétesni az életét, mint ők mind a ketten.

Ezt a férfi már az ablaknál állva mesélte, miközben tűnődve nézett le a garázsok tetejére. Ugyanaz a ronda sárga hullámpala volt, mint hét éve, amikor minden, ami kezdetben összeállni látszott, elkezdett széthullni apró darabokra. Akkor a sors – még utoljára – többféle lehetséges történetet felkínált. A valóság pedig a legrosszabbra bökött rá, hogy jó, haladjunk, akkor legyen ez. Mindig a legrosszabb történet íródik jelenné, és ezt mindig csak utólag lehet látni.

A nő a férfi gyerekeiről kérdezősködött és közelebb lépett. A férfi megérezte a parfümjét: ugyanaz a fanyar, szomorkás illat volt, mint régen. És ugyanúgy megkívánta a nőt, mert még mindig ugyanúgy szerette, a szerelem tudniillik nem múlik el, hiába is bástyázzuk körül érvekkel és népes családokkal az ellenkező állítást.

Besötétítettek, mert a férfi emlékezett, hogy a nő szégyenlős. Így is maradt egy kis világosság a szobában, éppen annyi, amennyi annak idején a nőt még zavarta volna. Most már nem zavarta, kilépett a szoknyájából és lehúzta a harisnyáját. Aztán simogatni kezdte a férfit. Először a mellkasát, aztán az orrát, mert mindig is az orra ívét szerette benne a legjobban. A férfi meg a nő mellét, úgyhogy mindjárt oda is nyúlt volna, csakhogy a nő még mindig pulóverben feküdt. Aztán mégiscsak kibújt belőle, de a melltartót fent hagyta.

Most itt megállhatnék, mert igaz ugyan, a valóság a legrosszabb lehetőségre szokott rábökni, én viszont nyugodtan kanyaríthatnám másfelé a történetet. De egyszerűen nincs időm még megtorpanni se. Nem tudom átgondolni, hogy hirtelen melyik ajtón kellene átnyitni abba a félhomályos pillanatba. A férfi keze éppen most nyúl a pulóver alá és máris itt van a mostban, ahogyan ezt sejteni lehetett. Most történik tehát minden, a szerelem kíméletlen jelen idejében. A kéz megáll, a melltartó lekerül. A férfi először csak érzi a különös, lapos bőrt, aztán oda is néz. A beszüremlő sápadt fényben látja, hogy a jobb mell helyén egy tízcentis, széles öltésekkel varrt gyöngyházfényű heg van. És a mellkas teljesen sima, mintha sohase domborodott volna ott semmi. Bimbó sincs, csak az a hosszú, rózsaszín, érthetetlen csík.

– Lesz majd rekonstrukciós műtét – szólal meg a nő olyan hangon, mint egy szabadkozó ingatlanügynök, aki a sáros építkezésen semmit nem tud mutatni a beígért extrákból. A férfi nem felel semmit, csak simogatja a másik, telt mellet, aztán udvariasságból időnként a heget is. Az esik neki jobban kézre, de nem mer teljes tenyérrel hozzáérni, csak finoman, ujjbeggyel. Közben azt mondogatja, hogy semmi baj, hogy őt egyáltalán nem zavarja, hogy a nő teste ettől még ugyanolyan, mint volt, de mégse hihető a suttogása, mert közben nincs erekciója, sőt egy váratlan pillanatban sírva is fakad. A bal oldalon fúrja be magát a nő puha karja és a meglévő mell közé, és innentől abba a sötét, párás résbe suttog. Nem azt mondja, amit a hét év alatt annyiszor el akart mondani, hanem valami mást. Egyetlen elmosódott szót ismételget vég nélkül. Jó volna érteni, hogy mit, de a nedves hang reménytelenül belefullad a nő hónalja alatt ázó takaróba.

Hazafelé a trolin a férfi átül egy másik helyre. Utólag jön csak rá, hogy a támla zavarta. Az előtte levő ülésen valaki felvágta a műbőr támlát, amit aztán nagy, durva öltésekkel varrtak össze. Ezért ül most elöl, hogy ne azt kelljen néznie, inkább a teliszemetelt tavaszi tájat, az utca hó alól előkerült roncsait. És arra gondol, hogy este majd megkérdezi a fiát, mit csinálnak a kórházakban a levágott részekkel, hová kerül az a sok kerek női mell. Muszáj ezt tudnia. El kell képzelnie a mell végső útját, hogy gondolatban elbúcsúzhasson tőle.

De mégse tudja megkérdezni a fiát, mert már mélyen alszik, mire az hazajön. Pedig nincs is késő, alig múlt tizenegy óra. Kár, hogy elaludt. Igazság szerint nemhogy én, de semmilyen erő nem tudta volna ébren tartani annyi pálinka után. Pedig a fia is beszélni szeretett volna vele, el akarta mondani, hogy ma behoztak valakit és meghalt. Ő csinálta a szívmasszázst. És hogy a Nóra terhes, átmenetileg ideköltöznének, legalább lesz, aki főz. Ezzel akar benyitni a nappaliba, meg azzal, hogy épségben meghozta az autót. De végül meg se szólal, mert rögtön látja, hogy az apja megint ivott. Ruhástól fekszik a kanapén, állig húzva a plédet, ami alól csak a keze lóg ki oldalra a lazán begörbített ujjakkal, mintha a levegőben tartana valamit.

Tizehetedik fejezet, avagy

a nyelv története

Dimitriosz egész úton nem szólt egy szót sem. A lába közé fogta a hatalmas batyut, és nyitott szemmel aludt. A felesége és a két gyerek otthon maradtak a rokonoknál, de Dimitriosz ígéretet kapott, hogy egy hónapon belül őket is elhozzák. Nakisznak, aki mellette bóbiskolt, még nem volt saját családja, pedig már huszonöt is elmúlt. Ő három lánytestvérét és öreg szüleit hagyta Kasztoriában. A platón összesen nyolcan ültek, a határnál négy fekete teherautó érte be, aztán veszítette el újra egymást. Gyerek egyiken se utazott, a kicsiktől két héttel korábban, még a Preszpánál elbúcsúztak.

Piszkos, tetves, izzadt mindenki, a csomagok meg sárosak a hosszú úttól. Az élelmük elfogyott, a dohánnyal spórolni kell. Éjjelente próbáltak aludni, nappal figyelték a földeket. Nem volt rossz vidék, nagyra nőtt a kukorica, és szépen termett a szőlő.

Az utóbbi napokban megeredt az eső, szünet nélkül kopogott a vásznon. A ponyva valamelyest védte őket, de a ruhájuk átnedvesedett. Nakisz kifordította a kabátját, és a gyűrődésekből szedegette a tetveket. Az öreg Mihalisz nézte, és folyamatosan ingatta a fejét, mintha átvette volna a Tatra ritmusát.

Ez a teherautó vitte át az ágyban nyitott szemmel fekvő lányt és az olvasót is egy másik lehetséges valóságba, messze, mesze a sötét szobától. David hangja melegen, szinte szerelmesen kígyózott az éjszakában. Fél három volt.

Az esőre aztán ádáz, fülledt meleg jött, a száradó ruhák és párolgó testek bűzleni kezdtek a platón. Közeledtek az ismeretlen úti célhoz. Alattomosan, oldalról sütött a nap, nagyokat zökkentek a kanyaroknál. Mindenkinek elnehezült a feje az éhségtől, a kialvatlanságtól meg a kipufogógáztól.

Délre járt, amikor bekanyarodtak egy kisváros főterére. Ismeretlen nyelvű, különös feliratok előtt haladtak el. A görögök megbámulták a húsboltot, megnézték a nagy, barokk templomot és a teljesen egyformának tűnő, egykedvű asszonyokat. A téren áthaladó helyiek megtorpantak, gyanakodva méregették a csehszlovák teherautót: aznap már ez volt a harmadik. Elcsigázott férfiak hunyorogtak kifelé a ponyva alól, senki nem adott jelt nekik, hogy szálljanak le.

Végül jött egy zöld kabátos ember, és hosszan, kiabálva egyeztetett a sofőrrel. Egyikük se tudott jól oroszul, így a tárgyalást kézjelekkel meg hangerővel egészítették ki. Megkerülték a párolgó kocsit, integettek, hogy gyerünk, gyerünk, mindenki lefelé.

Az utasok lekászálódtak, álltak a batyukkal, aztán bizonytalanul megindultak a zöldkabátos után. Átmentek a téren, elhaladtak a boltból bámészkodó nők mellett, majd beterelték őket egy sóderos udvarra. Hátul egy kutya fékevesztetten ugatta a jövevényeket, amíg a lépcsőházból kilépő nyurga kamasz rá nem ordított. Onnantól csak meghunyászkodva morgott. Rejtély, hogy mit keresett a korcs egy iskola udvarán, és hogy hova lettek maguk az iskolások. Egyáltalán, az egész kisváros kihaltnak tűnt, az őgyelgő lakosok pedig olyan zavarodottnak, mintha nem is ide tartoznának.

– Milyen nap van ma? – kérdezte hirtelen Joannisz.

– Szerda. Szerda dél – felelte Marku, aki napok óta nem szólt egy szót se, de összehúzott szemmel, ugrásra készen figyelt. Számolta a napokat, számolta a határátkeléseket, aztán mozgó szájjal megszámolta a kukoricaföldeket és a megmaradt dohányt. Fejben azt is kiszámolta, hány unokatestvére született, beleértve a gyerekként elhaltakat is.

– Most szerda dél van – ismételte meg komoran.

Nakisz visszaszaladt a kapuhoz, meg akarta nézni, hogy elment-e a teherautó, de a pufajkás férfi kiabálva visszaparancsolta a többiekhez. A csomagokat az udvaron hagyták, és bevonultak egy tornaterembe. A földön már mindenütt görögök feküdtek, nagyrészt ismeretlenek. Mihalisz fölismert egy ősz szakállú férfit, aki az ő vidékükről származott, és még nála is öregebb volt. Zeysznek hívták, aznap reggel érkezett. Elmondta, hogy megmosakodni még nem lehetett, de vizet már osztottak, és nem tudja, maradhatnak-e itt, vagy tovább kell utazniuk. A legtöbben úgy próbáltak elhelyezkedni, hogy éjszakára is kényelmes helyük legyen, de hamarosan belépett egy szűk szemű férfi, és magyarul kezdett hozzájuk beszélni. A pufajkás közben eltűnt.

Senki nem értette, mit akar, tanácstalanul figyelték a negyvenes, széles arcú figurát. A hangja árnyalattal erősebb volt a határozottnál, de a kiéhezett utasok nem a leplezett zavart, csak az ingerültséget hallották ki belőle. Hosszan, pattogva beszélt hozzájuk, aztán mutogatott, hogy álljanak sorba. Feltápászkodtak a helyükről, gondolták, jó, akkor most az újonnan jöttek is megkapják a vizüket, ott állt az egész csapat.

A férfi átvezette őket egy hosszú betonhodályba, amelynek a falára táncoló, szoknyás iskolás lányok és hajladozó parasztok voltak festve. Középen hosszú faasztalok álltak hosszában egymáshoz tolva, ám teríték nem volt rajtuk.

Leültek sorban a padokra, levették a sapkájukat.

Aztán nem történt semmi. Ültek, fogták a sapkát, nézegettek a konyha felé. A tejüveg mögül időnként kipillantott egy-egy riadt, fehér köpenyes nő, de nem jött elő. Mikor már vagy harminc perce ültek így, és víz se érkezett, Marku felállt, és megindult az ajtó felé. Nem volt fenyegető a járása, de Dimitriosz megfogta a karját, és a szemébe nézett. Marku némán visszaült, mindenki az ajtót bámulta.

Hamarosan megjelent egy alacsony, szeplős asszony, és csőrös műanyag kancsókat rakott végig az asztalon valami piros folyadékkal. Poharat továbbra se hozott. Mihalisz beledugta a nyelve hegyét, mondott valamit. Végigfutott a moraj a várakozókon:

– Nem bor.

Közben megérkeztek a színes műanyag poharak is, sután iszogatták belőle a málnaszörpöt.

Híg volt, furcsa ízű, de csillapította kicsit a szomjúságukat. Sokan a fal mellett álló mosdóból vizet engedtek rá. Közben eltelt egy újabb kínos negyedóra, aztán megjelent egy fejkendős nő, és kopogva műanyag tányérokat meg villákat rakott végig az asztalon. Nem nézett fel, nem is szólt senkihez, ha nem fért oda valamelyik helyhez, lerakta középre az eszcájgot a szalvétával együtt. Nem sokkal ezután megjelent az előbbi szeplős asszony és egy kövér, idősebb konyhásnő: hatalmas alumíniumlábast cipeltek ki csoszogva. Aztán egy másikat is. Letették őket az asztal két ellentétes végén.

A férfiak mozgolódni kezdtek, várták az adagjukat. A két nő azonban nem szolgálta ki őket, visszamentek a fehér ajtó mögé, és onnan figyelték, mit tesznek a vendégek. Azok vártak egy ideig, aztán Nakisz fölemelkedett, és belenézett az edényekbe.

– Tészta.

Ketten osztottak a két végen. Először az öregeknek, utána sorban a többieknek.

Már éppen nekiláttak volna, mikor újra megjelent az előbbi csontos, fejkendős nő, aki a tányérokat kihozta. Két kezében két púpozott tálat tartott, lecsapta őket az alsó és felső asztalvégre, aztán visszaklaffogott hátra. Fapapucsot viselt és fehér bokazoknit, mint egy ápolónő. A tálakban szürke por állt, nem lehetett érteni, mire való.

Néhányan elkezdték enni a tésztájukat, mások még vártak a húsra. Nakisz a tálat nézegette. Szétmorzsolt egy kis port az ujja között.

– Hamu.

– Biztos ezzel kell majd elmosogatni – mondta Markus.

A másik végen Dimitriosz hajolt a tál fölé és beleszagolt.

– Föld – nyugtázta szigorúan.

Joannisz már majdnem az egész tésztát befalta, mikor kijött együtt a szeplős és a fejkendős asszony. A szeplős piros arccal topogott, a magasabb viszont fennhangon magyarázni kezdett idegen, pergő nyelven, mint aki mérges. A tálakra mutogatott, és egyetlen érthetetlen szót ismételgetett, aztán széles mozdulatokat tett a karjával, mint aki ki akarja innen söpörni a vendégeket. Zavartan hallgatták a férfiak, néztek egymásra tanácstalanul. A nő ingatta a fejét, aztán váratlanul megindult, és mielőtt kezüket védekezőn a tányér fölé tarthatták volna, elkezdte beszennyezni a tésztájukat a porral. A szeplős a másik oldalon ugyanezt tette, hamar végeztek mind az összessel. Röviden visszanéztek, mint aki parancsot teljesített, aztán megint visszavonultak.

Pár másodpercig csönd volt, majd Dimitriosz megszólalt:

– Földet szórtak rá!

– Földet szórtak rá, hogy ne tudjuk megenni – futott végig az asztalon.

Marku lecsapta a villát, dühösen nézett maga elé, a többiek inkább csalódottan bámulták az adagjukat.

– Nem akarják, hogy itt maradjunk – mondta ki Joannisz. – Mert nem beszéljük a nyelvüket. Azért gyalázzák meg az ételünket.

Dimitriosz olyan éhes volt, hogy akár földdel együtt is megette volna a tésztát, de visszafogta magát, és várta, mit határoznak a többiek.

– Álljunk fel és menjünk! – nyomta a sapkáját az asztalra Nakisz.

Az ötlet nem aratott osztatlan sikert, napok óta nem láttak meleg ételt.

Végül az öreg Zeysz felállt, fogta a tányért, és méltóságteljesen, egyenes tartással megindult a fal mellett. Mindenki azt hitte, kiönti valahová az egészet, vagy egyszerűen visszaviszi hátra az asszonyoknak.

De nem. Megállt a zománcozott fali csapnál, és nagy, ráncos kezét a tányérra borítva mosni kezdte a tésztát. Ázott le róla a fekete föld, hamarosan csak a vizes szálak maradtak. Felállt erre a többi görög is, és szép sorban odajárultak a csaphoz, lemosták az adagjukat. Aztán merev derékkal visszaültek a helyükre. A konyhások sugdolózva figyeltek, senki nem mert előjönni.

Ettek a görögök, aztán tanácskoztak. Ahogy csillapodott az éhük, úgy nőtt bennük a keserűség. Felálltak, súlyos hallgatással átvonultak a tornaterembe. Mire a zöld pufajkás férfi megérkezett, már az udvaron sorakoztak, fenyegetően, felmálházva. Az egyik kövér konyhásnő kirohant, bevonszolta a pufajkást, és riadtan mutatta neki az ebédlőben a mosdót.

Teli volt lehullott tésztacsíkokkal, a lefolyót pedig, mintha zsíros hamu ült volna meg benne, teljesen eltömítette a mák.

Tizennyolcadik fejezet, avagy

a has története

A busz ilyenkor este mindig sokáig állt a végállomáson, és indulásra rendszerint meg is telt. A lány még éppen kifogott egy üres helyet egy szigorú arcú öreg hölgy mellett, aki kedvetlenül vette ölbe a szatyrát, és jól végigmérte a betolakodót.

Azon tűnődöm, vajon felbukkan-e ez a rövid barna hajú szereplő másutt is. Na, felbukkan? A lehetséges valóságok inventáriuma oly gazdag, a megvalósuló történetek pedig vagy a szemünk előtt játszódnak, vagy egyszerűen rejtve maradnak szereplőikkel együtt. Kapjon azért a biztonság kedvéért valami nevet. Hívjuk, mondjuk… Nórának.

Nóra nehezen bírta mostanában az állást, de nem jelenthette be mindenkinek, hogy terhes. Nem is látszott rajta egyébként, alig domborodott valami, azt is takarta a blúz. Leült, pásztázta az utasokat, aztán törölgette ki a régi üzeneteket a mobiljából. Hirtelen felnézett, mert a többiek is felnéztek. Az első ajtótól jött a hang.

Valaki föl akart szállni, kiabálva tudakolta, hogy merre megy a busz. A sofőr kitárta a vezetőfülke ajtaját, úgy kiabált vissza, hogy Budára. Biztos egy részeg volt, szitkozódott, nem szállt fel. Végül amikor járni kezdett a motor, mégiscsak felkászálódott a középső ajtón.

Félmeztelen, mocskos fiú volt. Kiálltak a bordái, lihegett, a nadrágja véresen lógott. Behúzódott a csuklós részbe, és orrához emelte a kezében tartott nejlonzacskót. Mohón lélegzett, a zacskó ütemre dagadt meg és lappadt le, mint valami léghólyag. A buszban pillanatok alatt szétterült a ragasztószag. A fiú, úgy látszik, jobban lett, mert föleszmélt és körbenézett, hogy hol is van. Elindult a busz, ellenséges szemek meredtek rá. Egy kanyarnál hirtelen a hasához kapott, összegörnyedt, aztán újra a zacskóba kezdett lélegezni.

Nem lehetett tudni, hol sérült meg, de időről időre feljajdult, az ágyékát tapogatta. A sérülést talán a ruha rejtette, de az is lehet, hogy valahol följebb volt, csak nem látszott a mocsoktól.

Pár megálló után jobban lett. Dühösen jártatta szemét az utasokon, kötekedni kezdett:

– Mit nézel, bazdmeg? És te? Faszomat nézed te is. Sok geci állat.

Ezen a ponton már igazán le lehetett volna szállítani a Nórának elnevezett szereplőt a buszról, tisztességes elbeszélő bizonyára ezt tette volna. A lány maga azonban egyáltalán nem akart leszállni, nem jelezte, hogy szeretne kilépni a busz, vagyis az elbeszélés teréből. Figyelte a fiút, és amikor az újra összegörnyedt, odaszólt neki:

– Ülj le.

A srác lerogyott, gyanakodva pislogott fel. Megint elővette a zacskót, most már az egész takonyban úszó arcát belefúrta. Gyűlölte ezt a kis csírát, amiért átadta neki a helyet, és gyűlölte az összes többi utast is.

Nem állítom, hogy ez nem volt kölcsönös, ám a többi utas már nem csak őt figyelte viszolyogva, hanem a fiatal nőt is, aki felállt ennek a mocsoknak. Mit feltűnősködik, bajt akar? Az öreg hölgy mindjárt felpattant, és úgy szorította a szatyrát, mintha Nóra és a fiú együtt akarták volna kitépni a kezéből. Le is szállt, de előtte még egyszer végigmérte a két jómadarat.

Nóra majdnem a végállomásig ment, fel a hegyre. A megállóban leszállt és elindult visszafelé. A bal oldalon haladt az utcalámpák alatt, a túlsó, bokros részen ugyanis nem volt világítás. Épp a kereszteződésnél tartott, amikor a fiú a buszon váratlanul beszart, összerondítva a már eleve húgyszagú és véres nadrágot. Valami komoly baja lehetett, mert még fektében is a hasát szorította.

A végállomásig ment, ott aztán lassan magához tért. Fogalma se volt, hol van, de nagyon elege lett ebből az egész büdös városból. Elindult át a hegyeken, toronyiránt, haza a falujába. Na, másnapra haza is ért. Kérdezték tőle, milyen volt Pesten, hát mondta, hogy szar volt nagyon. A ruháit az anyja szépen kimosta, aztán hó elején vett neki egy kínai Puma pólót a segélyből, mert már rég olyant akart a gyerek. Fehéret, amin szökik a jószág. Hát megvette neki, ha már nem hozott a messzi Pestről.

Az előbb nem jól meséltem el a történetet. A végállomásig ment, aztán ott lassan magához tért. Fogalma se volt, hol van, de egy jószívű budai polgárnak megesett rajta a szíve. Azt mondta neki, hogy ne raboljál meg bűnözzél, fiam, csak azért, mert cigány vagy. Szedd le szépen azt a sok ragasztót a képedről, aztán gyere velem haza, akad nálunk kerti munka épp elég, csak embereld meg magad. És legközelebb vegyél föl egy szvettert, hát hogy nézel ki.

Jaj, megint nem jól mondtam el, de most már figyelni fogok. Szóval: a végállomásig ment, aztán ott lassan magához tért. Sajnos felállni nem tudott, ezért a buszt se tudta elhagyni, pedig erre a buszvezető nyomatékosan felszólította. Megint a hasához kapott, aztán a ragasztójához, és mire a következő induláshoz be kellett volna állni, ott feküdt megint a padlón. A sofőr egy másik buszvezetővel jött vissza, és azon tanakodtak, mentőt hívjanak-e, vagy rendőrt. Ránéztek, és a rendőrre szavaztak, mondván, hív az majd mentőt, ha kell. Aztán fogták és a lábánál fogva lehúzták, lefektették a murvára. Már az maga szabálysértés volt, ahogy kinézett, de tényleg.

Nóra a meredek mellékutcán, amire rákanyarodott közben, már majdnem felért a házig. Megtorpant a járdán, mert hirtelen szélgörcse lett, vagy mi. Ijedten várta, csillapodik-e a bizsergés. A hasára tette a kezét, és érezte, hogy odabent másodszor is, félreérthetetlenül megmozdul a gyerek.

Tizenkilencedik fejezet, avagy

a pénisz története

Jean-Philippe figyelte a zuhany alól kilépő Jyrant. Nedves volt a mellkasa és szőrös. Lejjebb csúszott a tekintete és megállapodott a lilás, eres péniszen, a sötét heréken, a fényes, fekete szeméremszőrzeten, ami erős rombuszban folytatódott fölfelé a kávébarna hason.

Közben felforrt a teavíz, kitöltött egy kicsit a csészébe. A filterek átnedvesedtek, ő pedig elkezdte dúdolni az It’s a rainy day kezdetű dalt a Sesami streetből, és belefogott a szokásos játékba. Táncoltatta a filtereket, mint a marionetteket: hol összetapadtak, hol szétváltak. Az egyik lefeküdt a csésze aljára, a másik ráereszkedett, aztán felugrottak és megint keringtek. Jyran addig felhúzott egy kék alsógatyát, és csak fél szemmel figyelt a műsorra. Aztán hirtelen odafordult: – Miért nem veszel rendes teát, mindig csak ezt a szart.

Jean-Philippe elhallgatott. Megijedt a türelmetlen hangtól, rosszat sejtett. Tejet töltött a kész teába, és bevitte Jyran után a csészét. Megsimogatta a hátát, aztán elöl belemarkolt a kék alsónadrágba. Jyran megmerevedett, de aztán csak annyit mondott kedvetlenül, hogy már megmosakodott. Végül mégis engedett, bementek a franciaágyra, és még egyszer utoljára, elkeseredetten szeretkeztek. Azt persze, hogy ez volt az utolsó, csak mi tudjuk, innen az elbeszélés távlatából. Vagy mégse? Nem igaz, ők is tudták ott bent a szobában, ettől volt bennük annyi szomorú elszántság. Jyran kielégülés után felhúzott térddel feküdt a takarón, és inkább a sötéthez, mint a másikhoz beszélve azt dünnyögte:

– Utódokat kell nemzeni. Azért van a fasz.

Jean-Philippe mindent szeretett ezen a magas férfin. A háta vonalát, a sárgás szeme fehérjét, a sötét ínyét és rózsaszín nyelvét, a fehér fogait. Szerette a hajlatok kékes-szürkés színben játszó árnyalatait. Ezerszer lerajzolta már Jyrant, mindig meztelenül. Két éve volt a szeretője, de kezdettől rettegett, hogy a férfi egyszer csak el fogja hagyni. Nem ok nélkül, most éppen ez a pillanat jött el. Jyran szűkszavú volt és határozott. Azt mondta, ezt nem teheti meg a családjával, a szülei ebbe belehalnának. Soha nem volt az ő környezetükben ilyesmi. Ezt már többször is mondta, és ilyenkor Jean-Philippe-nek muszáj volt nevetnie rajta, olyan megvetéssel tudta kiejteni az ilyesmi szót. – Miért nem azt mondod, hogy buzi? – kérdezett ilyenkor vissza.

Most viszont nem provokált, csak ült a fotelban és sírt. Azt mondta, Jyran nem nősülhet meg, mindenkit boldogtalanná fog tenni maga körül, beleértve a szüleit. Jyran azt felelte, hogy ugyan mit tudhat ő erről, és elindult a konyha felé. Jean-Philippe váratlanul elé térdelt és átölelte. Épp a kék alsónadrággal szemben volt a feje, de most nem becézgette Jyrant, hanem a hasának döntötte a homlokát, és úgy kérlelte, hogy ne menjen el. Mintha a rég átgondolt döntés mindössze attól függött volna, hogy azon az estén ott marad-e vele, vagy felveszi a könnyű zakót és távozik. – Megöregszem, ha elhagysz! – mondta ki kétségbeesetten a végső érvet.

Jyran nézett rá lefelé, és próbált arrébb lépni, aztán csak annyit mondott, kezét könnyeden leemelve a férfi válláról: – Már most is öreg vagy.

Ez persze nem volt igaz, Jean-Philippe csak harminchét volt, a szikh pedig eleve két évvel idősebb nála, de az öregség alatt egyikük se szó szerint azt értette, amire gondolni szoktunk. Hogy akkor mit?

Magányt, szorongást, otthontalanságot, amelyet nem oldhat fel a másik test. Erre gondolt az előbb Jyran Szingh, meg magára, a saját életére. El kellett most indulnia Lutonba, ott bérelt házat. Jean-Philippe kulcsát minden színpadiasság nélkül letette az asztalra, aztán átölelték egymást. Csak néhány másodpercig tartott: összeért a csípőjük, a mellkasuk, a combjuk. A szájuk nem.

Csukódott az ajtó, aztán lent a kapu.

Jean-Philippe a konyhába ment. Kihalászta a filtereket a szemetesből, kinyomkodta belőlük a maradék teát, aztán egy fehér kistányérra tette őket. Feküdtek szépen egymás mellett, mint valami kerek franciaágyon. Jean-Philippe bement a hálóba, villanyt gyújtott, előszedett egy dobozt. Kinyomogatta a levélből az összes tablettát, aztán üvegből megitta a whiskyt. Még arra is volt ereje, hogy felálljon és leoltsa a villanyt. A konyhában égve maradt, oda már nem ment ki többet.

Nehéz elhelyezni a végtelen történetek sorrendjében, hogy mindez mikor is történt. Minden szereplő mást mondana erről. Jean-Philippe anyja azt, hogy soha: hogy ez az egész zavaros történet a sohában játszódott. Maga Jean-Philippe pedig azt, hogy a mindigben, hiszen el se múlt, azóta is tart. Bizonyos, hogy a szikh is erre szavazna, bár ingadozna kissé az örök jelen és soha között távolba révedő szemmel.

Akkor, azon a visszakereshetetlen estén is ugyanígy állt dohányozva a járdán és a még világos ablakot nézte lentről. Ezt is hogy utálta: bent soha nem lehetett rágyújtani. Azt hitte, Jean-Philippe továbbra is ugyanott, a konyhában ül és sír, vagy telefonál. Volt már egyszer ilyen, akkor csak egy hétig bírták, de most tudta, hogy nem fog visszajönni. Pár percig állt még így cigarettázva, aztán amikor befejezte, háromszor egymás után elnyomta hosszúkás, barna bőrű kézfején a csikket.

Huszadik fejezet, avagy

a fog története

A férfi benyitott, megcsapta a lakásba kiszellőztethetetlenül beivódott avas szag. A kalapját a fogasra dobta, hogy este majd ott felejtse. Micsoda romhalmaz – nézett körbe.

Az anyja ötvenben költözött ide a Teréz körútra, azóta még festés se volt. A lakást legjobb lett volna eladni, de nem sok esély volt rá. A szemben lévőt is árulták, látta az utcáról a csomagolópapírra írt hirdetést: ráadásul ott még megvolt a régi cserépkályha és a homokfúvott betétüvegek, itt még azok se.

Reménytelennek látszott innen kihordani mindent. Leült a fotelba, mérlegelte, hogy hol kezdje. Mióta a mamát átköltöztették hozzájuk, a kaktuszok elfonnyadtak az ablakban, a polcokon állt a por. A szekrénysor lenyitható pultját fél éve hagyta így, amikor az elhunyt anyakönyvi kivonatát kereste.

Azóta nem is járt a lakásban, viszolygott az ürességtől és az itt maradt holmiktól. Az utolsó időben az anyja már egyáltalán nem tudott enni. A férfi, aki a saját gyerekeit etetgette utoljára kiskanállal, apránként diktálta bele a falatokat. Az anya ilyenkor zavarodottan bámult rá, aztán kiköpte a pépet és hagyta végigfolyni az állán. Az a néhány falat, amit mégis megevett, végigrohant rajta, mint valami csövön, és azonnal ki kellett ültetni a lyukas székre. Egyszer a férfi odanézett, és utána azt gondolta, hogy vannak dolgok, amiket nem szabad az életben látni. Egy fiú soha ne lássa az anyja erőlködő, kifordult végbelét.

Négy évig lakott velük az öregasszony, négy évig ez ment. Fogatlan nyammogás, aztán váratlanul feltörő sistergő dührohamok. Mintha az anyja egy tarka idegen nyelvet kezdett volna beszélni. Szavakat ragasztott össze, dünnyögött, mint aki visszafelé olvas egy belső könyvből. „Te ripacsvödör pinaló!”, rikoltott a fiának a fehér, műbőrrel bevont kórházi karfába kapaszkodva.

Ez egy pénteki napon történt. Szombaton elutaztak egy fürdőhelyre, a férfi jó sok pénzt adott az ápolónőknek, hogy nézzenek rá a betegre.

A gyerekek visongatva álltak sorba a hosszú, csavaros csúszdához. Nézte, ahogy a két sötét folt lesiklik az áttetsző csőben, és erről is az anyja vastagbele jutott eszébe. Izgult, hogy el ne akadjon menet közben az a két kis test valahol. Már a klórszagú öltözőben voltak, amikor megszólalt a mobil. Éppen a kisebbik fia haját dörzsölte a törölközővel, először nem is akarta fölvenni. Aztán mégis fölvette, és mondták, hogy meghalt. Az öltözőszekrény száma 676 volt. Gondolkodott, hogy van-e ennek jelentősége, de mi persze tudjuk, hogy nincs. Mindig így szokott lenni. Ilyenkor az emberek hajlanak a számmisztikára, keresik az összefüggéseket, és fölteszik maguknak a kérdést, hogy mi lett volna, ha nem utaznak el. Semmi.

Ha a férfi nem utazott volna el, akkor épp a szeretőjénél lett volna ezen a szombaton, és kikapcsolta volna a mobilját arra a pár órára, amíg megpróbál megfelejtkezni a saját életéről. Ez esetben a szerető apró, strasszos, H betűt ábrázoló nyakláncának képe kísértette volna később, és arra gondolt volna, hogy ez a H a halált jelenti. Pedig a szeretőt egyszerűen csak Helgának hívták, és szerette csillogó fogai közé fogni ezt a láncot, miközben lovagló ülésben a férfira ereszkedett. A szerető ezt egyébként egy filmben látta, és nagyon vonzónak képzelte, de erre most nem térhetek ki, mert itt az anya haláláról van szó.

A férfi a ruhákkal kezdte. Kinyitotta a lakkozott szekrényt és kivette a naftalinszagú kabátokat. A kupacot a két karjára fektetve vitte le a félemeletről a kukákhoz, mintha az anyja asztráltestét cipelte volna. A vállfákat is kidobta. Némelyik feliratos, külföldi vállfa volt: az anyja egy olyan országban nőtt fel, ahol az ilyesmit eltették emlékbe. A ruhák után következtek az agyonmosott csíkos törülközők. Az öregasszony soha nem vett újat, ha meg kapott, továbbajándékozta valamelyik barátnőjének. Ezek itt a gyerekkorából voltak ismerősek. A narancssárgát például azon a délutánon használta, erre jól emlékszik, amikor sikerült rávenni az osztálytársnőjét, hogy mégiscsak feljöjjön hozzájuk a hegedűóra után. Vigyáztak a kanapéra, ezt terítették maguk alá. Az osztálytársnőnek egyébként lapátfoga volt, hasonló – erre a férfi most döbbent rá, ahogy a törölközőket gyűrögette a fekete zsákba –, mint a Helga nevű szeretőnek. A feleségének nem ilyen foga volt, hanem picit befelé dőlő, ami kissé cápaszerűvé tette az arcát.

Megtelt a második nejlonzsák is, és a férfi éppen azon gondolkodott, hogy nem kellene-e inkább egy konténert rendelnie, és megbíznia két embert, hogy hordjon le innen mindent, amikor a törölközők és konyharuhák között valami keményet érintett. Leguggolt az alsó polc elé, és kivette. Egy hosszúkás, kopott bársonydoboz volt, eredetileg talán órát vagy karkötőt tarthattak benne. Kinyitotta, és látta, hogy nem, hanem tollat. A toll helyén azonban most egy vézna hajfürt feküdt. Egy szőke, megkopott tincs összekötözve, a vékony cérna nem látszott. A hajat egyébként megkezdték a molyok, a doboz bélésén ott hevert egy-két lárva. Az erős naftalinozás ellenére tele volt velük a lakás, még a képek üvege mögött is porlott szétlapítva néhány. A férfi viszolyogva összecsippentette a hajat. Rossz gondolatai támadtak, egy régi karácsony jutott az eszébe, amikor a szeretője meglepte őt a saját levágott hajával: viszolyogtató, baljós ajándék volt. Nehezére esett elképzelnie, hogy egykor ő is annyira szőke volt, pedig sokszor látta magát a gyerekkori képeken. Az utóbbi időben az anyja egyáltalán nem ismerte őt meg, ami persze nem a kopaszodásnak volt betudható, de mégis rosszul esett neki. Az öregasszony néha bizalmasan hozzá hajolt, és az ő szép, göndör szőke hajú fiáról beszélt neki, mint valami ismeretlennek.

Ők otthon sose tették el a gyerekek levágott haját. A felesége nagy katolikus volt, imádta az ereklyéket is, de ő világéletében idegenkedett az emberi alkatrészek efféle őrizgetésétől. Azt persze sose árulta el neki a nő, csak mi mondjuk most el, hogy az interneten olvasott valamit a japán asszonyokról, akik elrakják az újszülött köldökcsonkját. Ily módon azt se tudta meg, hogy a feleség a kisebbik gyerek születésekor maga is így járt el: selyempapírba csomagolva elrejtette a kis összetöpörödött bőrdarabot a gardróbszobában. Azt már mondanunk sem kell, hogy a férfinak a köldökcsonk további sorsáról se voltak információi. Nem értesült arról a bizarr epizódról, amikor a család macskája nemcsak a gardróbszoba szőnyegpadlóját bolyhozta fel karmaival, hanem a köldökcsonkot is elfogyasztotta. A férfi biztosan ideges lett volna ettől, direkt jó, hogy nem tudta.

Undorodva kotorászott, mert belül, a szekrény pozdorja hátfalához csúszva megint érzett valamit. Ez egy kisebb fémdoboz volt, annak idején cukorka lehetett benne. Talán most is, csak beszáradt. A fedelet nem lehetett leszedni, hiába feszegette. Ki kellett volna hajítani, de nyugtalanította, hogy valami zörög belül. Nehogy már ékszer legyen, mit lehet tudni. Bevillant neki a szeretője nyaklánca, és arra gondolt, hogy mindjárt felhívja, de előtte kiment a konyhába egy késért. Nehéz volt lefeszegetni a tetőt, teljesen rározsdásodott az alsó részre. A dobozban apró, sárgás tejfogak voltak, némelyik lyukas. A gyűjteménynek nem volt semmi szaga, a férfi mégis eltartotta magától, aztán letette az asztalra. Gondolta, beönti ezt is a zsákba, aztán meg azt, hogy inkább a szemétbe. Végül mást talált ki.

Épp a fürdőszobában állt, és nézett bele a vízköves csészébe, amikor megszólalt a mobilja. Nem a szeretője volt, hanem a felesége. Azt kérdezte, hogy áll a pakolással.

– Rosszul – felelte.– Fáradt vagyok. Te, nekem már nincs is hajam – mondta hirtelen a fürdőszobatükörbe felpillantva.– Képzeld, éppen most húztam le a fogaimat a vécén. – Aha – felelte erre a feleség. – Hozzál kenyeret. – Jó, mondta a férfi, és arra gondolt, hogy este hazafelé majd vesz, a Helga utcájában úgyis van egy éjjelnappali. Aztán még egyet rántott a lehúzón, mert az egyik fog nem ment le. Most, így másodszorra eltűnt az is a megfeketedett lyukban.

Huszonegyedik fejezet, avagy

az áll története

Edit a férjével csak magára a temetésre utazott Dortmundba: így is nehéz volt szegény férjnek szabadságot kérni a cégtől közvetlenül év elején, februárban. De a sógora már korábban odament, és mindenben segített a nagymamának.

Az apósa január közepén halt meg szívelégtelenségben. Nem infarktust kapott, halálában is kerülte a feltűnő, drámai fordulatokat, egyszerűen csak megállt a szíve. A felesége telefonált a kórházból: röviden összegezte, mi történt, aztán hozzáfűzte, hogy fölösleges rögtön odautazniuk, elköszönni már úgysem tudnak, a teendőket meg elintézi ő egyedül. Úgy látszik, ez mégsem ment teljesen zökkenőmentesen, mert a halál másnapján az elhunyt email-címéről titokzatos fantomüzenetek kezdtek szállingózni, mintha az öreg főmérnököt a hirtelen halál kárpótlásul némi humorérzékkel ajándékozta volna meg, és ezt a huncut módját választotta volna annak, hogy kísértsen szerettei körében. Edit azonban gyanította, hogy másról van szó, arról tudniillik, hogy az anyósa képtelen kezelni a számítógépet és nem tudja csatolt fájlként elküldeni a gyászjelentést. Valóban az történt, hogy makacs elszántsággal kattintgatott a halott gépén föllelt címlistára, újabb és újabb tárgy nélküli, üres üzenetet generálva, amíg idősebb fia meg nem érkezett, és át nem segítette őt a gyász eme technikailag zavaros és nehéz fázisán.

A báty közelebb élt az öregekhez, nekik Hannoverből a két gyerekkel sokkal nehezebb volt elindulniuk a téli ítéletidőben. Kérdezte is a férjétől, hogy a kislányokat esetleg ne hagyják-e otthon, mire ő olyan vizsgálódva és gondterhelten nézett rá a szembogarát fölnagyító lencsék mögül, ahogy az erkélyrácson kiütköző alattomos rozsdafoltokra szokott festés előtt. Edit férje szemüveges volt, és minden alkalommal, ha valami okból új szemüveget kellett beszerezni, ugyanolyat vett.

Edit nagyon jól emlékezett az első, a prototípusnak számító modell megvásárlására. Ez ott, náluk, Hannoverben, a környékbeli optikusnál zajlott úgy hét éve, amikor a kisebbik gyerek még meg se volt. Álltak a boltban, a férje sorra próbálta fel az akkor divatos keskeny szemüvegeket, mire Edit az egyikre azt mondta, hogy ez jó lesz. A férje bólintott, és azután sorra kivitte az üzlet elé mind az öt, előzőleg kiválasztott darabot. Kiállt a bágyadt utcai fénybe, és a feleségének mind az öt szemüvegben le kellett őt fényképeznie. A fotókat aztán elküldte mobilon az anyjának, és az optikus ezüstszínű foteljeiben üldögélve várták, mit üzen az anyós. A mama éppen bevásárolt, a kérdés zöldségválogatás közben érte, úgyhogy a válasz késett, de egy bő óra múlva mégiscsak közölhették a rendületlenül mosolygó eladóval, hogy nem, mégse az a fémkeretes lesz. Edit nem akart vitatkozni, pedig a kiválasztott darab nyomasztóan emlékeztette az apósa otromba szemüvegeire. Utólag a mama azt a magyarázatot adta, hogy az ilyen kevésbé sérülékeny, ő aztán tudja, mert az öreg is mindig ráül, és túl sokba kerül egy keret ahhoz, hogy folyton újat kelljen csináltatni.

Mindig mindenben a célszerűség elvét követte. Editnek többnyire praktikus háztartási eszközöket vásárolt karácsonyra, úgymint almacsutka-eltávolítót, kuglófsütőt, öntisztító robotgépet. Ezeket Edit rögtön a csupa üveg-króm konyha valamelyik felső szekrényébe tette, és csak a karácsonyi látogatásoknál vette elő. Legutóbb körülbelül egy bő hónapja, amikor a nagyszülők Hannoverbe látogattak és ellenőrizték, megfelelő ütemben nőnek-e az unokáik. Edit csodálkozott az anyós domború talpú cipőjén: olyan volt, mintha a mama a praktikum jegyében egyszerűen beépítette volna öltözékébe az otthoni, dortmundi hintaszéket, amiben családi összejöveteleken szertartásosan üldögélt. Azt mondta, az elviselhetetlenségig fáj a gerince, és egy barátnője tanácsára vásárolta a cipőt. Edit most, egy hónappal később azon tűnődött, vajon a temetésre is ebben jön-e a majd. Simán el tudta volna képzelni.

Este felhívta az anyját Budapesten és elmondta, mi történt. Az anyja bágyadtan megkérdezte, szerinte illene-e elmennie a temetésre, de a lánya megnyugtatta, hogy ezt senki se várja el, tudják, mennyi dolga van a kórházban. Budapesten egyébként mindenki sikertörténetként emlegette Edit német házasságát a két gyerekkel. Folyton depressziós, karikás szemű húga egyedül élt és kínlódott váltakozó munkahelyein, az anyjáék meg már vagy tizenöt éve elváltak. Edit az utóbbi években alig beszélt az apjával, tulajdonképpen csak ünnepekkor telefonált neki. Pedig gyerekkorában sok időt töltöttek együtt az anya állandó ügyeletei és a konferenciák miatt. A férfi annak idején lelkesen várta az unokákat, ám miután Editnek is két lánya született, és focitudását itt sem volt mód továbbadnia, hamar leszokott a számára drága németországi látogatásokról.

A temetésre az egész német nagycsalád összesereglett, mintha félnének az öreg főmérnök síron túli létszámellenőrzésétől. A nagypapa családjának nagyobbik fele egyébként az egykori NDK területén ragadt, és most is külön, a sír másik oldalán álltak összetömörülve, mintha a kiásott gödör egy negatív berlini fal volna, sötét emlékeztető mindarra, ami ezeket az embereket a mai napig elválasztotta a család másik, szerencsésebb felétől.

Edit ritkán látta a férje unokatestvéreit és azok elgyötört szüleit, de neki tulajdonképpen otthonosak voltak ezek az arcok. Nézte őket, ahogy a hidegben toporognak a túl elegáns, erre az alkalomra vásárolt fekete szövetkabátokban, és a saját anyja jutott eszébe. Ismerte ezeket a vonásokat, ismerte a száj és szem körül kialakult ráncok rendjét, ismerte a hallgatás és a szorongás puha árkait, az igyekvő, de reménytelenül suta sminket. Minden arcról az anyja jutott eszébe, az ő kórházi ügyeletektől táskás szemei, és a reménytelenül küzdő, fáradt szövetek az apró, lila erekkel.

A merev tekintetű, fekete köpenyes női pap követhetetlen messzeségekbe kanyarodott az elhunyt erényeit magasztalva, a gyerekek pedig egyre türelmetlenebbül toporogtak és húzgálták az anyjuk kezét, hogy megmutassák neki a temető bokrai közé leszálló érdekes madarat. Az anyós szigorúan körbepillantott, és megszorította a maga előtt tartott keretet.

Edit Hannoverben látott először ilyet. Akkoriban várta a nagyobbik lányukat, és pontosan emlékszik, mennyire megdöbbent, amikor a férje mellett ülve az autóban három ősöreg, lassan araszoló párkát látott babakocsival közeledni a zebrához. Nem akarta elhinni, hogy a lépni is alig tudó csoroszlyákra valaki kisbabákat bízott, és csak amikor a férje lelassított és átengedte őket, akkor vette észre, hogy az agg nők nem babakocsit, hanem guruló járókeretet tolnak maguk előtt.

Az anyós most éppen ilyen kerekes alkalmatosságra támaszkodva állt legelöl, állát szigorúan leszegve, mártíriumának hideg leheletburkában. Az, hogy az állát leszegte, nem is egészen illik erre a fejtartásra, a néni állcsúcsa ugyanis tulajdonképpen hiányzott. A száj alatti rész meredek, porctalan ívben ereszkedett a nyak felé, amitől a nagymamának állandóan kissé sértett kifejezés ült az arcán.

Edit akkor döbbent rá, hogy tulajdonképpen a férjének sincsen álla, amikor először vágta rövidre szőke, de hirtelen őszülni kezdő szakállát. Akkor vált világossá, hogy az anyós szigorú mókusarca nemcsak a testvérbátyon ismétlődött meg, ahogy azt Edit addig mindig érzékelte, hanem a saját férjén is. A sír jobb oldalán egyébként tisztán felismerhetőek voltak az anyós leszármazottai, mert mindannyian az említett genetikai mókusjegyeket hordozták kisebb-nagyobb mértékben csapott állukkal.

Kisütött a nap a temető felett, de mégis egyre hidegebb lett, a halál szőke szempillájú papnője meg sehogy nem bírt kikeveredni az elhunyt életútjának egyébként nem túl bonyolult, egyirányú labirintusából. A rokonok fáztak, dörzsölgették a kezüket, a kislányok pedig a nagymama intésére a járókeret két oldalára húzódtak, és unatkozva csavargatták vastag harisnyás lábukat.

Edit nézte őket messziről. A szemük éles kék volt, mintha mind a ketten a budapesti nagymama arcából kapták volna örökségül a tekintetüket. A hullámos hajuk Editére hasonlított, az arcuk pedig az apjukra. Mindezt az elbeszélő is éppen így látta, és ezenfelül tudta mindazt a sok szépet és jót, amit az anya ekkor hirtelen, leltárszerűen felsorolt magában. Vagyis hogy a kislányok szépen énekelnek, rendkívül jó a ritmusérzékük és biztatóan számolnak.

Az anya nézte profilból a két kis sápadt arcot a kiásott gödör fekete háttere előtt, és fölfedezte, amit az elbeszélő rég látott, és amit fejben már az összes, a sír túloldalán álldogáló, a családot ritkán látó rokon is mind konstatált magában. Azt, hogy a bájos gyerekeknek nincsen álluk, és menthetetlenül, félreérthetetlenül a mókusfejűekhez tartoznak.

Huszonkettedik fejezet, avagy

a talp története

A nő az előbb mintha aludt volna egy pár percet. Nem, nem David hanyatt fekvő barátnőjéről van szó, aki nyitott szemmel hallgatta a férfi bársonyos hangját, hanem egy nála valamivel idősebb és soványabb, negyven körüli nőről.

Elgémberedett a nyaka, úgyhogy átfordítja a fejét a másik oldalra. A törölköző belenyomódott az pofacsontjába, elfordítja a fejét, úgyhogy most az olvasó is láthatja őt egy pillanatra. Nem csoda, ha nem ismeri fel: egyszer találkozott csak vele, akkor is télikabátban. Kényelmetlen a masszírozó ágy, hason fekve nem tudja hova tenni a fejét. Középen van egy lyuk, oda behajthatná az arcát. Az jut eszébe, hogy ez a sírólyuk. Nem súgó, síró. Meg a hajdani úszóleckék, amikor bele kellett tennie a fejét a vízbe.

A masszőr időről időre megkérdezi, hogy nem fáj-e, aztán beszél tovább mindenféle csakrákról meg reflexpontokról. A nő megint nem figyel oda, lekötik a gondolatai.

Vékony, csontos teste van, és éles vonalú orra. Sötét haját feltűzte, hogy ne legyen krémes. Ha nem hason feküdne, hanem hanyatt, akkor azt is láthatnánk, hogy a bőre kissé becsíkosodott a szülésektől, a melle pedig eléggé megereszkedett. De felöltözve tulajdonképpen egész jól mutat.

A talpmasszázsra két évvel ezelőtt kezdett járni, alapvetően a migrén miatt. A migrén azóta megszűnt, méghozzá idén januárban, amikor az anyósa meghalt. Nyolc évig betegeskedett, ebből az utolsó hónapokat kórházban töltötte, az előtte levő négy évet pedig náluk.

A rohamszerű fejfájások akkoriban kezdődtek, amikor a férje odaköltöztette a mamát. Az öregasszony egész nap a kanapén ült és vagy bóbiskolt, vagy utasításokat osztogatott. Semmi nem ízlett neki, semmi nem nyugtatta meg. A botját maga mellett tartotta és dühösen kopogtatott, ha eszébe jutott valami. Rég halott ismerősökkel veszekedett, rákiabált az iskolából hazaérkező gyerekekre. Ült komoran, áradt belőle a szemrehányás és a pisiszag, a feje mögött nagy, sötét folt terjengett a fehér falon. Most festették le a lakásfelújításnál, de ha odanéz, időnként azt képzeli, hogy még mindig látszik.

A masszőr megint megkérdezi, hogy nem fáj-e, aztán olyan erővel kezdi nyomogatni a talpát, mintha azt akarná, hogy fájjon. A középső részen állítólag csomókat érez.

A nőnek még így is jólesik, egész nap állt. Vissza kellett pakolni az összes szekrényt és a gyerekek holmiját is. Szerencsére most mind a kettő táborban van, legalább főzni nem kell. A férje az anyja lakásával van elfoglalva, ki kell üríteni, mert ki lesz adva. Iszonyú, hogy ott is mi van, szerencse, hogy nem neki kell intézni.

A masszőr valami tengerparti munkáról mesél, hogy próbálták őt is bepalizni, még jó, hogy nem vállalta. Úgy indult, hogy ingyen lehet nyaralni, csak masszírozni kell a strandon, aztán leadni a százalékot a tulajnak. Egy haverja el is ment, azzal jött vissza, hogy kamu az egész, a teljes partot leuralták a sárgák. Végül találtak munkát, de elég gáz volt, jelmezben kellett fényképezkedni a parton a kiscsávókkal. Hát kinek hiányzik ez, az ember inkább lemegy a Balatonra, nem?

A nő erre azt feleli, hogy de. Nem kell mindent bevállalni. Van, amit nem kell. Egész másról akarna beszélni, de nincs mersze még így, lehajtott fejjel sem. Azt akarja mondani, hogy el fogja hagyni a férje. Mikor végre rászánná magát, hogy belekezdjen, a férfi hintőport szór a lábára és szól, hogy kész vannak. A nő belebújik a cipőjébe, fizet.

Teljesen elfelejtkezik a hintőporról, amikor belép a lakásba, és lisztes nyomokat hagy maga után a frissen csiszolt parkettán. Bekapcsolja a mobilját, felhívja a férjét, hogy hozzon kenyeret. Nincs kedve többet beszélgetni vele, tudja, hogy csütörtökön szokott találkozni a kis kurvával.

A nő még azt is tudja, hogy a kis kurvát Helgának hívják. Ha akarná, felhívhatná. De nem hívja, kikapcsolja a mobilt.

Most meg hova lett? Hirtelen kiment a nappaliból. Kövessük a fehér nyomokat!

A nagymama szobájába ment, ami, ugye, már nem a nagymama szobája. Meg akarja nézni, hogy milyen így üresen. Hogy látszik-e a folt.

Belép, a kanapé felé fordul. A támla fölött egy piszkosszürke kört lát derengeni. Ott a fej helye. Felgyújtja a villanyt, közelebb megy, nézi. Nincs ott. Leoltja, kilépne, visszafordul: már megint ott van.

Ismét felgyújtja, közelebb megy, aztán felnéz a plafonra, az ódivatú gömblámpára. Hirtelen minden átmenet nélkül nevetni kezd, föl-le kapcsolgatja a villanyt. Amikor leoltja, a kinti, utcai világítás hátterétől a fenti gömblámpa halvány árnyékot vet a falra. Körülbelül oda, a kanapé fölé, ahol a nagymama feje volt. Az árnyéknak nagyon halvány szára is van, de az alig látszik. Az egész olyan, mintha a halott nagyi rossz vicce lenne. A nő nevet is rajta, kicsit talán túl hosszan: ennyire azért nem humoros. Leül a sötétben a kanapéra.

Percek telnek így el, ül a nagyi helyén. Arra gondol, hogy hiába volt ez a négy elbaszott év az öregasszonnyal, a férje el fog menni. Amíg itt ápolták közösen az anyját, addig nem tehette meg. De most meg fogja, az a Helga nevű nő nem vár többet.

Halálosan fáradtnak érzi magát, még azt se tudja felidézni, hogy végül telefonált-e a kenyér miatt, vagy csak akart. És akkor hirtelen eszébe jut valami. Minden olyan világosnak és egyszerűnek tűnik, hogy hirtelen felpattan, telítődik energiával.

Kimegy a kamrába a gurtniért, amivel a szekrényeket mozgatták a munkások. Ott van egy kosárban, elég koszos. Nem baj. Bemegy a hálóba, áthúzza a gurtnit a könyvespolc legfelső elemén. Megnézi, mennyire tart, bár a gyerekek miatt direkt kérte, hogy erősen rögzítsék. A kis alumíniumlétra még ott áll, arról pakolta délelőtt fel a könyveket. Gondosan beigazítja, és közben szinte pajkosan mosolyog, mint akinek sikerült még a nagymamáénál is jobb viccet kieszelnie. Az is eszébe villan, milyen sokszor használja a férje azt a kifejezést, hogy valaki két lábbal áll a földön. Na, ez a Helga, ez biztos ilyen.

Feláll, keresztet vet, aztán elrúgja magát. Az egyik lába idegesen támasztékot keres az alumíniumlétra kerek fogóján, aztán lecsúszik oldalra. A másik úgy rugdos, mintha a nőt a levegőben csiklandozná valaki.

A férje csak éjfél után jön haza, és bosszankodva engedi be a macskát, mert véletlenül kint maradt. Leveszi a cipőjét, elcsodálkozik a fehér lábnyomokon a parkettán. Ég a villany a hálóban, közelebb megy. Az ajtóból még nem látszik a kötél: először a két talpat látja, és pisiszag csapja meg. A nő így, ebben a testhelyzetben még vékonyabbnak tűnik, fölötte mélyen össze van karmolva a frissen festett plafon.

Huszonharmadik fejezet, avagy

a száj története

David újabb üzenetet kapott a cégtől, amelyben egy Besnik nevű ember mintákat ígért neki, és elnézést kér a pár napos csúszásért. Telefonszámot továbbra se adott meg, úgyhogy nem lehetett rátelefonálni és ultimátumot adni neki. A mulatságos fordítási hibákkal teletűzdelt angol árajánlat arról tudósított, hogy az orvosi célú szilikontermékek mellett a cég poliamid, poliészter és polipropilén kiegészítőket is gyárt, valamint lurexszálas sebészeti alapanyagokat, persze mindezt kiváló minőségben és csúcstechnológiával. A cég székhelye elvileg ott volt a városban, termékeik nagy részét azonban a honlap tanúsága szerint egy Botosány nevű településen, Észak-Moldvában állították elő az ottani alacsony munkabérek miatt. David arra gondolt, hogy talán ellenőriznie kellene a botosányi csúcstechnológiát, és beütötte az interneten a céggel kapcsolatos összes infót. Némi keresgélés után kiderült, hogy középáras felfújható gumibabákat is készítenek természetes tapintású bőrfelülettel, háromféle hajjal. Innen már csak tényleg egy-két klikkelés vezetett a gumibabagyűjtők roppant szórakoztató honlapjára, és a szexuális segédeszközök román gyártóihoz.

David négy napja várta a szállodában, hogy a cég képviselője jelentkezzen, és esetleg leszerződjenek a bukaresti klinikával. Túlságosan nem bízott a dologban, szombaton el akart utazni, és azt tervezte, ha addig se sikerül tárgyalniuk, többet nem áll szóba a szállítóval. Különben se voltak referenciái, és nem akart műhibapereket a begyulladó szilikonmellek miatt.

Délutánra elfáradt a képernyő előtt, elhatározta, hogy kimegy egyet járni. A város nem volt nagy, többször végigsétált már a fontosabb útvonalakon, és mindig kijutott a városszéli kis térre is, ahol esténként egy fázós prostituált álldogált egy lebontásra ítélt, egyébként szép ház gipszstukkós kapubejáratában. David először vézna gyereklánynak nézte, ahogy pipaszár lábain toporgott a magasított talpú cipőben. Akkor nem látta az arcát, csak legközelebb vette jobban szemügyre, és fedezte fel borzadva, hogy a lánynak nyúlszája van.

David épp elég korrekciós műtétet látott ahhoz, hogy tisztában legyen az ajakhasadék tüneteivel és az ezzel járó problémákkal. A lány első ránézésre súlyos esetnek tűnt, és sebészként nem volt biztos benne, hogy egyáltalán tud artikulálni, beszélni, vagyis hogy a szájpadlását helyreállították. Csak a legnagyobb nyomor és elkeseredés vehette rá, hogy ezzel együtt kiálljon az utcára. David nem tudta elhessegetni azt a gondolatot sem, hogy a lány esetleg orális szolgáltatást is nyújt az érdekességekre fogékony kuncsaftoknak.

Hét óra múlt, amikor átért a hídon és a kis térre érkezett. A lány ott állt. Többször láthatta már őt erre jönni, mert kacéran felpillantott és tett egy-két imbolygó lépést David felé. Nagyon fiatal, kamaszosan éretlen arca volt, de a tekintete buja és fáradt. David határozottan megijedt, hogy esetleg odalép hozzá, ezért tett egy tétova fordulatot, és elindult visszafelé a parton.

Másnap délelőtt kapott egy üzenetet a Besnik nevű embertől, hogy hozza az implantátum-mintákat és az összes referenciaanyagot, estére itt lesz a városban, és szíves elnézést kér, de a hegyekből lezúduló esők nagy felfordulást okoztak, csak most tudott visszajönni vidékről. David azt gondolta, hogy miért, ez itt mi, ha nem a vidék, és megkönnyebbült, hogy nem kell tovább maradnia. Elindult egy könnyű délelőtti sétára. Ebben a napszakban még sose ment messzebb a szálloda környékénél. Most viszont kedve támadt megismételni az előző esti utat, úgyhogy hamarosan kikötött a már ismert kis téren. Meglepődve látta, hogy a lány megint ott áll, csak most nem kabátban. A nappali fényben még gyerekesebbnek és sápadtabbnak tűnt, és persze rögtön kiszúrta a közeledő Davidot. Ránézett, és hosszú rózsaszín nyelvét kilökve körbenyalta felhasított száját. David riadtan érezte az ágyékába hasító izgalmat, és gyorsan hátat fordított. Gépiesen lépkedett tovább egy fölfelé tartó utcán, a felé a modern, érdektelen és piszkos városrész felé, ahová sose volt kedve felkapaszkodni. Már vagy öt perce gyalogolt szívdobogva, amikor le mert lassítani. Vedlett panelházak vették körül, üzleteket látott és egy félbehagyottnak tűnő építkezést. Nem akart ugyanazon az útvonalon visszamenni, nehogy kijusson a térre, ezért balra fordult, hogy kerülővel térjen vissza a belvárosba.

Ahogy lépkedte át a lyukakat a helyenként járhatatlan aszfalton, egyszer csak valami egészen különös dologra lett figyelmes. Megpróbálom pontosan leírni, bár elég nehéz, mert David nézőpontját kell hozzá kölcsönvenni, aki az idegenség bizsergésével és gyanakvásával figyelt minden itteni részletet.

Egy kirakat nagyságú üveg mögött fehér, lehajtható támlájú székek sorakoztak, odabent a fal mentén végig tükrök. Az egyik lehajtható széken egy lány feküdt, de csak a haja látszott. A hajat felül egy fehér kis kendő szorította le, az alól hullámzott elő mélybarna, ragyogó csigákban szinte a földig. A fekvő lány arca fölé egy fehér köpenyes nő hajolt, mint egy fogász. A feje ütemesen föl-le mozgott, galambszerűen, a két kezét pedig a levegőben tartotta. Úgy tűnt, mintha meg akarná csókolni a fekvő lányt, de nem érne le odáig az arca, mert valami erő ritmikusan visszarántaná. David el nem tudta képzelni, hogy mit zajlik. A nő feje mozgott és mozgott, néha elálló kezein is mozdított valamit, de egy adott pontnál soha nem hajolt mélyebbre.

Megérezhette, hogy nézik, mert felpillantott. Arcára először zavar és düh ült ki, aztán naiv kíváncsiság. Lejjebb engedte a kezét és elmosolyodott. Mondhatott valamit a fekvő nőnek, mert erre a hajzuhatag is megmozdult, és a másik nő felült a lehajtható székből.

David soha életében még szebb arcot nem látott. Olyan lenyűgözve, zavartan nézett, hogy a másik nő is mosolyra fakadt, és az üvegen keresztül jól láthatóan formázott valamit a szájával. Aztán a kezével hessegette el Davidot, aki széttárta a karját, hogy nem érti, majd intett, hogy feküdjön csak vissza. A nő lehanyatlott, a másik megint kezdte a galambszerű fejbillegetést.

A nagy üveges bejárat fölé egy tábla volt kitéve, hogy exluzív fodrászat és kozmetikai szalon. David csak jóval később és csak nehezen értette meg, hogy a nő a fekvő lány szemöldökét szedte. A kezében két egymást keresztező láthatatlan cérna volt, amit a szájával feszített meg, és a fejmozgással irányított. A lánynak még a bajusz-és arcpihéit is ki kellett szedni, ezért eléggé meglepődött, amikor bő húsz perc múlva végzett, és meglátta az utca végén szobrozó Davidot.

A lányt, ezt már nem a szájáról kellett leolvasni, Nazelinek hívták. Különben bármi lehetett volna a neve, David nem kapott levegőt, képtelen volt betelni a nő valószínűtlen szépségével.

Nazelin minden tökéletes volt. Ruganyos, fehér bőrű teste, fordított szív alakú feneke, súlyos, fénylő haja, ívelt, koromfekete szemöldöke. És a szája! Duzzadt, mélyvörös, nevető szája volt, ügyetlenül hangzottak belőle az összegereblyézett francia szavak. Túl sokra nem volt szükség, David ennyiből is megtudta, hogy húszéves, egy boltban dolgozik és a kozmetikuslány a barátnője.

A következő héten David már Bukarestben ébredt, és a lány ott pislogott mellette. David megfogta a mellét, végigsimította telt, pihés combját, és újra beléhatolt. Megbabonázva mozgott benne, beszívta a haja illatát, ami hol barackra, hol fűszagra emlékeztette. Váratlanul, éppen az élvezet előtti pillanatokban valahonnan a mélyről bevillant az agyába a nyúlszájú prostituált képe is, és David hirtelen kontrollt veszítve elélvezett Nazeli lába között. Aztán feküdt rajta ernyedten, nézte kinyíló ajkait. Látta, hogy már ütköznek ki fölötte a sötét pihék, és azt gondolta, hogy ez is milyen jól áll neki.

Huszonnegyedik fejezet, avagy

az íny története

Gergő felkísérte a vendégeket az emeletre. Volt a pincészet új épületszárnyában egy kifejezetten borkóstolásra kialakított terem. Széles panorámaablakából a villányi dűlőkre lehetett látni. A tőkéken már alig volt levél, de így is szép volt a késő őszi táj az alacsony felhőkkel és mészköves teraszokkal. Gergő megszerette ezt a vidéket. Tavasszal költözött le Pestről az új állás miatt. A házat olcsón vették meg egy építészmérnök özvegyétől. Az asszony hamar túl akart adni rajta, és felújítani egyáltalán nem kellett, mert a pasas mindent precízen rendbe hozott: állítólag a műemlékvédelem volt a szakmája. Gyönyörű kis ház volt tornáccal, vasalatos ablakokkal. Még a bútorokat is ott hagyták, meg a csergetakarót a hímzett párnákkal.

Gergő a fény felé tartotta a poharát és magyarázni kezdett: mély rubinszín, színes, komplex illatvilág, jellemzően meleg jegyekkel. A szájban kiegyensúlyozott érzetet ad, finomak benne a tanninok. Érdemes hosszan, forgatva öblögetni. Amikor itt tartott, hirtelen megszólalt a mobilja. Már mondta volna, hogy visszahívlak, de meglátta a kijelzőn, hogy Anó keresi. Anó a nagyanyja volt, gyerekkorában ő nevezte el így, aztán valahogy rajta ragadt a családban a megszólítás.

– Hát mit gondolsz, Gergőkém, hol vagyok?

A kérdés olyan izgatottan hangzott, mintha Anó a Holdról telefonálna. Nem volt mit tenni, félre kellett vonulni és meghallgatni. Anó éppen a Teréz körúton állt Gabi bácsival az előtt az épület előtt, ahol a gyerekkorát töltötte – egészen negyvenötig. A családból egyébként egyedül ő élte túl azt a bizonyos gyerekkort: három testvérét megölték Treblinkában, ahogyan a szüleit és nagyszüleit is. Gabi bácsi, Anó második férje szintén mindenkijét elvesztette, de nem beszéltek erről. A bácsi soha nem is látta ezt a Teréz körúti házat, ő tudniillik mindig is Budán élt, és csak a legindokoltabb esetekben volt hajlandó átmenni oda, vagyis Pestre. Ez most indokolt esetnek tűnt, el kellett kísérnie Anót a fogtechnikushoz. Anónak az utóbbi években az összes foga kihullott a fogínysorvadás miatt, hiába volt a sok injekció meg az öblögetések. Fog nélkül, ugye, mégse járhatott, Böszörményi úti orvosa viszont elkövette azt a bárdolatlanságot, hogy a teljes fogsor elkészülte előtt meghalt. Borzasztó pech – nyugtázta Gabi bácsi az esetet, és beleegyezett Klárika, a barátnő fogászába, aki viszont sajnos odaát rendelt. Klárikát magát ugyan nem szívelhette, és csak úgy emlegette, hogy a kuplerájosné, azt viszont el kellett ismernie, hogy a fogai rendben vannak.

A fogtechnikustól jövet (tényleg igazi úriember, ahogy Klárika mondta) Anó elsétált Gabi bácsival a ház előtt, majd fölnézett a másodikra. Az egykori ablakon csomagolópapír volt kiragasztva Eladó felirattal és egy telefonszámmal.

– Szerintem hívd fel! – mondta Gergő, hogy időt nyerjen. – Bocs, de most muszáj letennem, vendégek vannak.

Gabi bácsi felhívta a számot, a tulaj pedig azt felelte, hogy éppen a lakásban van, akár fel is jöhetnek. Anón kislányos lámpaláz lett úrrá, toporgott a lépcsőházban, nézegette a postaládákon a neveket. Nem sok régi lakót sikerült fölfedezni, de a földön még megvoltak az eredeti a kerámialapok és az emeleti lengőajtóban is ugyanaz a homokfúvott, mintás üveg volt, mint egykor. Anó emlékezett, hogy másik felét a szemben lakók törték ki egy állólámpával, amikor ötvenben ideköltöztek. Gabi bácsi nagyon rossz ötletnek tartotta a vizitet, de Anó ragaszkodott hozzá, hogy fölmenjenek.

Elhízott, kopaszodó férfi nyitott ajtót. Steppelt dzsekit viselt, mert az üres lakásban nem volt fűtés. Betessékelte őket, és már az előszobában elkezdte magyarázni, hogy miért jó a belvárosban lakni, főleg idős embereknek, akik, ugye, nem szeretnek nagy utakat tenni, ha el kell intézni valamit. Gabi bácsi kifejezéstelen arccal biccentgetett, Anó elindult a szárnyas ajtón át a másik szobába. Megtorpant, körbenézett. A cserépkályha még megvolt, és bár a falakat valamikor átfesthették, az ajtókhoz évtizedek óta nem nyúlt senki. Sárgák voltak, kopottak, maszatosak. A parketta nyikorgott, ezt se rakatták át. A leghátsó, kisebb szoba ajtaján vonásokat lehetett látni. Anó közelebb ment, odahajolt. Tudta, melyik jelölés kié: a legfölső vonás volt ő az akkori százötvenkét centijével, a kilincs alatti legalsó pedig a kisöccséé. Az öregasszony nem tudta levenni a szemét a rovásokról, míg Gabi bácsi a vállára nem tette a kezét.

– Itt állt a füles fotel – mondta Anó megrendülten a sarokba mutatva. Az anyjuk mindig abban ülve olvasott fel nekik, vagy régi történeteket mesélt a gyerekkorából, Kolozsvárról. A füles fotel kicsit elpiszkolódva ugyan, de előkerült a háború után. Az egyik emeleti szomszéd bújtatta, ahogy Anót az apácák. Később Gergő apja örökölte meg, már áthúzva. Tavaly pedig, amikor Gergő elment a szülői háztól és vidékre költözött, ezt az egyet vitte magával a családi bútorok közül. Nem maga miatt, inkább a nagyanyja kedvéért. Ő kifejezetten utálta a fülest, soha nem ült bele.

A tulaj a hallban a lakás kedvező tájolásáról értekezett, Anó pedig elnézést kért és kitipegett a gangra telefonálni. Illetlen dolognak tartotta a mobilozást, olyannak, mintha társaságban púderezné az orrát. Megállt szemben a széles, kifényesedett lépcsővel, és beütötte a számot.

– Gergőkém, mondd, emlékszel még, hogy mit meséltem neked a fülesről?

Gergő nagyon is emlékezett, százszor hallotta. Anó ráadásul most selypített a foga miatt, kín volt hallgatni. A bort kóstoló vendégeknek éppen szendvicseket és sajtokat szolgáltak fel, ez jó ürügy volt, hogy kicsit átmenjen a tárgyalóból konyharészbe. Anó gyerekkorában minden meseolvasásnál elmondta, hogy ült be esténként hozzájuk a gyerekszobába a dédike, és már milliószor hallotta az apjáról szóló családi anekdotát is.

Ami a születés időpontjának kiválasztását illeti, Gergő apja nem volt sokkal ügyesebb a nagyinál, ő tudniillik egy olyan őszi délutánt választott a világba érkezéshez, amikor a környéket éppen szétlőtték az orosz tankok. Apa állítólag egyéves volt – ezt a történetet Anó sose mulasztotta el megosztani a családdal –, amikor a körzeti gyerekorvost vidékre helyezték. Egy ismeretlen fiatalember érkezett helyette, és amikor a sztetoszkóppal Gergő apjához hajolt, ő hirtelen feltápászkodott a füles fotelből, és méregetni kezdte az idegent. Az orvos lehajolt, a gyerek megtapogatta az arcát és a bajuszát. Fogdosta egy ideig, aztán mély torokhangon annyit mondott: goj-goj-goj.

Gergő megijedt, hogy Anó ezredszerre is elmeséli ezt az idétlen sztorit. Már elsőre se volt vicces, századszorra meg kifejezetten kínosnak találta. Szerencsére nem ez jött, hanem a cserépkályha részletes leírása és a még élő lakók neveinek felsorolása.

– Ne haragudj, de muszáj visszamennem a vendégekhez – szakította félbe a nagyanyját. – Várnak rám. Tudod, borkóstolás van.

Gergő letette, és közben arra gondolt, hogy ki kéne kapcsolni ezt a rohadt mobilt. Meg eladni a füles fotelt: már ha egyáltalán kell valakinek.

Anó közben visszament a hallba, ahol Gabi bácsi rezignáltan követte a tekintetével a tulaj mozdulatait: ez ott főfal, meg az is, a másik kettő vékonyabb. Megmutatom – mondta a férfi – a mellékhelyiségeket is.

– Állítólag – folytatta a visszhangos fürdőszobába érve – itt régen zsidók laktak. Hát én nem tudom, mennyi igaz ebből, de amikor megtudtam, én mindent föltúrtam. Kibontattam az összefolyókat, meg szétszedettem a kémény szelelőnyílását is, hátha oda dugták az aranyat. De nem volt semmi. A parkettát mondjuk nem szedettem fel, ott még lehet. Ha ott van, akkor maguk jó vásárt csinálnak – vigyorodott el.

Gabi bácsi a fúgákat fixírozta, Anó a lichthofra néző ablakot. Ha bírt volna gondolni valamit, biztos azt, hogy milyen piszkos. De nem bírt, eltűntek a szavak a fejéből. Úgy bámult a váratlanul keletkezett zavaros űrbe, mint annak idején a világítóudvar alján rothadó döglött galambokra.

Gergő időközben visszatért az asztalhoz és töltött:

– Ez az évjárat a fajta utóbbi évjáratainak összehasonlításában igen szépen szerepelt – darálta. – Sűrű, robusztus bor, meleg, cseresznyés jegyekkel. Színe mély rubin. Nézzék csak, sűrű, mint a vér. Érett tanninok és komplex ornamentika jellemzi, némi elhúzódó, kesernyés utóízzel.

Huszonötödik fejezet, avagy

a tarkó története

A férfi a képernyő előtt ült és sokadszorra nézte vissza a felvételeket. Gyakorlatilag használhatatlanok voltak. Egyetlen olyan részletet se talált bennük, ami az előzetes koncepcióba illő, vagy akár csak mulatságos lett volna. Nem lesz ez így jó, gondolta, nem áll össze ebből semmi. Pedig a felirat már négy napja kint volt, működnie kellett volna.

Amikor belefogott az egészbe, jó ötletnek tűnt. Egy hatalmas, fehér tacepaót feszített fel az első emeleti ablak alá, olyat, amilyet az ingatlanforgalmazók szoktak kitenni. A piros betűs felirat azt hirdette, hogy EZ A LAKÁS NEM ELADÓ. Alul volt egy telefonszám és egy nyíl, ami közvetlen az ő bejárati ajtajára mutatott. Az elgondolás az lett volna, hogy az emberek úgyis mindig a vágyaiknak megfelelően olvasnak, vagyis aki ide bejön, az eleve lakást akar venni. Rá akart világítani, hogy valójában senki nem azt látja, ami a szeme előtt van, és csak lépésről lépésre képes az ismeretlen helyzetet újraértékelni, összerakni a részletekből az igazi képet. Úgy képzelte, hogy majd leülteti, körbevezeti az érdeklődőket és elmagyarázza nekik, miért nem eladó ez a lakás, miért nem válna meg semmi pénzért sem ettől a helyes kis fészektől itt London közepén. A galériása el volt ragadtatva, ölelgette Jean-Philippe-et, és őszre már látni akarta a kész projektet.

Jean-Philippe mosolygott magában, amikor átvette a reklámfóliát: tulajdonképpen már azt is videóra kellett volna venni, ahogy szegény pasas értetlenkedett. Sajnálta is, hogy nem hozta a kamerát. Aztán arról fantáziált, hogyan fogja összevágni majd az érdeklődő arcokat és milyen kontextusban állítja ki az elkészült filmet és a feliratot. Talán a lakás alaprajzát is mellé teszi. Esetleg pár enteriőrképet is.

Az első nap senki nem jött, de még csak nem is telefonált. Nem baj, gondolta, kell egy kis idő, amíg a járókelőkben tudatosodik a felirat. Ez nem főútvonal, itt csak az jár, akinek mindennap erre van dolga.

A második nap délelőttjén végre megszólalt a kaputelefon. Beállította a kamerát, végiggondolta a szöveget és ajtót nyitott. Egy fekete házaspár állt gyámoltalanul az ajtóban. A férfi erősen őszült, a nő pedig rettenetesen kövér és elgyötört volt. Ki akartak lépni a papucsukból, aztán tanácstalanul megálltak a nappaliban. Időbe telt, amíg sikerült őket a megfelelő helyre leültetni, és bele lehetett kezdeni a szövegbe.

A feketék készségesen mosolyogtak, és nem akartak körbemenni, udvariasan hallgattak. Jean-Philippe néha visszakérdezett, ilyenkor egymásra néztek és bólintottak, mintha megfontolt beleegyezésüket adnák valamihez. Jean-Philippe-ben egyre erősödött az először csak homályos gyanú, hogy a házaspár esetleg nem tud angolul. Egyszer csak egy nejlonzacskóból kötegnyi készpénzt vettek elő, felmutatták, és megint mosolyogtak. A kérdésre, hogy kikapcsolja-e a kamerát, buzgón helyeseltek, aztán arra a kérdésre, hogy nem zavarja-e őket, ha továbbra is filmre veszi az arcukat, megint egyetértően bólintottak, hogy persze, persze. Jean-Philippe-et valami furcsa szorongás és körvonalazatlan szégyenérzet fogta el, úgyhogy leállította a felvételt, és hozott nekik egy teát. A házaspár töltött a még tűzforró kannából, felhajtotta, aztán megint töltött, megint felhajtotta, és továbbra is mozdulatlanul ült a kanapén. Olyan volt, mintha szerintük az adásvétel ezzel le is zajlott volna, és most arra várnának, hogy ő gyorsan szedelőzködjön. Jean-Philippe verejtékezni kezdett, és hogy időt nyerjen, azt kezdte ismételgetni, hogy next week, next week. A házaspárt sok helyről, sokféleképpen elküldhették már, mert erre viszont azonnal felálltak. A szemük fehérje sárgás volt, meztelen lábuk pedig ráncos, mintha harisnyát viselnének.

Amikor a felvételeket visszanézte, Jean-Philippe-nek feltűnt, hogy a férfi lilásan sötét ajka megrándult, ahogy kifelé indultak.

Aztán nem jött senki.

Az ötödik napon, amikor már nem is számított semmire, megint megszólalt a kaputelefon. Egy csapat láthatóan bedrogozott srác nyomult be a szobába, rögtön leültek és kérdőn bámultak Jean-Philippe-re, mintha valami vendéglő teraszára tévedtek volna, és őt néznék pincérnek. Nem volt rossz alaphelyzet, tulajdonképpen használhatónak tűnt. Kiment a konyhába, hogy hozzon nekik valamit, amíg bent az egyik fiú máris a cédék között kezdett turkálni. Ő ezalatt bekapcsolta a kamerát, és elkezdte venni őket: a lakásról szó se esett. Ketten átmentek a hálóba, és ruhástól lefeküdtek a franciaágyra, egy harmadik fiú pedig rágyújtott a konyhában, és valami Robertről érdeklődött, hogy járt-e ma itt. Rosszul beszélt angolul, és az istennek nem akarta megérteni, hogy itt nem lehet dohányozni, úgyhogy meglepődve bámult Jean-Philippe-re, amikor az végül kivette a szájából a cigit és elnyomta a mosogatóban. A fiú szelíden, olajos tekintettel nézett, és megint ezt a Robert-t emlegette, aztán elfogyasztott egy ijesztő adag raviolit, és bekapcsolta a tévét.

A többiek közben valahogy összeszedték magukat és indulni készültek, de a kanapén üldögélő srác elbóbiskolt. Szóltak neki, aztán vállvonogatva hátrahagyták.

Jean-Philippe elővette a kamerát, filmezte a fiú arcát. Szóval Imi a neve. Kékes, áttetsző szemhéja volt és hosszú szempillái. Gyerekesen összekuporodva aludt, hosszú haja az arcába lógott.

Amikor órákkal később felébredt, teljes természetességgel kérdezte meg Jean-Philipp-et, hogy lezuhanyozhat-e. Alsógatyában, vizes hajjal jött elő, és röviden válaszolgatott, miközben a fejét törölgette. Nem, nem londoni. Három hónapja. Szerb. Illetve nem szerb, hanem magyar, de ez túl bonyolult. Jean-Philippe-et ez tulajdonképpen nem is érdekelte, számára nagyjából ugyanaz volt a kettő.

A fiú gyengéd, de határozott szeretőnek bizonyult, és a világon semmit nem kérdezett se az eladó lakásról, se Jean-Philippe múltjáról vagy jelenéről. Szeretkezés után ernyedten hasra feküdt az ágyon, és úgy csukta le kékes szemhéját, mintha délután nem aludt volna órákat.

Jean-Philippe végighúzta a kezét a fenekén és fényes csigolyáin, fel a nyakáig. Félresimította a haját, hogy lássa a tarkóját. A fiú úgy rezzent össze, mintha érzékeny pontjához értek volna. Váratlanul hanyatt vágta magát, és tenyérrel a fejéhez szorította a haját.

Jean-Philippe megkérdezte, hogy mi a baj. Hogy fáj-e ott valami. A fiú dühösen hallgatott, a plafont nézte. Erre a férfit hirtelen valami rémület fogta el. Arra gondolt, hogy ez a srác talán beteg, talán egy seb van rajta, vagy valami más borzasztó dolog. Valójában azt se tudja, kicsoda. Bárki lehet. Még óvszert se használt. Száraz hangon arra kérte, hogy öltözzön fel és menjen.

A fiú nem reagált, továbbra is mozdulatlanul feküdt hanyatt, és csak akkor volt hajlandó ismét hasra fordulni, amikor Jean-Philippe azt mondta neki, hogy felhívja a rendőrséget, ha öt percen belül nem hagyja el a lakást.

A kéz megint végigsimított a fenéken, a fényes csigolyákon, fel a tarkóig. Felhajtotta a még nedves, szőkésbarna hajat. A fiú tarkója végig volt tetoválva különféle számokkal.

– Börtönben voltál? – kérdezte Jean-Philippe.

– Nem. Csak úgy. Csináltattam.

– És mik ezek a számok?

– Semmi. Hogy mikor születtem. Év, hónap, nap, óra, perc.

– Nem fájt?

– Mért, a születés is fáj, nem?

Aztán megint hanyatt fordult. Jean-Philippe még megkérdezte, hogy mire jó ez az egész, mire a fiú azt felelte, hogy jó és kész. – Hogy ha majd elesek – tette hozzá egy idegen nyelven –, és a lábomnál fogva húznak, akkor majd leolvashassa az Isten.

Két hét múlva egy ismeretlen ország műanyag lambériás repterén álltak, ahol a fiú három másik barátját várta, hogy együtt utazzanak az Adriára. Jean-Philippe folyamatosan filmezett, most éppen a padokon unatkozó bágyadt családokat kamerázta. Öt órája tébláboltak már ezen a lepusztult reptéren, mire a három barát végre befutott.

A barátok bérelt autóval érkeztek, és Jean-Philippe kedvéért nem gyújtottak rá, de az elkövetkezendő két hétben gyakorlatilag folyamatosan bömböltették a zenét. Az első útlevél-ellenőrzésnél egy francia, egy magyar, egy román és két szerb útlevelet nyújtottak ki a kocsiból, mire a vámos azonnal kérte őket, hogy szálljanak ki, mert szeretné átvizsgálni a jármű belsejét. Ez aztán még megismétlődött néhányszor, de a fiúk csak röhögtek, és egymás után szívták a cigiket a kocsinak dőlve.

Jean-Philippe fásultan emelgette a kezébe nyomott foltos hátizsákokat és meg se kísérelte megérteni a fennálló szerelmi és határviszonyokat. A magyar srác látszólag a románhoz tartozott, Jean-Philippe viszont az út második felében szorosan mellé került, a magyar ugyanis átült a volánhoz. A román fiú folyton rá akart gyújtani egy jointra, és annyi piercing volt az arcában, hogy Jean-Philippe azon tűnődött, egy elektromágnessel meg lehetne ölni. A négy ember magyarul beszélt egymással, időnként odavetettek neki egy-egy angol mondatot, amiből a legritkábban derült ki, hogy hova tartanak, miért állnak meg, és miért nem indulnak egyenesen a tengerhez.

Bosznián át mentek volna, de a román fiút ide nem engedték be vízum nélkül, ezért Horvátországba mentek át északon. Bosznia-Hercegovinát körbeautózva tartottak a horvát Adriára, egyre piszkosabban, részegebben és pénztelenebbül. Splitben megálltak és vettek maguknak öt egyforma fekete pólót valami felirattal, amit Jean-Philippe nem értett, de a többiek baromi viccesnek találtak. A pólókat később levették, mert a kocsiban nem volt légkondi, és félmeztelenül üvöltözve, izzadva utaztak tovább. A piercinges fiúnak igaza volt, Bosznia tengerparti kijáratának apró, eldugott határállomásánál senki nem kérte tőlük az útleveleket, aztán visszafelé Crna Gorán át hajtottak végig a száraz fényben fuldokló tengerparton. Jean-Philippe a forma kedvéért mindennap megkérdezte, hogy most épp melyik országban vannak, aztán tovább itta a lehetetlenül rossz dobozos sört.

Sose hallott azelőtt Szerbia és Montenegró Államközösség létezéséről, de kétségtelenül létezett, mert egy adott pillanattól hirtelen eurót kértek tőlük. Addigra a fiúk már elköltötték az összes dinárt és kunát, úgyhogy várakozón bámultak Jean-Philippe-re, aki kénytelen volt kivenni a kártyájáról az összes maradék pénzt. A szállodában a szerb fiú, aki magyar útlevéllel utazott, lefeküdt a románnal, a másik szerb meg, a szőke, összevagdosta és összehányta magát. Nehéz nap volt. Innen Szerbián keresztül akartak visszamenni a Vajdaságba, ahol Jean-Philippe-et, aki egy egész filmnyi érdekes anyagot vett már fel vonagló arcokból, megsárgult mezőkből és elhagyott házakból, Imi mindenképpen be akarta mutatni valami Lajos nevű zenésznek, akit mind a négy fiú ismert.

Jean-Philippe halálosan fáradt volt. A kocsiban egyik oldalról az Imi nevű szerb, vagyis magyar fiú, a másik oldalról a román préselődött hozzá, a szélvédőn alig lehetett kilátni. Mindenki részeg volt, beleértve a sofőrt is. Egy lila szlovén kamion haladt előttük, ki tudja, hová, és percek óta nem bírták megelőzni. Énekeltek, kivágtak az útra, aztán iszonyú perdüléssel folytatták tovább a repülést keresztbe, a kiégett, kabócáktól hangos mezők felé.

Jean-Philippe ijesztően nagy csendre ocsúdott, és az volt az első gondolata, hogy akkor megint túlélt valamit. Távolról lassan hallani kezdte az autóutat, elöl a műszerfal csurom vér volt. Mindenki arcra borulva feküdt a kocsiban, kivéve a tetovált tarkójú srácot, aki szétvetett karral, hanyatt zuhant ki a sárga fűre.

Huszonhatodik fejezet, avagy

a hát története

A tücsök nem akart előjönni, pedig a lyukba bedugott fűszálat kikotorta, úgyhogy lehetett tudni, hogy bent van. A fiú a földön hasalt a lyuk előtt és várta, hogy mi lesz. Hozott magával egy papírdobozt, hogy abba kiemeli majd az egész járatot. Előtte jól meg kellett nézni, melyiket viszi haza, mert tudta, hogy csak az zenél, amelyiknek sárga csík van a lábán.

Nagyon sütött a kora nyári nap, égette a tarkóját meg a lapockáit. Sok hangya is volt, de nem csapott rájuk, csak lassan lesöpörte őket, hogy nehogy elriassza a tücsköt. Az csak sokára jött ki: körülnézett, aztán visszamászott. A fiú óvatosan körbevágta földet, mint egy tortaszeletet és átemelte a dobozba. A tücsök meg lehetett ijedve a nagy költöztetéstől, mert lapított, de most már biztosra lehetett tudni, hogy odabent van a kockában. A fiú lezárta a dobozt. Sietnie kellett, mert a csóka egyedül volt otthon, annak is kellett valamit adni. Kint tartotta a fészerben, hogy ne hecceljék vele a bátyjáék, meg ne is bántsák.

Sietett haza, átgázolt a csalános lejtőn, hogy hamarabb leérjen az alsó sorra, mert ott laktak. A faluban úgy hívták ezt a részt, hogy Lapos, és csak azok maradtak a Laposon, akiknek végképp nem volt pénzük beljebb költözni vagy elmenni máshová. A Laposon nem volt csatorna, a vizet meg a közkútról kellett hozni. Mivel az itt élő családok évek óta nem fizették a közüzemi díjakat, a polgármester úgy döntött, elzáratja a nyomókutat. Később kijött egy városi ember és elmagyarázta nekik, hogy ez törvénytelen, és joguk van a vízhasználathoz, de ők csak vonogatták a vállukat. Idegen volt, a polgármestert legalább ismerték, igaz, utálta mindenki. De nem akartak bemenni az önkormányzathoz, volt így is elég bajuk. Inkább hordták vödrökben a vizet a felső kútról: most még nem volt gond, és azt remélték, télre majd megoldódik valahogy.

Tavaly télen is cirkusz volt, akkor a rongyégetés miatt jöttek ki, hogy állítólag mérgezte a fentieket. A fiú szülei akkor nagyon bedühödtek, azt mondták, rendben, de küldjön az önkormányzat fát, mert a kiserdőn még gallyat se lehet összegyűjteni, a Bogdán mindenkit azonnal jelent.

A Bogdán egyébként is a bögyében volt az összes családnak a Laposon, és úgy sejtették, a kútelzárást is ő járhatta ki a polgármesternél. Annak meg nem került semmibe, le is nyilatkozta a rádióban, hogy neki a lakosság érdekeit kell szem előtt tartani, mintha a falu alsó fele nem a lakossághoz tartozott volna. A fiú nem sokat értett ebből, de egyszer azért megdobálta az öccsével az elbicikliző Bogdánt, aztán a magas fűbe lebukva figyelték, hogy nézegeti a küllőt és káromkodik. Most is látta elkarikázni, de a tücsökkel volt elfoglalva.

A fészerben előkereste az akváriumot és beletette a földkockát. Az egyik üveg végig volt repedve, halnak nem lett volna jó, de tücsöknek megfelelt. Közben a csókát is meg kellett keresni, mert elugrált, hiába volt körbekerítve.

A fiú félredobálta a sok elpiszkolódott polikarbonát lapot, amit a testvérei hordtak ide, hogy majd feltegyék a tetőre. A csóka ott volt mögötte. Felborult a hülye, mert körbe volt tekerve leukoplaszttal, és nem tudott egyensúlyozni: ott pislogott két lap között fekve.

A fiú kiütögette a maradék földet a kartondobozból, aztán beletette a madarat. Óvatosan lefejtette róla a ragasztót, és megnézte, hogy áll a szárnya. Elég jól gyógyult, de még vissza kellett tekerni. Rongyot tett a csík alá, hogy nehogy beleragadjon a tollába, aztán fecskendővel adott neki vizet. A bátyja folyton azzal heccelte, hogy egyszer megsüti a csókát, de ő azzal vágott vissza, hogy úgyse lehet megenni, mert mérgező. Tudta, hogy testvére csak viccel, de azért betolta a dobozt hátra, és körbekerítette kartonokkal. Közben eszébe jutott, hogy ő is nagyon éhes, úgyhogy elindult vissza a faluba.

A Bogdán háza felé ment, érett a cseresznye. Körbenézett, hogy nem jön-e valaki, de az öreg egyedül lakott, és egy fél órája látta elmenni biciklivel, úgyhogy tudta, még nem lehet otthon. Az elbeszélő itt szívesen közbeszúrná, hogy amíg a fiú a leukoplaszttal bajlódott, mert a csóka egyik evezőtolla mégiscsak beletapadt a ragasztóba, és óvatosan ki kellett fejteni, addig az öreg már visszafelé biciklizett egy gumikötéllel felerősített csomagot egyensúlyozva a tartón. A kartondobozban egy roncs porszívó volt, amit a Könyvtárból kunyerált el. A Könyvtár tulajdonképpen nem is könyvtár volt, hanem mindenes iroda, a porszívó pedig évek óta nem működött, de Bogdán azt mondta, ő meg tudja csinálni. A hozzávaló csövet már előző nap elvitte, és betámasztotta a lépcsősarokba.

A fiú felkapaszkodott, és elkezdte enni a cseresznyét. Egy csomót a szájába tömött, aztán kiköpködte a magokat. Abban az évben alig volt eső, nem repedeztek ki a szemek, sötétre érve fénylettek az ágon. Kékre festették a száját és a kezét, tenyérrel tömte magába, amit elért.

Később kicsit följebb ment, talált egy jó elágazást, ahol a hátával meg tudott támaszkodni, és így mind a két kezét használhatta. Éppen amikor odahúzott volna egy hajlósabb ágat, azt kérdezte valaki lentről, hogy jó-e a cseresznye. Megijedt, a Bogdán hangja volt. Lenézett, de nem látott senkit a fa alatt. A hang megint megkérdezte, hogy ízlik-e a cseresznye. Akkor látta, hogy ott ül az öreg a pincegádorban, felé se fordul. Kicsit megzavarodott a barátságos hangtól, úgyhogy azt felelte, ízlik. – Hát akkor csak egyél – mondta a Bogdán. A fiú azt gondolta, le kéne inkább mászni és elfutni, de jobbnak látta, ha egyelőre marad. – Egyél csak, amennyi jólesik – folytatta az öreg –, nem sajnálom én.

A fiú újabb adagot tömött a szájába, de nem köpte ki a magokat, mert meglepve látta, hogy az öregember feltápászkodik és elindul a fához. Megállt a tövében és onnan beszélt fölfelé:

– Ha lejössz, adok én neked még mást is. Körbenézhetel itt a ház körül, van itt minden. A bátyádék is voltak itt, vittek azok is, amit leltek, mért pont tőled sajnálnám, igaz-e?

A gyerek lemászott, de akkor már gyanús lett neki valami, mert ki akarta volna kerülni a szorosan elé álló férfit. Még a maradék magot is lenyelte, úgy megijedt, ahogy az öreg előkapta a fémcsövet a háta mögül. A gyerek elesett, erre a hátát kezdte ütni, ahol érte. Kicsit féltette a porszívócsövet, de akkora düh forrt benne, hogy azt se bánta volna, ha ez kis patkány itt hal meg a szeme láttára. Legalább kevesebben lettek volna. Ide jártak a bátyjai is mind, loptak, amit értek, múltkor még a szar ásóját is elvitték, most meg eltűnt a régi bicikli. A Laposról szökdöstek át a tetvek, hogy rohadt volna meg mind az anyja belibe.

Sokáig verte a fiút, teljesen elhagyta az ereje, mire leeresztette a porszívócsövet. A gyerek nem mozdult, úgyhogy hozott vizet, azzal végigöntötte, és azt mondta neki, ha még egyszer meglátja őt, vagy valamelyik testvérét itt a közelben, a szemit tolja ki mindnek.

A fiú hazaérve nem a kisházba ment be, hanem a fészerbe, és lefeküdt a papundeklire. A hátára vizes ruhát borított, így találta meg az idősebb bátyja, amikor hazaért. Hozott egy biciklit, de tiszta roncs volt, másnap akarta szétszedni hulladéknak.

Azt mondta az öccsének, hogy jövő héten mennek föl Pestre, minden el van már intézve, lesz hol lakni. Ha szerez pénzt, vesz egy hunterforszkombót és szarrá lövi a Bogdánt. Úgy elássa, senki se fogja megtalálni. Vagy egy éjjellátós póverendzserszt, olyat már húszért lehet szerezni, éjszaka fogja bevárni a gecit a műútnál. A fiú borogatással a hátán azt mondta, ő is fölmegy Pestre, de aztán elbizonytalanodott, mert eszébe jutott a csóka. Nem merte megkérdezni, hogy azzal mi legyen.

Csak két hét múlva ment fel a tesókhoz, addigra a madarat el lehetett már engedni. A bátyja eleinte segített, próbált munkát szerezni neki is, sőt, egyszer a mobilját is kölcsönadta, mert lett neki. De aztán sok munkája adódott, csak annyit mondott, hogy vigyázzál magadra, öcsi, és hetekre eltűnt. A kórházba mindenesetre most ő ment be. Egyáltalán nem értette, milyen papírokat kérnek, mert telefonból nem volt neki világos, hogy az öcsi meghalt.

A kezébe adtak egy írást, ez állt benne:

Tizennyolc-húsz év körüli vékony testalkatú, kreol bőrű fiatal férfi holtteste. Testszerte változó beivódású zúzódások, a koponyán külsérelmi nyom nincs. Mk, kari régi szekunder gyógyult hegek. A háton haránt irányú invertált, kb. 8–10 cm hosszú, 1–2 cm széles hegek, feltehetően korábbi ütésnyomok.

Ezt megértette, jól meg is ijedt. Innen a szeme a lap aljára siklott, és csak a végét olvasta el a hosszú blablának:

A tüdőben mks. hörgőrendszer bevérzett, bűzös, feltehetően oldószeres nyáktartalmú. A koponya megnyitásakor átlagos méretű agy. A halál oka vérzés a hasüregben, két szakaszos lépruptura eredményeképp.

A fiú megkérdezte, hogy ez most akkor mind az öccsére vonatkozik-e, és honnan hozták be. A kórboncnok azt felelte, hogy a jegyzőkönyv szerint valahonnan a budai hegyekből. A srác erre megkönnyebbülten felsóhajtott, hogy jaj, hát akkor nem ő az. Az nem lehet ő, hát életébe se menne el odáig. Szinte vidáman mondta a köpenyesnek, hogy induljanak, nézzék meg hamar azt a kis csórét, akit az öcsivel így összekevertek.

Huszonhetedik fejezet, avagy

az orr története

Nehéz erről írni, annál is inkább, mivel az orról számtalan történet született már, köztük igen híresek is. Ne is az orról írjunk tehát, hanem arról a szerencsétlen, kövér fickóról, aki a raktáráruház biztonsági őreként teljesít szolgálatot este hétig, amikor is a kutyás éjjeliőr megérkezik, hogy leváltsa.

Nem volt mindig biztonsági őr, korábban két teljes évig BKV-ellenőrként dolgozott. Kissrác korától mindig is ellenőrködni akart, de az anyja talált munkát neki egy rokonuk textilboltjában, így csak harminc fölött tudott jelentkezni. Többnyire a négyes és hatos villamos vonalán teljesített szolgálatot, ez alapból az egyik legszarabb helynek számít. Eredetileg buszra akarta kérni magát, mindig úgy képzelte, hogy föl-le jár a buszon, és megvizsgálja a jegyeket, de azt mondták, ez nem kívánságműsor. Mindegy, karszalagot így is kapott. Akkoriban még nem volt ennyire kövér, inkább csak hízásra hajlamos, lúdtalpas, puha. Körbenyírt csíkszakállt hordott és napszemüveget, hogy keményebbnek látsszon az arca. Ahhoz, hogy hogy nézhetett ki abban az időben, némi támpontot adhat a nyakában himbálódzó arcképes igazolvány. A fotó két éve készült, amikor felvették ide, ebbe a munkakörbe, vagyis amikor annak idején befejezte a tanfolyamot és sikeres vizsgát tett. A képen még volt haja, csak azóta borotválta a fejét kopaszra és szedett fel harminc kilót. Kovaljov Mihálynak hívják, ez is ott van a cédulán.

Kovaljov Misinek tehát két és fél évvel ezelőtt elege lett az ellenőrösködésből, úgyhogy jelentkezett a testőr és vagyonőr tanfolyamra. Azt sajnos nem tudjuk elhallgatni, hogy a kutyás őri szolgálatra eleve alkalmatlan lett volna, Kovaljov Misi ugyanis rettegett a kutyáktól. Nála eleve csak a nappali objektumőrzés játszott. Éjjelre muszáj volt otthon lennie, az anyja belehülyült volna, ha éjfélig nem ér haza. Ilyen világban – mondogatta – maradjál te csak nyugton éjszakára! De kanyarodjunk vissza a kutyákhoz. Ehhez a ponthoz érkezve biztos az anyja is szívesen elmondaná, hogy miért félt a Misike annyira a kutyáktól. – Szegényre egyszer ráugrott egy német juhász a nagymama háza előtt, a járdán – kezdi darálni máris. Ne engedjük át neki a szót, nehogy már benyisson pongyolában a történetbe!

Szóval amikor Misi még ellenőr volt, a villamoson mindig gatyáig leizzadt, amikor át kellett lépnie a keresztbe fekvő, lihegő dögökön. Mindig kérte a külön jegyet meg a szájkosarat a sok buzeránstól. Kutyás őr tehát semmiképp se lehetett volna, ellenőr pedig már nem akart lenni.

Azt még megszokta volna, hogy mindenki gecizi, mert ez egy ilyen szakma, vele jár a munkával. Hogy lezsidózzák, meg minden. Kibírta. De az a kiscsaj betette neki a kaput.

Nem szerette ezt felidézni, mi is csak kénytelenségből tesszük, hogy módunk legyen rámutatni a rejtett összefüggésekre.

A Baross utca magasságában rendszeresen találkozott a járaton egy szőke hajú nővel. Kikerülte, sose kérte a jegyét. A csaj meg csak nézett. Vonogatta a vállát, lehet, hogy nem is volt jegye. Ilyenkor arra gondolt, hogy legközelebb majd mégiscsak elkéri, de akkor meg sokáig nem jött. Amikor újra felbukkant, annyira megörült neki, hogy mégse kérte el. Biztos volt benne, hogy a csajnak nincs férje, nem úgy nézett ki, mint akinek van. Ezért is lepődött meg nagyon, amikor egyszer vele volt egy kislány is. Ahogy odaért hozzájuk a kerek, forgós részbe, mert ott álltak, nem a jegyüket kérte, hanem lenézett a gyerekre. A kislány egy kék plüsselefántot szorongatott a hóna alatt, úgy bámult vissza. Haverkodni akart vele, ezért megkérdezte tőle, hány éves. Úgy emlékezett, a kicsiktől ilyeneket szoktak kérdezni. A nő visszanézett és azt mondta, hogy dögölj meg, hát nem látod, hogy ennek még nem kell jegy, faszfej? Aztán leszállt, de a peronról még egyszer visszaszólt. Fekete bőrdzsekiben volt, rálógott a szőke lófarka, és úgy mondta, mintha a gyerekhez beszélne, de közben felhallatszott a kocsiba is, hogy rohadt büdös állat. Így. Rohadt büdös állat.

Kovaljov Mihály akkor letette a karszalagot. Egy haver tanácsára jelentkezett ide. Mondták, hogy kockázatos meló, de ő nem félt. Szeretett itt állni fegyverrel az oldalán és szerette kitölteni a számlát a teljesítésről. A legjobb az volt, amikor a végén bezorrózta és kitépte: már adták is a kezébe a pénzt. A lopástól vagy rablástól nem tartott. – Elég, ha rám néznek – mondogatta. – Ha valamelyik közelebb jön, megállok, bazdmeg, azt kettéhugyozom, mint a hóembert.

Tényleg nem is ment senki a közelébe. Délután már a targoncákat se tologatták, lezárták a széles kaput, nem járt arra a raktárbejárat felé egy lélek se. Szemben az irodát felújították, a munkások kidobáltak még néhány fűtéscsövet meg kádat, aztán elmentek azok is. Nem tudjuk, volt-e az esti eseményeknek valami különösebb előzménye, mert innen, a kora délutáni pillanattól köd lepi az egész esetet.

Annyi bizonyos, hogy az a sovány cigányfiú, aki később a raktár mögött feltűnt, akkor még nem volt itt. A Tescónál őgyelgett, hátha valaki benne hagyja a pénzt a bevásárlókocsiban. Meleg volt, ki volt bukva, azon gondolkodott, hogy hazamegy, de a vonatra is kellett volna pénz. Három hónapja jött fel Pestre, abból egyet a lomizókkal töltött, elege is lett. Arra jó volt, hogy megtanulta, mi merre van. Kaja, MÉH, ilyenek. De keresni nem lehetett vele. Aztán próbálkozott kéregetéssel is, mankóval. Az se ment, kétszer még meg is verték, adni meg alig adtak. Kerti munkát nem talált, ahhoz, azt mondták, Budára kéne átmennie, de ott meg végképp nem ismerte ki magát. Egyszer mondjuk kiderült, hogy már pont Budán van, mert túlment valami busszal, de az véletlen volt. Itt, a kerületben legalább már tudott pár helyet, az is jobb volt a semminél.

Este hat körül még mindig sütött a nap, majd’ szétrepedt tőle a feje. Három darab százast sikerült összeszednie, pont egy sörre volt elég. Bevitte hátra, a raktár mögé a sört, akkor látta meg a vasakat. A lomiból tudta, hol lehet leadni vasat, úgyhogy odament megnézni, mit dobtak ki. Volt kád, de azt nem tudta volna elvinni, úgyhogy a csöveket kezdte el válogatni. Kicsit fejbe vágta a sör, érezte, ahogy hajolgatott.

Szemből, az út túloldaláról egy nagy dagadt csávó sasolt, de az a raktárhoz tartozott, nem ide. Amikor külön rakta a csöveket, a csávó egyszer csak átjött, hogy mi van. – Közöd? – kérdezte a fiú, és tovább válogatott, mert látott még a földön összekötő bilincseket is.

Egyáltalán nem követhető, mi történt aztán. Csak annyit lehetett látni, hogy a kövér újra kérdez valamit, a srác meg föl se néz. Nem tudjuk, válaszolt-e, de a dagadt váratlanul rálépett a kezére. Erre fel akart egyenesedni, mire az őr bakanccsal, lendületből hasba rúgta. Iszonyúan fájt neki, annyira, hogy összehugyozta magát. Kijött belőle melegen az egész sör. Fölegyenesedett, úgy sziszegte, hogy faszomat akarsz, te csíra. Megemelte az egyik fehér fűtéscsövet és ütni kezdett. A cső vége hajló csonk volt, azzal verte a rohadék hájas pofáját. Csíra, csíra, csíra. Az arcát, az orrát csépelte, amíg csak egy teljesen lapos, véres hely nem lett a két szeme között, mintha sohase dudorodott volna ott semmi.

Kovaljov Mihály ezután mély álomba merült és hosszú, kanyargós folyosókon át futott a cigány után. Aztán valami nagy vízhez ért, ezen kellett átkelnie, hogy folytathassa az üldözést. Érdekes, a teste a vízben nem könnyebb, hanem jóval nehezebb lett, alig haladt valamit előre, miközben a levegője teljesen elfogyott. Szólni akart, de csak vér jött a száján. Feltettek rá egy maszkot, így nem láthatták, mit is próbál mondani. Egész közelről volt csak érthető, de mi azért hallottuk. Köcsög buzik: ezt mondta. Tévedés persze előfordulhat, ebben a helyzetben nincs rá garancia, hogy tényleg ezt bugyborékolta.

Bekötötték az oxigént, ettől kicsit magához tért. Hangokat hallott messziről, különös mondatokat. Tubust kérek, ez kicsi! Nyolcast. Nem látod, mekkora? Szúrjatok egy subclaviát! Kössetek be egy bicarbonátot!

A kórházfolyosón az orvos mögött egy izzadt medikus állt. Neki kellett a szívmasszázsban segíteni. Valamit rosszul csinálhatott, mert Kovaljov Mihály ingerült utasításokat hallott. Újra nyakig vízben állt, próbált lépkedni, a hangok pedig valahonnan a túlsó partról jöttek:

– Nyomd egyenletesen, a sternum alsó részét is! Gyerünk. Nem a közepét! Erősebben, nem megy a periféria! Készüljetek a craniocentézisre!

Ugyanaz a medikus négy perccel később még mindig a folyosón állt lüktető vállal, kezében egy névvel. Azt mondták neki, még ma este keressen egy hozzátartozót és értesítse.

Huszonnyolcadik fejezet, avagy

a térd története

A délutáni, alacsony nap fehéren süt be a nagy üvegtáblákon. Az ősz hajú, csontos, idős férfi még egyszer körbejárja a kiállítóterem nagyságú, hatalmas műtermet. Fotókat készít. Kicserél valamit, távolabb lép, hunyorog.

Hajolgat, hasra fekszik, állítgatja az élességet. Mögötte körben a falon szabályos sorokban fotók vannak, azokat is mind ő késztette. De az most más, ezen nem csak a részletek lesznek, hanem az Egész.

Felülről is szeretne képet. Tekerni kezdi az egyik fémkart, amitől az állványzat faliftje vízszintesen a szélre csúszik. Konganak, nyikorognak az alkatrészek, minden zaj visszhangzik a nagy térben. Az állványzat hat keresztelemből és függőleges tartószerkezetből áll. A keresztelemek mindegyikén egy térdeplő mozog jobbra-balra. Munka közben a Mű összes pontját el lehet érni róla kinyújtott karral. A szerkezetet annak idején maga a művész tervezte. A Műből akkor még semmi nem látszott, de tudta, hogy ahogyan épül és gyarapszik, úgy lesz egyre nehezebb megközelíteni a fenti, középső részeket. Lehet, hogy egyszerűbb lett volna egy ideig gyűjtögetni az alapanyagot, aztán egyszerre, pár hét alatt összerakni a végső formát, de a Mű lényegéhez hozzá tartozott az észrevétlen, fokozatos formálódás. A képzeletében éjjel-nappal maga előtt látta a végső körvonalat, amit meg kellett töltenie színnel és lélegzettel, hogy a kijelölt napon aztán majd azt mondhassa: kész van.

Amikor az állványzatot tervezte, Leonardo da Vinci járt a fejében, aki az anghiari csata megfestéséhez egy emelőszerkezetet épített, hogy a fenti részeken is kényelmesen dolgozhasson. És minden egyes napon eszébe jutott az is, hogy az anghieri csata freskója végül sohasem készült el. Hogy a kép aztán tönkrement, mert a viaszos alapozás kikeverésénél a mester eltévesztette az arányokat.

Itt is bármi megtörténhetett volna. Vajon ezért kellett fotón rögzíteni évtizedeken át az egyes részleteket? Hogy bármikor előhívhassa a fejéből és rekonstruálhassa az Egészet? Nem valószínű. A részletek a folytatáshoz kellettek, a napok elteltével minden elkészült részlet a leendő teljességet előlegezte meg.

A térdeplést még az elején találta ki. Nem vezeklésnek szánta, egyszerűen így adódott. Aztán idővel rájött, hogy a térdeplő pozíció maga is része a műnek, hogy másképp nem is alakulhatott volna. Eleinte hajolgatott, leült, leguggolt, a széléről kezdte. Aztán ha elfáradt a guggolásban, letérdelt. Aztán már eleve így dolgozott, két-három havonta cserélve a kiöblösödött párnákat, amelyek a két csont alatt rendre elvékonyodtak. Mielőtt kidobta volna őket, a párnákat is lefényképezte, ott van róluk egy sorozat a bal oldali műteremfalon.

A jobb oldali sorozat a saját kezét ábrázolja. Minden fotón az ő keze látható egy újabb kiszáradt teafilterrel, mindig ugyanabban a pozícióban. A filter a mutató-és a hüvelykujj közé csippentve lóg, a cérna alig látszik. Pár méter távolságból a kéz egy lótuszülésben meditáló alak részletének tűnik. Jean-Philippe sohasem fűz kommentárt az elemzésekhez, nem ad támpontot az értelmezőknek. A térdeplő helyzetet megszokta, a hosszú évek alatt megvastagodott a bőre a Vadzsrászana-póztól. A térdeplés számára nem az alázattá transzponált mohóság, hanem egyszerűen praktikus testhelyzet.

„A békét nem az éri el, aki igyekszik vágyait beteljesíteni, hanem egyedül az, akit nem zavar a kívánságok szakadatlan özöne, melyek úgy ömlenek bele, mint folyók az állandóan töltődő, ám mozdulatlan óceánba.”

A részletek néha kifakulnak, idővel megváltoztatják a színüket. Erre ügyelni kell. Az is előfordul, bár ritkábban, hogy besötétednek, ezért máshová kell illeszteni őket. A Mű első pillantásra alaktalan halomnak tűnik, szabálytalan domborulatok halmazának. Aztán, ha többször körbejárjuk, lassan, apránként kibontakoznak előttünk a formák. Leginkább egészen kívülről, a műterem végéből, a sarokból érzékelhető, hogy a halmok igenis összefüggenek. A Mű egy hason fekvő férfitestet ábrázol térdtől fölfelé. A két karja el van vágva, úgy is mondhatnánk, túllóg a műterem falán. A feje sincs a térben, nyaknál az északi fal vágja el, mint valami guillotin. A háta óriási, szomorú, izmos lejtő. A feneke két szabályos, fiatal félgömb. Kissé aszimmetrikusan fekszik: ha volna lába, az egyiket bizonyosan felhúzná. Fehér falak közt alvó korpusz.

A bőre barna. Ha közelebbről megnézzük, az emberi bőrszín minden létező árnyalatát fölfedezhetjük rajta, az összhatás azonban valami meghatározhatatlan, bársonyosan sötét testszín. Egy-két méter közelségből az ember csak pixeleket, kiszáradt teafiltereket lát, távolabbról azonban mindez egyetlen testté mosódik össze.

Ha a műteremnek üvegből lenne a teteje, odafentről még valamit fölfedezhetnénk. Ehhez persze jóval nagyobb távolságra volna szükség, teljes felülnézetre. Ha mégis volna egy külső szem, ha mondjuk volna Isten, aki átlát a falon, ahogyan az emberi bőrön is, akkor odafentről láthatná, hogy a fekvő férfitorzóra valami rá van írva. A sötétebb teafilterek a fenék vonalától a vállig alig kivehető felirattá állnak össze, mint valami hajdani, fakuló tetoválás. Az van odaírva a fekvő férfitestre, hogy Thirty years.

Huszonkilencedik fejezet, avagy

az anyajegyek története

Tömeg van a Normafánál, alig lehet parkolóhelyet találni. Fehér porhó borít mindent, mintha nem ugyanabban a városban járnának, ahonnan fél órája elindultak. Odalent az ő utcájukban már szürke kásává omlott az éjszakai hó, a hegyvidék fái viszont még talpig zúzmarásak, a tömött busz vastag hóban araszol fölfelé.

A férfi és a nő lassan gördül előre a kocsisorban, figyelik a surrogó ablaktörlő mögül, hogy hol ürül meg végre egy hely. A kislány hátul azt hajtogatja, hogy alig lesz idő, mindjárt haza kell indulni, a lejátszóban a Moszkva tér óta másodszor megy le a teljes Gryllus-cédé.

A fűtött autókból színes anorákos gyerekek és Sherpa-dzsekis szülők kászálódnak ki, aztán előveszik a szánkót, vagy felcsatolják a sílécet és nekivágnak a lejtőnek. A férfi lassít, indexel: végre ők is be tudnak állni, pont elment egy család Suzukival.

Szűk a hely, a gyerek alig tud kiszállni a bal oldalon, a nő is óvatosan nyitja az ajtót. Mellettük egy Renault Mégane parkol, de egész ferdén, mintha nem sikerült volna egyenesen betolatnia. Az újonnan jöttekkel szinte egy időben harmincas nő és egy férfi száll ki a Renault hátsó üléséről. A csomagtartóhoz lépnek. Olyan korúak, mint a környéken kiránduló kisgyerekesek többsége. A nő épp csak rájuk pillant és biztos benne, hogy mindjárt egy babakocsit fognak kiemelni a csomagtartóból.

Két idősebb ember is ül elöl, de ők egyelőre nem mozdulnak. Az szikár asszony a kormányon nyugtatja a kezét, az ujján meglepően nagy, szögletes gyűrű. Nyilván ők a nagyszülők. De gyerek sehol: talán elaludt hátul, és rá várnak. Az előbbi család közben elindult és megdőlve lépegetnek a rét irányába, mert a szél pont az arcukba fújja a havat. A férfi felhúzza a kapucniját, az anya lehajol a kislányhoz és keres valamit. Visszafordul, elindul távnyitóval az autóhoz, és meglepve veszi észre, hogy a mellettük parkoló férfi és nő már egy fekete tolószéket nyitogat szét összehangolt mozdulatokkal. Az anya kihalássza a hátsó ülésről a kesztyűt, és fél szemmel figyeli őket.

A tolószéket az anyósüléshez közelítik. Azért parkoltak ilyen ferdén, hogy legyen hely az ajtónál. A bent ülő férfit, mert a sziluettből rögtön látszik, hogy egy idősebb, kopasz férfi, átemelik a székbe. A gyűrűs kezű nagymama készenlétben áll egy piros pléddel: amikor a beteget beültetik, hamar ráteríti, aztán a fiatalabb férfi gyorsan a fejébe nyom egy kötött sapkát is.

Az előbbi nő elindul visszafelé, az apa addigra már a kicsúszkált pályán kanyarog lefelé a sikítozó kislánnyal. Fentről, a lombtalan fák koronájának magasságából a hatalmas tér olyan, mint egy Brueghel-kép, telehintve szaladgáló, egyforma figurákkal. Senki, a világon senki nem sejtheti, hogy a tolószékes férfinak és a nőnek, aki a kislánya után vitte az orkánkesztyűt, valaha köze volt egymáshoz. Ők maguk sem gondolhatnak erre, hiszen egyikük sem ismerte fel a másikat, és ha a sors nem akarja, nem is találkoznak össze ezen a hófúvásos délutánon.

Tizenhét évvel ezelőtt, vagyis nagyon régen, olyan régen, amikor a nő még kicsit jobban hasonlított a szánkózó kislányra, mint mostani önmagára, amikor még más volt Budapesten a buszok számozása, és amikor a jövő feketefenyője még csak magonc volt, szóval tizenhét évvel ezelőtt ez a két ember szerette egymást. A nő akkoriban az Iparterv nevű építészeti irodánál dolgozott frissen végzett szerkesztőként. A férfi pedig építészmérnökként, persze ugyanott. A nő az anyjával lakott, aki rég meghalt, a férfi meg a feleségével és a három gyerekével, akik azóta felnőttek. Kettőt az imént láthattunk is, merthogy az előbbi harmincas férfi és nő nem házaspár volt, hanem a mérnök fiatalabbik fia és a lánya. Van egy idősebb fia is, ő fel se tűnt ebben a történetben, pedig annak idején – tudják, amikor a jövő feketefenyője még csak magonc volt – lényeges szerepet töltött be az egykori szeretők életében. Akkor sem volt jelen, ahogyan most sem, de éppen ez a jelen-nem-lét tette őt oly fontossá: a szeretők ugyanis rendre az ő lakásában találkoztak. A nő akkoriban alig lehetett idősebb nála, és érdeklődve vizsgálgatta a vidéken tanuló bölcsészfiú könyvtárát. Amikor meztelenül álldogált a könyvespolc előtt, a mérnök mindig odalépett hozzá és a nagy, tükrös gardrób elé kormányozta. Egyenként rábökött a nő összes anyajegyére. Hét volt, ebből egy az állán, három a mellén, a többi egyéb helyeken. A játék rendje szerint felsorolta az összesnek a nevét (Névusz, Ici, Pici, Holvagy, Titkos, Ronda, Nemszeplő). A nő mindig ragaszkodott ehhez a szerelmi játékhoz, még akkor is, ha csak egy rövidke órájuk volt. Tetszett neki a szemben álló emberpár, és mondta is ilyenkor a mérnöknek, hogy nagyon el tudná magát képzelni ebben a keretben, de az a gyerekeire hivatkozott és arra, hogy öreg már ő egy új családhoz. Nem volt öreg, negyvenkilenc éves volt akkor, ereje teljében lévő férfi. Rendszeresen úszott, teniszezett, és elkeseredetten küzdött a kopaszodás ellen. A nőnek mindig ellenőriznie kellett, hogy nem nőtt-e a gonosz kis tisztás a fejtetőn, és mindig mondta is, hogy á, dehogy, nem nőtt, de a mérnököt sose lehetett megnyugtatni, a kopaszodásban a feltartóztathatatlan közeledő öregedést és a halált látta kísérteni.

A feleség – noha a mérnök meg volt róla győződve, hogy semmit nem sejt – tudott a férfi szeretőjéről, ahogy az előző és következő szeretőkről is mind-mind tudott. Azt, mondjuk, valóban nem sejtette, hogy férje az egyetemista gyerek lakását használja a légyottokra és lehet, hogy ez még neki is sok lett volna, bár elég fásult volt már abban az időben. Később a mérnök vásárolt magának egy kis parasztházat Villányban, akkoriban azonban a felnövő gyerekekre kellett minden pénz. A szeretkezésre kiválóan alkalmas, nem túl kemény, nem is túl puha franciaágyat és a tükrös gardróbot mindenesetre, ezt érdemes megemlíteni, még mind a feleség vette, és ő felügyelte az összeállítást is, amikor azon a hajdani havas napon, amikor a jövő feketefenyője még csak magonc volt, kiszállították az akkor divatos natúr színű, lapra szerelt elemeket.

A férjek mindig azt hiszik, hogy a feleségek nem tudnak a szeretőikről. Az ölében a kislányával szánkózó apa is halálosan biztos benne, hogy a felesége semmit sem sejt, pedig a nő (aki maga is volt már szerető, az imént hallottuk) hónapok óta mindent tud. Ha a férje konferenciára utazik, elég a bőröndbe pakolt alsógatyákra és ingekre pillantania, hogy lássa, nem egyedül megy és nem konferenciára. Sokat tépelődik ezen, még karácsonykor, bejglisütés közben is szóba akarta hozni. Ám ebben a pillanatban kivételesen nem ez jár a fejében, hanem az, hogy lángost kellene venni. Integet hát a két távoli alaknak, és mutatja egy hurokkal, hogy ő elmegy kajáért.

A tolószékes férfit körülbelül ugyanebben az időben fordítja meg az ösvényen a lánya, és indul vele a réteses bódé irányába, hogy meleg teát vegyen neki. Az anya és a kisebbik fiú mellettük lépkednek és arról vitatkoznak, hogy milyen kazánt kellene venni a régi helyett.

Az szőke nő megrendeli a két lángost, és már a fokhagymát ecseteli rájuk, amikor eszébe jut, hogy vihetne egy mákos rétest is a kislányának, azt szereti a legjobban. Elindul a következő kisablakhoz, ahová épp akkor érkezik meg a másik csoport. Az asszony papírral egymásra borítja a két lángost. Pénzt akar elővenni, kotorászik, és közben véletlenül nekimegy a tolószéknek. Egy kevés sajt rápotyog az idős férfi kabátjára. Elnézést – mondja a nő és lepillant.

Pár másodpercig eltart, amíg a sárga, csonttá fogyott, kötött sapkával borított koponyában felismeri az egykori arcot. A szemek változtak a legkevesebbet. Alulról fölfelé, még mindig borostyánszínűen bámulnak rá a szétroncsolt maszkból, mintha meg akarnának bizonyosodni, hogy ez az egész nem tévedés. A férfi daganattól szétroncsolt agya hirtelen sajogva működésbe jön, és olyan evidenciaként löki fel a széteső mélységekből a hét anyajegy nevét, mintha a hét szabad királyi várost, a hét vezért vagy a hét törpét kellene felsorolnia. A nőére viszont képtelen visszaemlékezni A női név helyén csak egy fájdalmas, szikével metszett heg lüktet. – Szia – szólal meg. A hangja jobban emlékeztet egykori önmagára, mint a teste. – Szia – felel a nő, mintha nem látná, hogy mi van, mintha lehetséges volna ide-oda lapozni az időben, meghalni, feltámadni, újrakezdeni egy történetet és újra félbehagyni mindent.

A feleség a tolókocsi mögött hallja a köszönést. Neki elég ennyi, ő sokféle köszönést hallott már. Egyszer például, amikor a jövő feketefenyője még csak magonc volt, színházba mentek a férjével. Késve megérkezett egy nő, megállt a széksor előtt és kezdett volna befurakodni középre. Ő erre csak félrehajtotta a térdét, hogy ne kelljen felállnia, de a férje felpattant. Ahogy a csipkeruhás idegen elhaladt előttük, picit súrolta a ruhájával a férje öltönyét, és azt mondta, hogy szia. Ugyanez a nő volt, anyajeggyel az állán: nem lehet erre nem emlékezni.

Az anyajegyes nő átvette a mákos rétest, és félrefordulva halad el mellettük, mintha most is színházi széksorok közt oldalazna. A szánkópálya felé siet a szélben, nem pillant hátra. A három ember a tolószékes férfival több mindent rendel, sorra nyújtják ki nekik a papírtálcákat a meleget ontó kisablakon.

Amint végeznek, a fiatal férfi letörli a porcukrot az idősebb szájáról, a lánya pedig lehajol és odaad neki egy marék havat. Ám az idősebb nem mossa meg a kezét, hanem golyóvá gyúrja és markolássza, olyan érdeklődve és vágyakozva, ahogy csak a gyerekek és a haldoklók képesek.

Harmincadik fejezet, avagy

a fenék története

A babakocsis nő az Universitatii úton halad, és szidja magában a járdára parkoló autósokat. Befordul az Avram Iancu utcára, elhalad az egyetemi templom, majd a Babeş-Bolyai Egyetem mellett, és ebben a második mondatban körülbelül a Biasini szálloda bejáratának magasságába ér. Az előbb felsorolt épületek teljesen hidegen hagyják, az utóbbi viszont egy néhány évvel ezelőtt megismert, David nevű férfit juttat az eszébe, aki egy hétig éppen ebben a szállodában lakott. A nő megbillenti a babakocsi kerekét, letér a járdáról, és a temető felé veszi az irányt. Örül, hogy a lecsuklott fejjel szundikáló gyerek a döccenésre nem ébredt fel.

Ha felülről követnénk a mozgását, megállapíthatnánk, hogy az útja pontosan megegyezik azzal a sétával, amit hatvannyolc évvel ezelőtt ugyanezen a napon és napszakban egy Cosmina nevű kislány tett az édesanyjával. Akkor is napos idő volt, csak Cosmina nem bóbiskolt, hanem gyalog lépegetett az új, fűzős cipőjében. Ezt a nőt itt azonban Nazelinek hívják, és semmit sem tud erről. Milyen érdekes szó az, hogy emberöltő! Az emberi test felbukkan és alámerül az időben, aztán ismét felszínre tér az emlékezetben, föl-le, föl-le, mint a tű, és közben szorosan összeölti a múlt és jelen szétfeslő rétegeit. És minden egymáshoz varródik, miközben láthatatlan a cérna.

A gyerek közben a babakocsiban mégiscsak föleszmél, és nyafogni kezd, hogy szomjas. A nő azzal van elfoglalva, hogy előkeresse a csomagból az üdítőt, és rácsavarozza a nyakára a csőrös tetőt. Hajolgat, csitítgatja a gyereket, és visszagyűri a szatyrot a babakocsi tartójába, hogy ne látsszon ki a pénztárca.

Ha hátranézne, észrevenné a kék inges férfit, aki elragadtatva bámulja ezt a hajolgatást. A Biasini szállóból lépett ki, és túlzás nélkül mondhatjuk, hogy egészen idáig a nő fenekét követte. Ez a fenék a szülés után is formás és kerek maradt, amit a testhezálló pamutszoknya jól ki is emel.

A férfinél állványos fényképezőgép van, a temetőt indul körbefényképezni. Több napja ezzel foglalatoskodik, de ma különösen jók a fényviszonyok. Megy a nő után, és elégedetten látja, hogy ők is ugyanarra tartanak. A temetőben aztán rövid időre szem elől téveszti őket, de az a terve, hogy majd csinál pár képet. A nő elképesztően üde és nagyon jól mutatna a színes képriportban, amit a férfi a külföldi magazin tavaszi számába készít. El is képzel hozzá valami jól hangzó címet, mint például Ifjú román anyuka, vagy Élet a halál kertjében. Biztos benne, hogy a nő nem mondana nemet, egyelőre azonban be kell fejeznie a tegnapi sorozatot a híres sírokról, amíg ilyen szépen idesüt a nap.

A hosszú barna hajú nő pont a másik irányba tart. A fotós már nem látja, hogy a gyerek kiszáll a babakocsiból és ide-oda szaladgál. Később leguggol dr. Nagy András református teológiaprofesszor nyughelyének tövében és megpróbál a fűbe pisilni. Újdonság neki, hogy nincs rajta pelenka, és élvezi a frissen szerzett tudást, no meg a szabaddá vált popsit. Arra sajnos még nem tud vigyázni, hogy ilyenkor ne pisilje le magát, ezért az anyja gyorsan felkapja és hátulról a levegőbe emeli. A kislány ettől dühös lesz, és már nem is kell neki. Csak kicsit később, Sebestyén Józsefné született Pauler Rozália sírköve mögött próbálkozik újra, ezúttal sikerrel, ferdén lepisilve mindkét cipőjét. A fotós szem elől tévesztette őket, ami nem is baj, a nőt ugyanis nagyon zavarná bármilyen illetéktelen tekintet. A magazin tudósítója még nem tudja, de mi igen, hogy abból a képből már nem lesz semmi. A gyerek visszaül a babakocsiba és zötykölődve megkerülik a temetőt. A fotós épp a megfelelő szöget keresi valami törökös nevű pasas sírjához, amikor látja a nőt elhaladni. Nem kifelé mennek, hanem a temető belső kerítéséhez. A sírkertnek ezt a részét egy szakadozott drótháló választja el a Republici utca felőli régi zsidó temetőtől. A nő ahhoz a részhez megy, ahol a háló majdnem teljesen le van taposva. Átemeli a babakocsit, aztán a gyereket is. Ide szeretnek átjárni, mert itt soha nincs senki.

Miközben a babakocsival bajlódik, megszólal a mobilja, de nem tudja fölvenni. A férfi, aki hívja, egy bukaresti klinika főorvosi szobájában ül. Jóval előbb akart telefonálni, de először bejött a főnővér, aztán meg egy hivatalos telefont kellett elintéznie. A telefon jó sokáig tartott és láthatóan felidegesítette Davidot, aki a végén emelt hangon azt mondta, hogy măta-n cur,[1] mire a főnővér, aki időközben visszajött egy fénymásolattal, elismerően megjegyezte, hogy milyen kiválóan megtanult a főorvos úr románul.

A hosszú hajú nőnek most már mindkét keze szabad, úgyhogy visszahívja a számot, a bukaresti szobából pedig újra kimegy a főnővér. A gyerek a sírok közt bóklászik, az anyja fél szeme folyton rajta van. Közben föl-le járkál, szórakozottan tépkedi a gazokat, majd talál egy félig földbe süppedt, teljesen bemohosodott sírt és ráül. Maga alá simítja a pamutszoknyát, így beszél tovább. A gyereknek megtetszik a telefonálás és odatelepszik mellé. A kezében tartott nápolyit a füléhez tartja és ő is telefonál. Ha a nő áthűlő feneke alatt valaki eltisztítaná a mohát, és kikaparná a teljesen olvashatatlanná tömődött vésést, akkor láthatná, hogy az elhunyt neve Kozma Áron. De a sírt hosszú évek óta nem látogatja senki, így a felirat örökre olvashatatlan marad. A gyerek közben elfogyasztotta a telefonját. A nő is leteszi, és hátradől egy kicsit a kövön, hogy érje az arcát a lombok közt besütő korai napfény.

Köszönöm…

Köszönöm az Akademie Schloss Solitude támogatását, valamint Gyéresi Júlia,

dr. Hamvas József, Panajotu Kosztasz,

Salamin Miklós és Szerbhorváth György

ötleteit és tanácsait, Lévai Nórának pedig

a borítótervhez nyújtott önzetlen segítségét.

Jegyzet:

1:

Anyád valaga (román)

Table of Contents

Borító

Címoldal

Copyright

Első fejezet, avagy – a kéz története

Második fejezet, avagy – a nyak története

Harmadik fejezet, avagy – a szem története

Negyedik fejezet, avagy – a láb története

Ötödik fejezet, avagy – a fej története

Hatodik fejezet, avagy – a tenyér története

Hetedik fejezet, avagy – a váll története

Nyolcadik fejezet, avagy – a fül története

Kilencedik fejezet, avagy – az ujjak története

Tizedik fejezet, avagy – a hüvely története

Tizenegyedik fejezet, avagy – a boka története

Tizenkettedik fejezet, avagy – a haj története

Tizenharmadik fejezet, avagy – a szív története

Tizennegyedik fejezet, avagy – a comb története

Tizenötödik fejezet, avagy – a köldök története

Tizenhatodik fejezet, avagy – a mell története

Tizehetedik fejezet, avagy – a nyelv története

Tizennyolcadik fejezet, avagy – a has története

Tizenkilencedik fejezet, avagy – a pénisz története

Huszadik fejezet, avagy – a fog története

Huszonegyedik fejezet, avagy – az áll története

Huszonkettedik fejezet, avagy – a talp története

Huszonharmadik fejezet, avagy – a száj története

Huszonnegyedik fejezet, avagy – az íny története

Huszonötödik fejezet, avagy – a tarkó története

Huszonhatodik fejezet, avagy – a hát története

Huszonhetedik fejezet, avagy – az orr története

Huszonnyolcadik fejezet, avagy – a térd története

Huszonkilencedik fejezet, avagy – az anyajegyek története

Harmincadik fejezet, avagy – a fenék története

Köszönöm…

Jegyzet

Table of Contents

Borító

Címoldal

Copyright

Első fejezet, avagy – a kéz története

Második fejezet, avagy – a nyak története

Harmadik fejezet, avagy – a szem története

Negyedik fejezet, avagy – a láb története

Ötödik fejezet, avagy – a fej története

Hatodik fejezet, avagy – a tenyér története

Hetedik fejezet, avagy – a váll története

Nyolcadik fejezet, avagy – a fül története

Kilencedik fejezet, avagy – az ujjak története

Tizedik fejezet, avagy – a hüvely története

Tizenegyedik fejezet, avagy – a boka története

Tizenkettedik fejezet, avagy – a haj története

Tizenharmadik fejezet, avagy – a szív története

Tizennegyedik fejezet, avagy – a comb története

Tizenötödik fejezet, avagy – a köldök története

Tizenhatodik fejezet, avagy – a mell története

Tizehetedik fejezet, avagy – a nyelv története

Tizennyolcadik fejezet, avagy – a has története

Tizenkilencedik fejezet, avagy – a pénisz története

Huszadik fejezet, avagy – a fog története

Huszonegyedik fejezet, avagy – az áll története

Huszonkettedik fejezet, avagy – a talp története

Huszonharmadik fejezet, avagy – a száj története

Huszonnegyedik fejezet, avagy – az íny története

Huszonötödik fejezet, avagy – a tarkó története

Huszonhatodik fejezet, avagy – a hát története

Huszonhetedik fejezet, avagy – az orr története

Huszonnyolcadik fejezet, avagy – a térd története

Huszonkilencedik fejezet, avagy – az anyajegyek története

Harmincadik fejezet, avagy – a fenék története

Köszönöm…

Jegyzet