Date: 2013-06-04 22:00:00+00:00
Publisher: Magvető Könyvkiadó

Tóth Krisztina

AKVÁRIUM

MAGVETŐ

BUDAPEST

MAGVETŐ KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

Budapest

© Tóth Krisztina, 2013

Felelős szerkesztő
Király Levente

Borító: Pintér József

ISBN 978-963-14-3118-6
elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

I.

Klárimama egyre nagyobb tételben lopkodta haza a Kötöttárugyárból a kardigánokat. Az alumínium ételhordó emeleteibe is kardigánokat tekert, szegény Vica, az unokája meg szégyenkezhetett az iskolában a csipkehorgolt, mindig túl bő felsőkben. Egy idő után már nemcsak a családot látta el, hanem a szomszédokat is, de mivel elég esetleges volt, hogy mikor milyen mintadarabot sikerül ellopnia, a kétemeletes ház előtti padon komoly csereakciók bontakoztak ki. Előbb-utóbb mindenki megtalálta a neki megfelelő kardigánt, az asszony meg cserébe gyufát, tejfölös dobozokat, Burda-szabásmintákat és hímzőfonalat kapott.

Egyáltalán nem olyan volt, mint egy normális nagymama: rúzsozta a száját, idegborzoló ízléstelenséggel öltözködött és állandóan hazudozott. Vera, a lánya, rettenetesen szégyellte, főleg ez utóbbit. Éjszakai kukázó körútjai alatt számtalan régi fotót szedett össze, és ezeket kitalált történetek kíséretében mutogatta a szomszédoknak. Egyszer még magát Romy Schneidert is bevonta a rokonságba, de számos kisbaba születéséről is hírt adott, hogy aztán elfelejtse, mi a nevük tulajdonképpen a kisdedeknek és mennyi idősek is. Amikor Vera nagy ritkán megjelent, és a szomszédok lelkesen faggatták a kis Sanyika vagy Sárika születéséről, az anyja ártatlan képpel szabadkozott, hogy valami félreértés lehet a dologban, annyi a szenilis nyanya, hogy jóformán csak ő van észnél itten az egész tömbben. Vera ilyenkor szó nélkül becsukta az ajtót, belülről nekidőlt, és hideg hangon ráparancsolt, hogy fürödjön meg.

Klárimama ezeket a havi egyszeri látogatásokat személyes szabadságának megsértéseként élte meg. Siránkozott, jajveszékelve idézte fel a lánya gyerekkorának szívszaggató epizódjait, amikor rettentő nehézségek árán tudott csak szappant szerezni, aztán sértetten bevonult a függönnyel leválasztott salétromos kis fürdőszobába, és beült a kádba, amiből előtte ki kellett dobálni a szatyrokba gyűrt szemetet, és alaposan kisikálni.

A Vera gyerekkoráról szóló epizódokból egyébként egy árva szó se volt igaz, de olyan meggyőzően rikoltozott, hogy ilyenkor a kis Vica bedőlt neki és óvatlanul vissza-visszakérdezett a részletekre. Ha nem emlékezett pontosan, hogy mit is halandzsázott előzőleg, akkor Klárimama forgatta a szemeit és tűnődve másra terelte a szót, előadott valami újabb kitalált történetet, amelyben ő maga, akárcsak az előzőekben, a hősiesség vagy a mártírium mintájaként küzdött a gyerekéért. Pedig a valóságban ez egészen másként történt.

Klárimama nem törte át a frontvonalat, nem kért élelmet a picinek a katonáktól és nem ajánlotta fel érte a szovjet felszabadítóknak az arany karóráját, tekintve, hogy soha nem is volt neki, és ha lett volna, az elvtársak bizonyosan nem várták volna meg a felajánlást, a lánya pedig még meg se fogant akkor. A nevelőintézetben rögzített rövid jegyzőkönyvből az derült ki, hogy mielőtt Vera kétévesen állami gondozásba került, már hetek óta alig adott neki enni. Egy szomszéd vitt neki élő csirkét, azt elengedte egy parkban, aztán énekelgetett tovább, vagy kártyát vetett az örökös rendetlenségben fuldokló kisasztalon. A patkányokat, akiket értelmes és szelídíthető állatoknak tekintett, odaszoktatta a szobába, és körömszakadtáig tagadta, hogy ők rágták volna meg a kisgyerek lábujját, hát hogy is tettek volna ilyet, hiszen nem gonosz állatok azok, elég csak a szemükbe nézni. Abban egyetértett a hivatalos személyekkel, hogy kislányának átmenetileg talán nem őnála van a legjobb helye, ezért szipogva bele is egyezett, hogy felvigyék a jó levegőre kicsit üdülni, de biztosította az intézkedő apácákat, hogy amint lehet, megy majd a gyerekért.

Az apácák, noha az átalakított kastélyépület zsúfolásig megtelt már háborús árvákkal, bíztak benne, hogy ezt az ígéretét sose váltja be.

Vica, az unokája minderről semmit sem tudott. Ő tulajdonképpen ki volt békülve Klárimamával, bár a Kötöttárugyár-korszakot ő is nehezen viselte. Szerencsére ez se tartott sokáig, mert a Klárimama gyorsan változó munkahelyein mindig megelégelték a késéseket, katasztrófákat és halálos betegségeket, amelyek a munkába jutást akadályozták. A Kötöttárugyár-korszaknak az a délelőtt vetett véget, amikor a szatyrát lóbáló, délben érkező öreglány nem elalvásra vagy orvosra hivatkozott, hanem arra, hogy leszakadt a Margit híd. A főnöke türelmesen végighallgatta, ahogy szokta, aztán egy pecséttel visszaadta a barna műbőrbe kötött munkakönyvet és kérte az elvtársnőt, hogy lehetőleg botrány nélkül távozzon.

Klárimama nem hagyta annyiban a dolgot, hanem a párttagkönyvvel hadonászva kiabált, és még szegény gyógycipős portást is megátkozta. Szeretett egyébként azzal fenyegetőzni, hogy pártvonalon majd mindent elintéz, és az elvtársak akkor térden állva kérnek majd bocsánatot, de sajnos ez soha, utólag se következett be. Semmit nem tudott elintézni pártvonalon, még azt se, hogy az ócska pincelyuk helyett, amelyben húsz éve lakott, legalább egy első emeleti szobakonyhát kaphasson. Bár lelkiismeretesen ragasztgatta a tagkönyvbe a bélyegeket, politikai aktivitása többnyire abban merült ki, hogy elment szavazni, és a vejét gúnyos ajakbiggyesztéssel csak úgy emlegette, hogy „az a maszek”.

A pincelakást egyébként Vica kifejezetten szerette. Az egybenyitott, kimeszelt pincerekeszek egyike hálófülkeként szolgált, ezt egy karnisra akasztott, elkoszolódott mokett választotta el a tárgyakkal teletömött elülső helyiségtől, amely konyha, nappali és előtér is volt egyben. Két keskeny ablaka a járdára nézett, de lentről csak a cipőket lehetett látni, amint jöttek-mentek. Ha feltűnt Gizike cipője, a kislány az ablakhoz rohant, a másik gyerek pedig leguggolt kint az üveghez és úgy kérdezte, hogy kijön-e játszani.

Ez a Gizike nevű kis szomszédlány volt Vica egyetlen játszótársa a nagyanyjánál töltött időszakok alatt. Egy szomszédos lépcsőház pincéjében lakott, de az ő birodalmuk sokkal több pincerekeszből állt, mint Klárimamáé. Tényleg valóságos birodalom volt, a gyereket lenyűgözte, amikor Gizike anyja hátravonult a folyosószerű helyiségekbe, és a sötétben újabb és újabb villanyokat gyújtott, hol krumplit, hol tűzifát hozva elő a mélyből. Ők is az első, ablakos helyiséget használták nappalinak, de náluk se dohszag, se piszok nem volt, Terka néni mindent folyton nedves ruhával törölgetett, és a lánya haját is szoros, rendezett copfba fonta. Az öregasszonyt nem állhatta, szigorúan nézett fel a főzésből, ha Gizikét áthívták, igaz, Klárimama is csak rohadt kurvaként emlegette a Terkát, bár ez nem jelentett semmit, szinte mindenkivel rosszban volt.

Gizike apja sose mutatkozott. Állítólag hajós volt a flottillánál, ezért Vica, ha a barátnője mesélt róla, mindig egy körszakállas, tengerészkülsejű embert képzelt maga elé. Gizike egyszer mutatott ugyan egy fekete-fehér képet egy szűkvállú, cigarettázó férfiról, de legalább annyira valószínűtlennek tűnt, hogy ez legyen az ő hajós apukája, a Terka néni férje, mint a Klárimama által mutogatott rokonok, akikről egy idő után már senki nem feltételezte, hogy valóban léteznek.

Ha nyár volt, a kislányok kivittek egy pokrócot a fűre és babáztak, ha tél, azon a szűk téren játszottak, amit mindenki úgy emlegetett, hogy a két-ház-köz, és aminél messzebb nem volt szabad menniük, csak ha boltba küldték őket.

Télen, ha már vörösre fagyott a kezük, és elgémberedtek a lábujjaik, vagy ebbe, vagy abba a lakásba húzódtak be melegedni. Klárimamánál nem kellett levenni a sáros cipőt, mint a Gizikééknél, mert őt egyáltalán nem érdekelte a lucsok. Föltett vizet az alumínium kannában, amit soha nem súrolt ki, és aminek sötétbarnára színeződött a belseje a sok teától.

A járdára néző dupla ablak alatt egy hatalmas akvárium állt. Ha felforrt a víz, leemelte az akvárium sarkán keresztbe fektetett szűrőt, amivel a döglött halakat szokta lehalászni, és leszűrte a teafüvet. Amikor elkészült, az összetapadt szálakat kiütögette, a szűrőt pedig egy laza mozdulattal visszahelyezte az akváriumra.

Gizike megitta a teát, aztán a kisasztalra tette a kötött sapkát, amit előzőleg Klárimama ajándékozott neki a legutóbbi szállítmányból. Megköszönte a vendéglátást és sapka nélkül indult a lépcső felé, mire az öregasszony utánaszólt. Gizike csak annyit válaszolt zavartan, hogy az anyukája kérte, hozza csak vissza, és máskor ne fogadjon el semmit idegenektől. Klárimama Vica könyörgő tekintete ellenére közölte Gizikével, hogy mondja meg a Terkának, kinyalhatja a seggét, aztán a fejére biggyesztette a visszaszolgáltatott sapkát, és vastag zoknis, papucsos lábát a kisasztalra emelve bekapcsolta a rádiót.

Legjobban magyar nótát szeretett hallgatni. Aranyfogát villogtatva együtt énekelt az előadóval, aztán a műsor végeztével ülve elaludt és előrebillenő fejjel horkolt.

Vica ilyenkor hosszú órákig unatkozott. Az alacsony fények délutánra már nem jutottak a szobába, hamar alkonyodott. Az óriási akvárium ködösen gomolygó víz alatti városra hasonlított, föl-le úsztak az algás üveg mögött a guppik. Az algaevő csigák az üvegre tapadtak és közelről úgy néztek ki, mint a szörnyek. A vizet soha senki nem cserélte, a halak között sajátos egyensúly állt be, mint valami élővízben. Ha a kislány felágaskodott, és szárított bolhát szórt be nekik, odagyűltek, keringtek, tülekedtek. Voltak kicsik, és mindig lebegett egy-két cafatosan ázó döglött test is, ezekbe a többiek bele-bele csíptek elhaladtukban.

Amikor a guppik háta megpúposodott, Klárimama azt mondta, megint rájuk gyött a ragály, ígyen bűnhődnek, és csóválta a fejét. Sokkal jobban aggasztotta a halak állapota, mint a gyereké, mert, mint kifejtette, a hal az nem tud beszélni, meg kimenni a boltba, a gyereknek meg van szája, hogy szóljon, ha akar valamit.

Fölösleges lett volna szólni, ezt Vica hamar meg is tanulta. Többnyire nem volt semmi ennivaló, csak ha Klárimama maga evett valamit és hagyott belőle. Ha megéhezett, túrót kanalazgatott egy bögréből, és pálinkát ivott rá, de ha kedvet kapott, kifőzött egy nagy fazék tésztát is, ami aztán napokig állt a hűtőben, míg síkos és rossz szagú nem lett.

Feketeszedret is szedett néha a park fáiról, de csak amit alul elért, meg ami lehullott a földre, ezért a szeder koszos volt, és időnként döglött darazsak meg hangyák maszatolódtak bele.

A halakról viszont soha nem felejtkezett el: bárhol is érte az este, egy idő után felpattant és azt mondta, na én megyek, meg kell etessem a halakat. Sokan azt hitték, ez csak afféle kiszólás nála, nem tudták, hogy az akvárium létezik.

Azt magyarázta Vicának, miközben sercegve vakarózott, hogy a halak a halottak lelkei, és azért úszkálnak a vízben, hogy könnyebb legyen nekik. Máskor meg azt, hogy az akvárium aljába telepített hajóroncs a Titanic kicsinyített mása, a szikladarab pedig egy vulkánról van, amibe egyszer belezuhant egy ember, és tiszta fekete kísértetként gyött vissza, és hamufelhő szállt a szájából, amikor beszélni akart. És hogy aki lenyel egy élő guppit, annak szivárványos lesz a bőre és selymes, viszont nagyon hamar meghal. Ilyeneket beszélt, miközben szórta a vízibolhát és hunyorgatva vizslatta a hajóroncs üregeiből elősereglő kishalakat.

Ha az unokája kedvéért elment valami óvodai ünnepélyre, rendszerint onnan is a halakra hivatkozva távozott. Vica szülei egy idő után már jobban szerették volna, ha mégse megy el, de a rá következő alkalommal megint megsajnálták, és megint szóltak neki.

Anyák napjára és évzáróra például mindig elment. Kicsípte magát, ami annyit tett, hogy kilógatta a pulóverre a préselt nefertitis medálját és fölvette a karikafülbevalóit, elpiszkolódott lábára pedig harisnyát húzott. A félretaposott papucsot ilyenkor se cserélte le, ezért látszott, ahogy hosszúra nőtt lábkörmei majdnem kidöfik a harisnyát. Ahogy közeledett az utcán az óvoda kerítéséhez, lila-sárga vagy rózsaszín-zöld összeállításban, kirúzsozva, Vera, a lánya lehajtotta a fejét, és magában megfogadta, hogy az életben többé nem hívja emberek közé.

Valóban fogalma sem volt, hogy kell egy ilyen ünnepségen viselkedni. Amikor például látta, hogy a többi nagymama és anyuka meghatódik valamitől, akkor ő is szipogni kezdett, és némafilmhősnői gesztusokkal belesírt egy összeragadt férfizsebkendőbe. Vagy felállva tapsolt. Vigyorgott, elkenődött a fogain a rúzs, és az idegen gyerekeket is összepuszilta, hiába próbáltak félrehúzódni a szúrós bajuszka elől. Amikor elunta a kényszerű szereplést, bejelentette, hogy megy haza a halakhoz, és távozott.

Egyszer, az első osztályos iskolai évzárón odahajolt Verához, és diszkréten megkérdezte, hogy tulajdonképpen honnan tudják ezek a gyerekek, hogy ők hányas tanulók. A lánya megütközve nézett rá, és azt felelte, hogy a bizonyítványból, mire Klárimama a szemöldökét ráncolva bólogatott, de látszott, hogy egyáltalán nem érti.

Verának volt egy olyan sötét gyanúja, hogy valójában az órát se ismeri. A munkába járási szokások ezt látszottak igazolni: ha megvirradt, fölkelt, ha besötétedett, lefeküdt. Ha vonattal kellett mennie, azzal ment, ami épp indult. Ha pont nem indult, megkérdezte, hogy mikor megy, és az orrát szívogatva addig állt a peronon, amíg nem jött egy vonat. Titokzatos módon mégis mindig mindenhová eljutott, ahová akart, többek között arra a hévízi nyaralásra is, amely előtt a lánya ellentmondást nem tűrően megfürdette és kioktatta a társas üdülőkben betartandó szabályokról.

Klárimama megvetéssel hallgatta, mint aki már akkor fürdőhelyre, mondjuk Abbáziába járt, amikor a lánya még azt se tudta, mi az a kétrészes fürdőruha, aztán begyömöszölt a bőröndbe egy ki tudja, hol szerzett fekete-fehér pöttyös, szakadt selyempongyolát.

A pongyola megtette a hatását, az öregasszony a fürdőhelyről egy lesült bokszolóval tért vissza, akivel, mint azt elmesélte, első látásra egymásba szerettek. Addig is megfordultak férfiak a pincelakásban, akikről Vicának mindig csak annyit mondott, hogy még a mozgalomból ismeri őket, és ehhez mindig olyan sokat sejtetően mosolygott, hogy a gyerek a mozgalmat valami túlfűtött, tábortűz körüli orgiának képzelte.

A bokszoló attól fogva rendszeres vendég volt Klárimamánál. Különös formájú, félreálló, a tövénél belapított orra volt és rekedt hangja. Érkezéskor Vicát, és ha ott volt, Gizikét is mindig a levegőbe emelte és azt harsogta, hogy egyenek ám sok gombócot, mert attól nő nagyra a cicijük. Ezen hosszan nevetett. Aztán iszonyúan megnyomta az orrukat, mintha azt akarta volna elérni, hogy az övék is lapos és csálé legyen. Vica megdöbbenve látta, hogy a Gizike orra mellett kétoldalt a belapítástól apró fehér kukacok bújtak elő. Gizike fontoskodva elmondta, hogy ezek mitesszerek. Az apja elmagyarázta neki, hogy ezek irtó pici kukacok, amik az embert eszik, és a kamaszodó lányok azért is olyan soványak, mert a sok pici giliszta elszívja előlük az ennivalót. Vica borzongva hallgatta, sose hallott azelőtt olyanról, hogy valakit elevenen megegyenek a férgek. Azt tanácsolta Gizikének, hogy dobja be az apró kukacokat az akváriumba, mert időnként a nagyanyja is szokott ilyet adni a halaknak, és nagyon szeretik.

A guppik csak ritkán kaptak kukacot, az igazi csemegének számított. A tubifexet Klárimama befőttes üvegben hozta haza és a vécécsésze mellett tartotta. Miközben csipesszel adagolta a férgeket, csücsörítve búgott, hogy tubi-tubi-tubifex, mintha galambokat hívogatna. Az üveg egy-két nap alatt megbüdösödött, ilyenkor a maradékot lehúzta a megfeketedett vécékagylóba.

A bokszoló azt mondta, ő nem szereti a halakat, csak enni, és ezen is mindig hangosan nevetett. Sokszor hozott süteményt az Aranylomb cukrászdából, leginkább dobostortát, mert neki az volt a kedvence. Tudták a lakók, kihez megy, de neki mégis köszöntek: jóban volt a házban mindenkivel, és ha fiatalabb férfi lépett ki a kapun, felszólította, hogy üssön. A postásnak, ha az a kisfiát vitte ki levegőzni, sose mulasztotta el megjegyezni, hogy ez a gyerek nem hasonlít az apjára. Aztán amikor arrébb léptek, utánuk kérdezett, hogy ki csinálta ezt a kölyköt, talán a postás? – és viccesen beleöklözött a távolodó férfi hátába.

Egy alkalommal, amikor a kislányok kimentek játszani, rábeszélte Klárimamát, hogy vegyenek fel valami jelmezt. Beöltöztek menyasszonynak-vőlegénynek, és lefényképeztették magukat az elsőről lehívott postással. A postásnak megvolt a véleménye a guberált, megsárgult menyasszonyi ruha láttán, de aztán némi pálinka elfogyasztása után már ő is beállt a következő fényképhez a bennszülött csoportképbe. Kint eleredt az eső, és a csuromvizes gyerekek arra érkeztek haza, hogy az öregasszony egy mintás függönyben, aranypántos papucsban lejt a szobában, a bokszoló pedig, mint egy izgatott rendező, hadonászva instruálja a cipőpasztával bekent, dülöngélő postást, hogy álljon már oda a bal oldalra, mert ő a néger nő szeretője.

A bokszolóval töltött idilli hónapok egy vonatúttal kezdődtek és tulajdonképpen egy vonatúttal is értek véget. Pontosabban egy vonatút elejével, de még a peronon. A férfinak el kellett utaznia egy temetésre Ercsibe, és megkérte Klárimamát, hogy kísérje őt el. A szakítás oka nem volt egészen világos, a később előadott nagyanyai verzió szerint szívszerelme elvtelenül és áruló módon viselkedett, nem érdemelve ki semmi további magyarázkodási lehetőséget.

Állítólag amikor kiértek a peronra, a kalauz föl-le sétált és megnézte az indulók jegyét. Az úthoz elegánsan felöltözött bokszoló bemutatta a sajátját, aztán Klárimamára nézett, aki kotorászni kezdett a táskájában. Előkerült egy hajlakk, aztán felmutatott a hátratett kézzel várakozó elvtársnak egy párttagkönyvet is, de az nem hatódott meg, hanem szúrósan nézett tovább. A bokszoló ekkor, így hangzott a történet, picit arrébb ment, és leheletnyivel közelebb lépett a kalauzhoz, mintegy elhatárolva magát a keresgélőtől. Sőt, talán valami megjegyzést is tett a táska tartalmára, vagy a hajlakkra, ezt már nem lehet pontosan tudni. Az se rekonstruálható, hogy az elvtársnő tényleg lefújta-e a hivatalos személyt, mint az a vasúti jegyzőkönyvben állt, vagy csak a másik utast, az biztos viszont, hogy a bokszoló ezzel végleg kiírta magát a történetből. Nyugodtan megverhette volna azt a kalauzt, de ezúttal nem mondta, hogy üss, hanem meghunyászkodva felszállt az Ercsibe tartó vonatra, és, huss, eloszlott még az emléke is, mint az üvegtető alatt a füst.

A kalaposnak, aki ekkor már lesben állt, sőt, a házbéli rossznyelvek szerint egyenesen ott rejtőzött a kopott mokett mögött, amikor a bokszoló a vonatos szakítás előtti utolsó dobostortával beugrott, több se kellett. Virágcsokorral sietett a férfiakban, sőt az egész emberiségben csalódott Klárimama vigasztalására, és fejcsóválva nyugtázta, hogy hiába puhatolózik, ennek a nőnek itten egyszerűen nincsenek kalapviselési szokásai. Egyelőre!

A gyerekek nagyon hamar észrevették, hogy a kalapos nem teljesen normális. Az volt az ambíciója, hogy elkészítse a világ legkisebb kalapját. Mivel a szőrkalapok gőzöléssel készültek, egyre apróbb félgömböket esztergáltatott, a sikerületlen kísérleti darabokat pedig nekik ajándékozta. Az egyébként alulöltözött játék babáknak így mind lett kalapjuk, ahogyan Klárimamának is lettek kalapviselési szokásai, a pincelakásba pedig a szőrkalapokkal együtt örökre beköltöztek a molylepkék.

A világ legkisebb kalapja homokszínű volt, és csak egy hónapig sikerült megtartania ezt a megtisztelő címet. Hiába, olyan ez, mint az élsport: mindig jön valaki, aki még jobb, ez esetben még apróbb. Az özvegy kalapos mindenesetre akkor úgy gondolta, a gőzöléssel előállított, még kalapnak tekinthető formák legkisebbikét sikerült megalkotnia. Az ennél kisebb darabok már deformálódtak, elvesztették kalapjellegüket, és egyszerű nemezdudornak tűntek, bársonyos pöfeteggombának. A csúcstartó darabot mutatóujjára biggyesztve bemutatta a saját, felnőtt gyerekeinek, de a teljes érdektelenséget látva inkább újdonsült kedvese, a drága Klára környezetében igyekezett értő támogatókat találni. Az öregasszony biztos volt benne, hogy a kalapos előtt óriási karrier áll, és a műremeket rengeteg pénzért lehet majd értékesíteni. Azt javasolta, vigyék be a kalapot az Angyalföldi Pártirodába, tegyék vitrinbe, mint a zsugorodó burzsoázia mementóját. Biztos megfordul ott valami fejes, aki felfigyel rá. Vitrinbe vele! – kiabálta Klárimama, barázdás tenyerén a kalappal. Egyébként is kedves kiszólása volt, ha valami tetszett neki, hogy vitrinbe vele!, bár neki magának soha életében nem volt üvegezett szekrénye. Nyilván eltanulta valahol ezt a sajátos tetszésnyilvánítást, ahogy mást is: fel-felcsipegetett gesztusokat, mondatokat, és komoly arccal próbálta őket beilleszteni a beszédhelyzetbe.

A kalapos kissé megsértődött a kalap mint kiegészítő darab ilyen irányú, szerinte korlátolt besorolásán, és azt mondta, inkább arra kellene törekedni, hogy ráirányítsák a kerület figyelmét az ideológiailag elkötelezett kisiparosokra. Úgy elragadta a hevület, hogy még Klárimamával is kalapot akart vetetni a pártirodába való bemenetelhez, mi több, ő maga is egy kalapot nyomott kopaszodó, folyton vörös fejére. Klárimama azt ordította, hogy ne izéljél te nekem, Gyula, hát hogy veszi ki az magát, hogy két kalapos ember bemegy egy kalappal, aztán a sajátját a földre hajítva azzal fenyegetőzött, hogy ha a Gyula továbbra is hogyhívjákol, akkor ő meg leszarja a Gyulát kalapostul, felőle mehet mindjárt a Pártközpontba is, majd meglátja, hogy szóba állnak-e vele, és kilátásba helyezte a mintadarab megtaposását.

Így végül a világ legkisebb kalapját két kalap nélküli, kissé befröccsözött, duzzogó ember vitte be a Béke téri irodába, ahol nem látszottak egyértelműn és rögtön figyelembe venni az öregasszony mozgalmi múltját és kapcsolatait. Kirúgni ugyan nem rúgták ki páros lábbal, mert senkinek nem volt kedve a fél órás jajveszékeléshez és átkozódáshoz, de nem is ígértek semmi konkrétumot. A felhevült elvtársnő az asztalra tehénkedve bizonygatta, hogy nézzék mán meg, micsoda egy műremekkel van dolguk, majd egy merész kanyarral szóba hozta a pincelakást, ecsetelve, hogy az onokája sajnálatosan asztmás, ezért nem is jöhet mostan őhozzá, és ha a kalapos nem lépett volna közbe, nekifogott volna eljátszani a gyerek nehézlégzését is. Az elvtárs megköszönte a tájékoztatást, átvette a dobozt és biztosította az öregasszonyt, hogy nagyon is elöl vannak a lakásra várakozók listáján, aztán hamar eldarált még néhány számadatot a javuló kerületi lakáshelyzetről.

Amikor a két háborodott távozott, megkönnyebbülten berakta a kalapot a furnérozott szekrénybe, és megnézte az óráját. Háromnegyed egy múlt két perccel. Ez volt az a pillanat, amikor a kerületi pártirodába kiirthatatlanul, évtizedekre beköltöztek a molylepkék.

A világ legkisebb kalapjának előkelő címét tartó darab két hónapig állt a szekrényben, amikor is Klárimama ismét megjelent, pirosra lakkozott körmű hüvelykujján egy még kisebb kalapkát vonultatva. Hiába, a világ megy előre, a technika fejlődik, az ember eljutott a Holdra, a kalapok meg zsugorodnak. Az ügyeletes elvtárs megkérdezte, hogy hogy áll a kisunoka asztmája, amire először rövid, buta csend volt a válasz, aztán meg az, hogy jaj-jaj, hát a kisonoka asztmája az rosszul, igen rosszul. Az elvtárs kifejezte sajnálatát, átvette az újabb műremeket, és visszaszolgáltatta a címét elvesztő régit.

Sajnos a bukott csúcstartón időközben látványos lyukak keletkeztek, így Gizike anyja, miután a műremek eltöltött egy hetet a babaszekrény ruhadarabjai között, fogta és kihajította az almacsutkák és krumplihaj közé. Gizike még csak nem is sírt, sőt, fontoskodva elmagyarázta Vicának, hogy a molylárvák mennyire veszélyesek.

A kalapmizéria azonban nem ért véget, Klárimama ugyanis egy délután fenyőből esztergált szekrénygombot kotort elő az összevissza repedezett műbőr retikül mélyéről, és sejtelmes mosollyal a Gyula orra alá dugta. A Gyula nem értette, mit kell megjavítania, mert szokása volt megreparálni a félretaposott cipőket, visszailleszteni a guberált porcelánhölgyikék karját, ehhez a szekrénygombhoz azonban, bárhogy törte is a fejét, nem tartozott semmiféle szekrény. Nézett kérdőn, mire Klárimama körözni kezdett a feje körül, a Gyula pedig megértette a célzást. Megrázta a saját kopasz fejét, hogy neeem, hát az lehetetlen, ekkora kalapka aztán már igazán nincsen, ám sejteni lehetett, hogy az iparosgőg előbb-utóbb legyűri benne a józan önmérsékletet, és igenis nekiáll majd az újabb nyúlszőr-csodának, a kerületi pártirodában pedig két héttel később utasításba fogják adni a rémült portásnak, hogy az ilyen és ilyen nevű, színes otthonkában és papucsban megjelenő harcias elvtársnőt semmilyen körülmények között sem szabad beengedni, még a lépcsőházig se.

Vica a szomszéd Gizikétől hallott először az amerikai szövőlepkéről. Az amerikai szövőlepkét a sarokban, a függöny mögött találták. Látszólag nem is élt, csak feküdt a párkányon dermedten, fehér, hosszúkás szárnyait köpenyként borítva magára. Ám amikor hozzáértek, váratlanul verdesni kezdett. Gizike a markába szorította, aztán betették egy vastag falú, üveg kávéspohár alá.

Így, a hatszögű prizmán át még különösebbnek tetszett. A feje bolyhos volt, mintha finom fehér penészréteg borítaná, két szeme pedig vaksin, feketén fénylett. Egy kicsit verdesett még, de hamar beletörődött a sorsába és mozdulatlanná dermedt. Gizike szerint csak megjátszotta magát: arra várt, hogy leemeljék róla a poharat és megszökjön. Az apukájától tudta, hogy a szövőlepkét az imperialisták tenyésztették ki és szabadították az országra, hogy kárt okozzanak a termelésben. Pont úgy, mint a kolorádóbogarat, amit szintén az amerikaiak szaporítottak jól álcázott katonai telepeken, és dobáltak le repülőgépről az itteni földekre, hogy tönkretegyék a krumplitermést. Gizike mindezt suttogva hadarta el, mint valami rettenetes, államközi titkot, miközben mindketten a hófehér lepke fölé hajoltak. Gyűlölettel bámulták fehér, bolyhos fejét, szögletes szárnyait. Már a színe se volt normális: a pillangók mind színesek voltak, a káposztalepkét kivéve, de a formája még annak is lepkeszerűbb volt ennél. Ez itt leginkább az ablakmélyedésben megbújó éjjeli lepkékre hasonlított prémes hasával és szőrös csápjaival. Legszívesebben megölték volna, de egyikük se vállalta, hogy rátaposson. Úgy döntöttek, inkább ott hagyják bűnhődni a pohár alatt. Másnap reggel, amikor az első sugarak betévedtek a maszatos ablakon, Vica első dolga volt, hogy megnézze, mit csinál az amerikai szövőlepke.

A lepke hanyatt feküdt a szárnyán, összeakadt lábacskái égnek meredtek. Elpusztult. A gyerek leemelte róla a kávéspoharat, és óvatosan hozzáért. Semmi kétség, döglött volt.

Klárimama még aludt, kibontott, ősz dróthaja kócosan vette körbe a fejét, nyitott szájából kivillant az aranyfoga. Vica megkerülte az ágyat, és lábujjhegyen az akváriumhoz ment. Óvatosan ráeresztette a víz színére a döglött lepkét, és várta, hogy mi történik. A halak érzékelték a mozgást, csoportosan rajzottak elő, és kíváncsian körbeúszkálták a tetemet. Kóstolgatták, lökdösték, aztán ott hagyták: nem nagyon érdekelte őket. A lepke lebegett, mint egy kis fehér csónak, a gyerek jól látta alulról, amint a víz színén forog. Nem nedvesedett át és nem süllyedt le, mintha vízlepergető anyagból lenne. Vica odahúzott egy hokedlit, felállt, és belemerítette a kávéspoharat a sárga vízbe, hogy kihalássza.

A mozgásra már Kláriamama is fölneszelt és harákolva felült a párnán. A pinceablakokon besütött a járda felől egy kevés fény, ettől csak még jobban látszott, milyen kosz van a helyiségben. A levegőben aranyló szemcsék táncoltak, a szanaszét hagyott tárgyakon vastagon állt a por. A földön az egymásra terített rongyszőnyegek beszívták az alagsori nedvességet, és ilyenkor reggel hűvös dohszagot árasztottak. A kályha kihűlt, meg kellett rakni.

Kláriamama kikotorta a hamut, és továbbra is retteneteseket harákolva begyújtott, aztán vakarózva bámult maga elé, amíg a tűz egyenletesen el nem kezdett égni. Akkor felállt, rácsapta a vasajtót, és eltűnt a kopott mokett mögött. Hosszan pisilt és köpködött, végül mackónadrágba és pulóverbe bújva ismét visszadőlt az ágyra. Megkérdezte Vicát, akar-e iskolába menni, mire az csak rázta a fejét. – Nekem mindegy – sóhajtott erre, és feltápászkodott a kisrádióért, ami az asztalon maradt. Menet közben lenyúlt a pohárért, és mivel azt hitte, hogy a tegnapi tea van benne, egy mozdulattal felhajtotta a vizet a már foszladozó lepkével együtt.

Vica döbbenten figyelte, ahogy a szövőlepke eltűnik Klárimama szájában. Lassan telt a nap az alagsorban. Rajzolgatott egy újság szélére, főleg pillangókat. Később azzal szórakozott, hogy időnként kinyitotta a kályha vasajtaját, és mindenfélét bedobált a tűzbe. A papírdarabok hamar lángra lobbantak, a színes újságok reklámarcai zsugorodva, összetöpörödve égtek, az alma viszont gyöngyözve izzott és még órák múlva is megráncosodva, egészben küzdött a lángokkal, mintha megakadt volna a parázsló torokban.

Kora délutántól egyenként érkeztek haza a lakók, a cipőjükről lehetett találgatni, hányadikra mennek. Egyeseket már a kapuhoz közeledő lépésekről könnyű volt azonosítani, a mamuszos, csoszogó öregasszonyok lába viszont alig különbözött egymástól. Egyszer elhaladt az ablak előtt a Gizike anyja is magas sarkúban. Alkonyatkor Klárimama kisétált a boltba, aztán sötétedésig rádiózott. A hírek nem nagyon érdekelték, inkább a zene, de arra se figyelt oda, a térdére támaszkodva bámult maga elé, vagy hátranyakló fejjel elbóbiskolt, amikor pedig újra felriadt, már beesteledett. Nem gyújtott villanyt, hanem a sötéten át beszélt Vicához:

–  Itt vagy? Ne menjél el!

Aztán az ágyhoz lépett, helyet csinált magának a babák, párnák és vedlett plüssök között, és ruhástól leheveredve kiszólt a pokróc alól:

– Lefekszek. Alszok.

A gyerek sokáig feküdt ébren, aztán pizsamában kimászott az ágyból és az ablakhoz osont.

Odakint egy utcalámpa világította meg a ház előtti járdát. A fénye leszivárgott a szobába és kiemelte a homályból az opálos akváriumot meg az ablakpárkányt. A halak mozdulatlanul lebegtek a vízben, az utcán nem járt senki. Valami megmoccant, aztán odaütődött az üveghez. Vica rémülten bámult fölfelé: az ablakkeret felpöndörödő festékén ott mászott az amerikai szövőlepke. Nehézkesen mozgott, mint aki most támadt fel. A szárnya fehéren derengett, lassanként kezdett felélénkülni.

Vica csak percek múlva mozdult meg. Hátrált az ablaktól, megfordult, odalopódzott az alvó öregasszonyhoz, hogy ellenőrizze a sejtését. Fölé hajolt, és látta, hogy a szája tényleg nyitva van.

Kevés útmutatást kapott a gyerek Klárimamától a világ dolgaihoz. A sárga bélű alma jobb, mint a fehér. A fokhagyma megöli a bélférget. Ha alacsony az ég, nagy eső gyön. A postásnénak rossz a vére, attól ripácsás. A két házon túl nem szabad menni, mert akkor elvész, és sose találnak rá.

A ripácsás postásné egyébként rendre olyan óvatosan köszönt vissza a kapuban, mintha szavak által is fertőződni lehetne, és az alagsori öregasszony az egész ház tisztaságát veszélyeztetné, akárcsak a téglaszegélyt lehugyozó kandúrok vagy a derékig felkúszó salétrom. Meg is lepődött, amikor egyik délután kirittyentve látta elvonulni otthonról a lenti szomszédasszonyt, aki még egy hajhálót is a fejére biggyesztett és kétszer is ráfordította a zárban a kulcsot: a postásné el nem tudta képzelni, hová igyekszik, hiszen a sarki boltnál nem volt szokása messzebb menni. Nem is a Tanácsra sietett, oda hónap elején szokott, és olyankor vitte magával az összes hivatalos papírját egy régi, összefirkált iskolai műbőr dossziéban.

Klárimama valóban nem a Tanácsra igyekezett. Azzal volt megbízva, hogy hozza el az unokáját az óvodából, de előtte húzzon már rendes cipőt, öltözzön fel normálisan, aztán várjon türelmesen, ameddig valaki haza nem ér. Igen, bólogattak a szülők, akkor is, ha már sötét van. Az óvodai terembe lehetőleg ne menjen be, az óvónőkkel ne társalogjon, a szülőkkel pláne ne. Vicának elmagyarázták, hogy kivételesen a Klárimama jön érte, ezért előre fel kell vennie a cipőjét, és ha nem tudja bekötni, kérjen meg valakit, csak aztán menjen ki az előtérbe, a nagyika majd ott fog neki integetni, ahol a kispadok meg a kabátok vannak.

Klárimamának gőze nem volt, mikor van délután négy óra. Fél háromra már az óvodához ért, elszántan benyitott a rácsos kapun. Csodálkozott, hogy sehol nem zsibonganak gyerekek, mert otthon nála, a környéken szintén volt egy óvoda, de ottan mindig rajcsúroztak. Felment a klórszagú lépcsőn, végigslattyogott a linóleumon és elfordult balra, ahogy elmagyarázták neki. Megállt a napocska jelű ajtónál. Ekkor nézett csak le a lábára, és jött rá, hogy mégiscsak elfelejtett cipőt húzni, papucsban jött. Pedig a cipő direkt meg lett mondva. – Hát szarok én tirátok – mondta ki hangosan, és benyitott.

A félhomályos teremben kinyitható ágyakon aludtak a kicsik. Némelyik már fölkelt, álmosan üldögélt, mások az ujjukat cumizva pislogtak a pokróc alól. Az öregasszony nem tudta, melyik lehet az ő onokája a sok egyforma kis fej közül. Beljebb lépett, meglátott két pakoló dadust. A hosszú hajúhoz lépett, megmondta a gyerek nevét. Egy kicsit hangosra sikeredett a belépő, mert valamelyik alvó csöppség felsírt. A dadus végigmérte a jövevényt, aztán az egyik ágyra mutatott a sarokban. Klárimama rekedt lelkendezésbe fogott, hogy jaj, hát hogy alszik az én édes szentem, a Vica, eszem a zúzáját, zabálom a kis szivit neki. A lármára a többi alvó napocska-csoportos is fészkelődni kezdett, a kislány meg álmosan felült a csővázas ágyon és már vette is a cipőjét. Az óvónő azt mondta, a picik még nem uzsonnáztak, mire Klárimama rávágta, hogy senki se csináljon itten problémát, elviszi ő azt az ozsonnát, hát hol az ozsonna, milyen fáin kis helyük van ezeknek, és már borított is egymásra két kenyeret a piros műanyagtálcáról. Közben visszaért a két gyanakvó dadus, akik elkezdték összecsukni és rakásba tenni a csővázas ágyakat, miközben fél szemüket végig a látogatón tartották.

A lépcsőházban Klárimama beleharapott a kenyérbe, aztán a gyerek elé tartotta, hogy harapjon ő is. Vica nem kért, mire a nagymama ha nem eszöl, há’ nem eszöl felkiáltással begyűrte a szájába a maradékot, és letörölte a kézfejével a lekvárt.

Hazaérve gyalog ment fel a kislánnyal a nyolcadikra, mert a liftet ki nem állhatta. A lakásba érve szinte azonnal a kanapéra heveredett és fújtatott, mint akinek nehéz terhet kellett idáig cipelnie.

Nem tudni, mikor ocsúdhatott fel, valószínűleg elég későn, de az biztos, hogy mire Veráék tizenegykor megérkeztek, rég nem volt ott. Amikor felébredt, látta, hogy odakint sötét van, és eszébe jutott az akvárium. A halakat évtizedek óta ilyenkor, napszállta után etette meg, úgyhogy gyorsan összecihelődött: nem volt már ereje végiggondolni, vajon mi a bánatos nyavalyát csinálhat ő ilyenkor a lányáék lakásában. Ilyen késő este ő már mindig az algás, derengő víz előtt szokott álldogálni és morzsolgatva adagolni a szárított bolhát az elősereglő halaknak. A rá bízott unokáról, mivel az épp nem volt szem előtt, tökéletesen elfelejtkezett.

A lépcsőházban valami csoda folytán még eszébe villant, hogy a kulcsot a levélszekrénybe kell bedobnia, de a lakásban hagyott Vica már kívül esett a fejében tartható feladatok körén.

A szülők később az óvónőktől tudták meg, hogy a kislány három után távozott a nagyszülővel, arra a kérdésre pedig, hogy tapasztaltak-e valami szokatlant, a fehér köpenyes dadusok csak vonogatták húsos vállukat. Ami azt illeti, az egész asszony, úgy ahogy van, egy kissé szokatlan volt, de hát mit lehetett erre mondani.

Amikor Vica észrevette, hogy egyedül maradt a lakásban, kutakodni kezdett a konyhában. Egyáltalán nem volt megijedve, hiszen otthon volt. A konyhaszekrény elé vonszolt egy hokedlit, és egy csomag száraztésztát húzott elő a felső polcról. A tészták kicsúsztak a zacskóból, szétszóródtak a földön. A spagetti kupaca éppen úgy nézett ki, mint az óvodai türelemjáték, aminek a szabályait sose értette. Titokzatos neve volt, úgy hívták, marokkó. A színes végű pálcikákat az óvónők szerint úgy kellett volna leemelni a kupacról, hogy a többi ne mozduljon el. A Bella néni meg az Erzsi néni legalábbis folyton ezt magyarázták, de a játéknak így semmi értelme sem volt. Ő inkább ábrákat szeretett kirakni a földön, jeleket, amiket aztán őrizni kellett, hogy rájuk ne lépjenek.

Most is ezt találta ki magának. Hogy csinál valamit a tésztából, amíg meg nem jönnek. Képeket, kerettel. A száraz tésztákat darabkákra lehetett törögetni, így könnyebb volt ágakat illeszteni a fákra, meg kirakosgatni mindenféle apró részletet. Ezt a marokkóval nem lehetett volna.

Veráék se aznap este, se később nem fogták fel, hogy amikor megérkeztek, a gyerek nem azért sírt, mert félt egyedül, hanem azért, mert ők végiggyalogoltak az összes, nagy gonddal összeállított tésztaképen. Pont, mint az óvodában a többiek, oda se nézve a műre, amin lépkednek. Összetaposták a tésztából készült házat, kerítést, családot, kutyát, mindent. Még csak le se pillantottak a lábuk elé. Ropogott a spagetti a zoknijuk alatt.

Amikor Bella néni legközelebb a kisasztalhoz telepedve újra, sokadszorra is megmutatta a gyerekeknek, hogy hogy kell ügyeskedni a marokkó-pálcikákkal, Vica engedelmesen, két ujjal felcsippentett egyet a kupac tetejéről, mintha gyakorolta volna. Közönyösen pislogott csak a fojtott indulattal kimondott, szinte fenyegetésnek ható dicséretre: – Látod, látod, hát tudsz te szépen is játszani, ha akarsz.

A dadusok sokáig emlegették egymás között Klárimama látogatását. Hiába járt Vica tiszta ruhában, megfésülve, copfba fogott hajjal: a gondozónőkben fészket ütött valami homályos gyanakvás, hogy ezek azért mégse rendes emberek. Az apja maszek. – Lángosozik – suttogta váltáskor az egyik óvónő az öltözőszekrény fémajtaja mögött, mindezt arra válaszul, hogy a kislány nem aludt alvási időben, csak a plafont bámulta. A másik óvónő, aki számíthatott rá, hogy a gyerekért megint késve jönnek majd, fojtott hangon hozzáfűzte: – Ki tudja, miből szedte össze a pénzét az is.

Vera érzékelhetett valamit a háttérben kibontakozó, egyre terebélyesedő ellenszenvből, mert valahányszor megérkezett, próbált pár barátságos szót váltani az óvónőkkel, akik azonban csak kelletlenül, kurtán felelgettek. Felpanaszolták, hogy Vica nem alszik délben, egymás közt pedig azt mondták: – Színes tévéjük van. Ki tudja, miket nézetnek vele. – Amikor pedig Vera négy üveg baracklekvárral állított be, hogy ezt egyék meg a farsangi fánkhoz, az óvónők higiéniai előírásokra hivatkoztak és arra, hogy semmiféle kintről hozott, ellenőrizetlen ételt nem adhatnak a gyerekeknek.

Vica mindebből semmit se vett észre. Megszokta, hogy nem szólnak hozzá, hogy reggelente az erősebbek és ügyesebbek lecsapnak a cumisüveges babára, ami az egyetlen használható játék a lánysarokban, hogy a dadus pedig minden alkalommal megjegyzést tesz, ha valami marad a tányéron: – Fene a kényes gyomrodat.

Egyik este Vera, megtörve a szokásos napirendet, behívta Vicát a szülői hálóba és leültette a nagy, ovális tükrös fésülködőasztal elé. A lapjára pumpás kölnisüveg, bolgár rózsaolajas fiola és ékszertartó doboz volt kirakva, amelyek fölé az anya minden reggel odahajolt, hogy beillatosítsa és felékszerezze magát. Az egymás mellé fektetett ezüst nyelű fésűt és kézitükröt viszont soha senki nem használta, díszletként hatottak, ahogy az egész panelba zsúfolt ormótlan bútordarab is. Vera most felnyitotta a csillogó kis dobozt, amelyben a kristályköves láncát és a fülbevalóját tartotta, és a kislány felé fordult. Vica meglepődött, mert az ékszerekhez általában szigorúan tilos volt nyúlnia. Egyszer a Márti nevű unokatestvére egy rokonlátogatás alatt felpróbálta ezt a láncot, Móni nevű húga pedig le akarta tépni róla, hogy ő vehesse fel. A lánc elszakadt, a szemek szétgurultak, nem is sikerült összeszedegetni mindet. Mártit és Mónit szíjjal verték meg, ő az asztal alól figyelte a vendég apa részeg erődemonstrációját. Végül őt is előrángatták és felpofozták, az anyáknak kellett leállítani az őrjöngő férfiakat, akik azt ordították, megtanulják a tetves kis kurvák, hogy a máséhoz nem nyúlnak. Majd vetetnek maguknak, ha megnőnek.

Vera most ugyanezt a dobozt vette maga elé, és az aljáról egy piros köves gyűrűt kotort elő. A gyűrű apró volt, csak a kisujja közepéig bírta felhúzni. Vegyed ezt föl! – nyújtotta át a kislánynak. Vica megilletődötten felhúzta, ő is a kisujjára. – Ne oda, a gyűrűsre! – mosolyodott el az anyja. Meg kellett mutatni a gyereknek, melyik a gyűrűsujja. Pont jó volt rá, csak a piros kő hatott túl nagynak a picike gyerekkézen.

–  Holnaptól ezt hordani fogod – mondta elszántan Vera. – Mindig. Aranyból van. Meglátják majd, hogy nem vagyunk akárkik.

Vica másnap tényleg felvette a gyűrűt. Hideg reggel volt, kesztyűt kellett volna húzni, de azt akarta, hogy már rögtön érkezéskor meglássák rajta az ékszert. De nem figyelt fel rá senki. Csak a reggeli kakaóosztáskor kérdezte meg a dadus, hogy nahát, mije van neki, vásárban lőtte-e.

–  Igazi arany – válaszolta a gyerek dacosan. – Arany ám, mint a te anyukád haja! Meg a tiedé! – nevetett a dadus, és ment tovább a kancsóval. Később Vica leült a kisasztalhoz, kirakta maga elé a kezét, de senki se figyelt oda rá. Amikor eljött az alvás, mozgatta a kezét a takaró felett, és nézte fektében, hunyorgatva a villogó piros követ. – Már megint nem alszol – guggolt oda Bella néni –, hát mit csinálsz már megint. – Arany – suttogta a sötétben kislány, hogy nehogy felébressze a többieket. – Rubintköves!

Az óvónő gyanakodva kérdezte, hogy megnézheti-e, aztán besüllyesztette a köpenye zsebébe, hogy majd alvás után visszaadja. A kislány szívdobogva húzta le az ujjáról, mint aki sejti, végre eljött az igazság pillanata, végre mindenki megérti, hogy ők nem akárkik, alázatosan és kedvesen bánnak majd vele ezután, mint valami álruhás, gazdag királylánnyal, akit eddig nem ismertek fel, de ezt persze meg lehet bocsátani nekik, ennyi gyerek között. Megint nem sikerült elaludnia, mozdulatlanul, nyitott szemmel várta, hogy a dadusok zörögni kezdjenek a kancsókkal, és felébresszék az első sort az uzsonnához.

Bella néni visszajött, de a gyűrű nem volt nála. Azt kérte a Vicától, hogy gyorsan öltözzön fel, menjen ki a vezető óvó nénihez, mert beszélni szeretne vele. A gyereken átfutott, hogy talán az Erzsike néni bocsánatot akar kérni, mert meglátta a gyűrűt, de aztán hirtelen valami rossz előérzet is elfogta, ami erősebbnek és ismerősebbnek tetszett az előbbi váratlan örömnél. Szándékosan piszmogott a benti szandállal, sehogy se talált a lukba a csattal. Bella néni rászólt, hogy igyekezzen.

Az Erzsi néni egy íróasztal mögött ült, és azt mondta, álljon oda középre, nézzen egyenesen a szemébe. A kislány rosszat sejtett, megállt középen, nézett a köpenyben fölé tornyosuló, szemüveges nőre.

–  Láttam az aranygyűrűdet, Vicácska. Kitől kaptad?

–  Anyukámtól.

–  Ilyen kicsi ujja van anyukádnak? – vonta fel kérdés közben a szemöldökét Erzsi néni.

–  Nem. Pont azért adta nekem, mert kicsi – sütötte le a szemét a gyerek, aki megérezte, hogy ugyanaz a helyzet, mint mindig, hogy az események forgatókönyvét nincs mód átírni, a gyűrű tévedésként gurult bele az ő életükbe, az övébe meg az anyjáéba is, vissza kell adni a jogos tulajdonosának, vagy az Erzsike néninek, vagy másnak.

Lesunyt fejjel hallgatott, várta, hogy mi lesz. Erzsi néni hangja jóságosra váltott:

–  Ugye tudod, hogy a másét elvenni csúnya dolog? Tudod, ezt lopásnak hívják. Még akkor is, ha találtad. Akkor se a tiéd.

–  Anyukámtól kaptam – mondta a gyerek halkan, most már kisebb meggyőződéssel.

–  Hát jó – emelkedett fel Erzsike néni. – Délután, ha anyukád jön érted, majd megkérdezzük. Addig elmehetsz – mondta fenyegetően, mint aki haladékot adott és csak felfüggesztette az előbb-utóbb úgyis bekövetkező büntetést.

A gyerek visszafutott a Napocska terembe, ahol a többiek már mind felöltöztek, és közben az ágyakat is összecsukták. A lánysarokba sietett, hátha most megkaparinthatja a cumisüveges babát, amit reggel sose sikerült, mert mindig voltak olyanok, akiket már nyitásra, hétre behoztak. A baba ott ült a kosarában, mellette az üveggel, amiben, ha megdöntötték, igazi tej látszott lötyögni. Éppen nyúlt érte, amikor oldalról lecsapott rá egy kövér, szőke kislány és leemelte a polcról. Vicácska gondolkodás nélkül ütött, magához rántotta a babát és a sarokba vitte. Egy perc se telt bele, mikor az óvónő maga elé parancsolta és ráripakodott, hogy milyen dolog ez, megütni a másikat és elvenni a játékát. Aztán kivette a kezéből a babát és átnyújtotta a kövér kislánynak. – Kérj bocsánatot a kis társadtól! – mosolygott vészjóslóan.

Vicácska közelebb lépett, és teljes erejével belerúgott az óvó néni harisnyás, vastag lábába, aztán a kövér kislányra nézve azt sziszegte, már elvékonyodó hangon, a sírás határán, hogy arany, igenis arany, tetves rohadt kurvák, tetves rohadt kurvák.

De igazi menyasszony-babája egyedül csak Vicának volt, senki másnak. Bár az se otthon, hanem csak titokban, a Klárimamánál. Hazavinni nem volt szabad, mert az anyja egyszer már kidobta, a nagymama viszont mindig kiszedegette a szemétből a használható dolgokat és hazavitte a cekkerében. Állandóan hordott magánál készenlétben egy-két összetekert, rugalmas rafiaszatyrot, ezekben hurcolta haza a kicsorbult kaspókat, fületlen bögréket, molyos párnahuzatokat. A menyasszony-babát is így menekítette meg, és ezért lakott most szegény baba ott, ahol, egy mocskos műszőrme takaró alatt, beágyazva, az alagsorban. Állítólag valamikor régen Vica anyjáé volt, még a nevelőszüleitől kapta születésnapjára. Új korában, ezt Vera mesélte el, a baba egy kék virágos dobozban, papírba csomagolva feküdt, és rövidebb szoknyát viselt. A mostani, hosszú csak később került rá, amikor házbeli rossz gyerekek gonoszságból kitörték a lábát. És ő, aki ugyanilyen kisgyerek volt még akkor, nagyon sírt, mert neki ez volt az egyetlen játéka. És ha el is tört, nem dobták ki, mert akkoriban nagy ritkaságnak számított egy ilyen alvóbaba. A régi babáknak ugyanis nem gyártottak lecsukható üvegszemet. Csak ráfestették az arcukra, amivel aztán folyton néztek, még álmukban is – mesélte a kislányának Vera.

Szóval a babát, amikor kitört a lába, megjavíttatták. Az, hogy az egyik lába nem eredeti, mindig is látszott, mert sokkal sötétebb műanyagból volt a többi testrészénél, és a formája is elütött a bal lábétól. Vera nem is ezért haragudott meg rá és hajította ki egy nagytakarításnál, hanem mert időközben megkopaszodott. A sárga hajtincsek a fűzésnél sorról sorra kezdtek kikopni, és a szerencsétlen baba egyre kevésbé emlékeztetett a hajdani menyasszonyra. Inkább úgy nézett ki, mint valami rosszul konzervált, pólyájából kifejtett gyerekmúmia.

A meghosszabbított szempillákat már Klárimama rajzolta a szeme fölé golyóstollal, miután megmentette, mintha ellensúlyozni akarta volna a baba frizurájának növekvő hiányosságait. Vera szerencsére ezt a korrekciót már nem látta, biztos üvöltözött volna, ahogyan mindig, valahányszor valami gyermekded csínyen kapta az anyját.

Pedig ilyesmi sokszor megesett. Klárimama nem volt hajlandó megérteni, hogy már ugyan miért ne lehetne időnként a valóságot apró, semmi kis gesztusokkal némileg feljavítani akár szóban, akár képben. Az újonnan elkészült személyi igazolványában például kissé átszínezte az ajkát, és tollal óvatosan kihúzta a szemét, mert úgy ítélte meg, hogy a fotó rossz és öregíti őt. Az eredménnyel, az így létrejött Tigrisasszonnyal már elégedett volt. Később még egy karikafülbevalót is rajzolt az igazolványképre. Vera őrjöngve veszekedett vele és azt kiabálta, hogy tisztára elmebeteg, az első igazoltatatásnál be fogja őt vinni a rendőr, és akkor majd bizonygathatja, hogy ő az a fülbevalós Tigrisasszony, biztos a párttagkönyvébe is ez van beírva. És hozzáfűzte, hogy a Klárimamát már rég be kellett volna zárni egy elmegyógyintézetbe, mindenkinek ez volna a legjobb, neki is nyugta lenne végre.

A menyasszony-baba tehát átmenetileg megmenekült az enyészettől, és új életet kezdett az alagsori félhomályban a koszlott műszőrme takaró alatt. Klárimama egyszer elmesélte, hogy eredetileg az akváriumot is ki akarták dobni, mert kihajítanának ezek mindent, azt is ő mentette meg,

Ez az akvárium igazi érték, egy valóságos antikvitás, még Vera nevelőapjáé volt, akit Vicácska nem is ismert. Csak fényképen látta. A szülei esküvői képeiről emlékezett arra a fekete bajuszú, kopaszodó férfira, aki eredetileg ezt az üvegdobozt annak idején összerakta. Rég meghalt, még amikor Vicácska meg se született.

–  Amikor én még nem voltam, akkor ezek a halak már igen? – kérdezte egyszer a gyerek a nagyanyjától. Klárimama nem tájékozódott jól az időben, ahogy a térben sem, életében nem sikerült még semmit sorba rendeznie, de arra véletlenül emlékezett, hogy a halak már jóval Vica születése előtt odakerültek, méghozzá egy nagy befőttesüvegben. A kislány addig mindössze egyszer járt abban a lakásban, ahol az akvárium eredetileg állt, de akkor már csak a szegény Eduval találkozott. Rémülten elhúzódott, amikor Vera odatolta elé, hogy köszönjön szépen és adjon neki egy puszit. Edu szemüveges volt, sánta és öregszagú. Látta már őt sokszor a szülei esküvői fotóin, a bajuszos bácsi mellett mindenhol ott terpeszkedett a fekete-fehér fényképeken. A valóságban is ugyanúgy nézett ki, pedig akkoriban már kövér, mackóruhás öregasszony volt. Egy sámlin üldögélt az ajtó előtt és cigarettázott, a csikkeket egy lecsukható fedelű hamutartóba gyömöszölte. Alig fértek bele, mert az alumíniumgömb már rég megtelt. Edu rekedt férfihangon kiabált, hogy állj csak meg, kicsi Vicácska, hát hadd adjak mán neked egy nagy pusszancsot, és meresztgette a szemét, amit ijesztőre nagyított a szemüveglencse, de Vicácska inkább sírva fakadt és visszafelé rohant a körfolyosón, egészen a lépcsőfordulóig.

Áporodott bűz terjengett Klárimamánál az alagsorban, mintha csatornát tisztogatnának. Az öregasszony éppen akkor számolta fel az akváriumot, és munka közben végig azt mondogatta, hogy jaj szegény Edukám, hát ő is elment. Időnként abbahagyta az öntögetést, és lekuporodott az ágyra a szemét törölgetni. Olyan benyomást keltett, mintha valami közeli hozzátartozóját vesztette volna el, és azzal gyászolná, hogy bánatában megválik az ő szeretett halaitól. Valójában az akváriumban már jó ideje csak poshadt víz állt, de a halálhírtől erőre kapott Klárimama csak most szánta rá magát, hogy végre kiöntse a maradékot és eltakarítsa az üres edényt.

Abban az időben, amikor az akvárium még csak finoman szivárgott, mindig cipőpasztával kellett kikenni a sarkoknál a megrepedezett gittelést. Ezt a műveletet az öregasszony előremeredő mutatóujjal végezte, és utána napokig maszatos maradt a keze. Később az akvárium az illesztéseknél már komolyabban eresztette a vizet: az oldallapokon vízszintesen lerakódó vízkőcsíkok jelezték a fokozatos apadást. Klárimama nem foglalkozott vele. – Szarok én rája – mondogatta, és szart rája. Csak szórta be esténként a szárított bolhát a vízbe és a negyvenes, elpiszkolódott villanykörte fénye mellett észre se vette a döglött halakat. Bomló ázalékok lebegtek a zöld vízben szanaszét, mint valami oszló fátyol darabjai.

Az elmúlt hetekben már hiába kocogtatta az üveget, nem jött elő egyetlen guppi sem. A víz nehéz, rossz szagot árasztott, mint valami évtizedek óta lassan erjedő miazmás mocsár.

–  Olyan ez tisztára, mint a spenót – meregette a poshadt lét egy vödörbe szinte vidáman. – Mint a spenót. Szegény Edukám, hát nem ő is elment? Pedig milyen barom erős asszony volt az, mindent kibírt. Mindent. Oszt most mégis elment, nincsen mán. Volt Edu, nincs Edu.

Egy óra múlva már csak a vízköves, megsárgult üvegkocka állt az állványon üresen, az addigi fullasztó homályhoz képest több fényt eresztve be a szobába. Így még szembetűnőbbé vált, mekkora a rendetlenség mindenütt. Dobozok, régi újságok, rongyok halomban. A baba még megvolt, a takarón ült, és a fátyol elég jól elfedte a molyrágta fején kiütköző csupasz, lyukacsos műanyag foltokat.

II.

Az Edukához nem kell szólni, az Eduka elvan magában – mondta Edit néni a saját húgáról, akiről úgy beszélt, mintha valami ártalmatlan, nagytestű háziállatot emlegetne. Verácska meglepődött, hogy ez a bizonyos Eduka egy nő: amíg meg nem pillantotta, mindig szemüveges, fiatal férfinak képzelte. A néni ugyanis gyakran emlegette őt, és mindig csak úgy, hogy a szegény Edu. A szegény Edu rosszul alszik, a szegény Edu megint eltévedt a hentestől jövet.

Amikor először mentek együtt haza, a néni figyelmeztette, hogy mindenkinek köszönjön, aztán ahogy felértek az elsőre, és bekanyarodtak a gangra, nagyot sóhajtott: – És itt az Eduka is.

Meghatározhatatlan korú, szemüveges, püffedt hasú nő üldögélt az ajtó előtt, idétlen, magas szárú cipőit a vaskorlátnak támasztva. Nem nézett fel az arcába hulló haj alól, nem üdvözölte az érkezőket, lehunyt szemmel cigarettázott tovább. A sámli mellett a földön kerek, lecsukható fedelű hamutál állt. Később a néni sokszor morgott, ha Edu nem ürítette ezt a hamutálat, de most csak átlépte és bevezette a konyhába a gyereket.

–  Itt fogsz lakni – mondta neki, és ledobta a cekkert az asztalra.

Jóska bácsi, aki ekkor még a szomszéd házban sakkozott a Lantoséknál, és akinek a sakkpartik után a néni szerint kifejezett szalonnaszaga volt, egyáltalán nem volt elragadtatva az örökbefogadástól. A felesége egyszer a kerítésen át megmutatta neki a kiválasztott kislányt, és ő kétségbeesett a gondolattól, hogy felelősséget kellene vállalnia azért a csenevész kis lényért. Csúnya volt. Nagyfejű, elálló fülű, csontos térdű. Nem szaladgált a többiekkel, csak állt a kövezett udvar közepén. Nem volt jó előérzete ezzel a gyerekkel. Kaptak volna utána némi támogatást, de a szoba-konyhában így is alig fértek el. Épp elég volt a küszöbön üldögélő hülye Edu, nem akart ő a nyakába venni még egy gondot.

A felesége a konyhán dolgozott az intézetben, emelgette a nagy alumíniumfazekakat, ott nézte ki magának az ablakból ezt a lánykát. Időnként vitt ki neki valami apróságot: kenyérhajat, répát. Vera elvette, megette, bámult tovább a levegőbe. Amikor egyszer kopaszon megjelent a konyhaajtóban, a néni alig ismert rá. Kiderült, hogy a kicsik között terjed a tetű. Két hétig fésűbe húzott nedves vattával tisztogatták a gondozók a gyerekek fejét, de aztán elunták a sivalkodást, a serkével ellepett párnahuzatokat, és nullás géppel lenyírták az összesnek a haját. Vera olyan szomorúan nézett ki, hogy a néni ijedtében összecsapta a kezét. Életükben akkor beszélgettek először, pontosabban a kislány akkor volt hajlandó legelőször válaszolni. Nem tűnt úgy, hogy különösebben örül, de amikor a műszak végén a néni elment, ott állt a drótkerítésnél és integetett.

Kétszer elmentek sétálni, egyszer meg le a városba, aztán harmadik alkalommal már mondták az asszonynak, hogy viheti a gyereket próbahétre, ha akarja, a papírok el vannak intézve.

– Lesz majd saját hálóinged. Ha nagyobb leszel, varratunk ruhát is. Van anyagom.

Vera séta közben nem tudott másra gondolni, mint a saját hálóingre. Az intézetben egy közös kupacból kellett mindig kihúzgálniuk maguknak egy tisztát, és mire a halomhoz jutott, mindig csak szakadtat talált, vagy olyan óriásit, ami leért a bokájáig.

Most, hogy megérkeztek, és a néni lepakolt, rögtön rá akart kérdezni a hálóingre, de nem mert. A néni egy nagy lábosban vizet tett fel, aztán megmutatta neki a belső szobát.

Hátul a fal mellett egy magas dupla ágy volt, mellette egy ovális fésülködő tükör és egy nagy politúros szekrény. A néni azt mesélte, hogy egyszer a háború alatt ebbe az ágyba volt beágyazva a Jóska bácsi, hogy ne vigyék el. Vera nem merte megkérdezni, hogy hova akarták elvinni, és hogy kapott levegőt, ha egyszer beágyazták. Ha neki el kellett volna bújni, akkor biztos inkább a szekrénybe mászott volna be, de nem mondott semmit. Rég leszokott arról, hogy megpróbáljon megérteni valamit, vagy kérdésekkel tájékozódni a felnőttek zavaros, ijesztő, kiszámíthatatlan világában. Tudomásul vette, hogy ez a szoba, az a konyha, ez a nagy ágy, ez az ő új helye, itten fog ő aludni Jóska bácsi és a néni között, az Edu meg a konyhában a sezlonyon.

Amíg a néni rámolt, Vera letelepedett a fiókos asztalhoz. Szeretett volna belenézni a fiókba, de végül megvárta, amíg a néni felhajtja a viaszosvásznat és maga húzza ki, hogy elővegyen egy kést. Nehéz alpakka evőeszközök voltak benne meg spárga, más nem.

A néni mindenfélét előkészített az asztalra, aztán csak annyit mondott a gyereknek, hogy várjon itt türelmesen, megy és megkeresi az öreget, mert az már mégse járja, hogy még ma délután se legyen itthon.

Becsukta maga mögött az ajtót, és átlépte a mozdulatlan Edut, aztán lekecmergett a lépcsőn. Alighogy kifordult a kapun, kopogtatott valaki. Vera leszállt a hokedliről, és kinyitotta az ajtót. A gangon egy magas, idegen ember állt és azt mondta, hogy meghozta a libát, de nincs megcsinálva. A liba, aki nem volt megcsinálva, sőt, nagyon is élőnek látszott, az ember hóna alól tekintgetett Edura, aztán amikor megpillantotta Verát, akkor rá. A férfi fogta és letette, aztán erélyesen becsukta az ajtót, és beszólt a gangról a gyereknek, hogy vigyázzon ám vele, mert csíp.

Tényleg elég félelmetes volt. Először elbillegett a konyhaasztalig, aztán előrenyújtotta a nyakát és sziszegni kezdett, mint egy kígyó. A kislány vigyázva megkerülte az asztalt és a szobaajtóhoz óvakodott, ám amikor kitárta, a liba váratlan szárnycsapkodással bemenekült a belső helyiségbe.

Odabent mintha kicsit megnyugodott volna. Eltotyogott a fésülködőasztalig, aztán vissza a politúros szekrényhez. A szekrény mellé érve homályosan azt érzékelhette, hogy egy másik liba is tartózkodik itt a szobában, mert érdeklődve vizsgálgatni kezdte a fényezett ajtót. Gágogott egyet-kettőt, aztán megfordult, és az ovális tükörben végre meglátta azt a rejtőzködő másik libát. Föl-le mozgatta a fejét, aztán amikor a kislány el akart osonni mögötte, hogy visszamenjen a konyhába, megint újra verdesni és sziszegni kezdett.

Vera úgy megrémült, hogy felugrott egy hokedlire. A liba vetett egy pillantást az asztalra kikészített nagy edényre meg a késre, és mint aki tisztába jött az összefüggésekkel, határozottan az ajtó felé vette az irányt. Jelezte, hogy befejezte a rövid látogatást, és jónak látja idejében távozni.

Ekkor nyitotta ki az ajtót Edu, aki a vécéajtó kulcsáért lépett be. A közös vécé a folyosó végén volt, a lakók mindig kulcsra zárták az ajtót.

A libának elég volt ez a néhány másodperc, hogy kereket oldjon. Edu lomhán leakasztotta a kulcsot és jobbra indult, a liba meg balra, mint aki előzetesen már tanulmányozta a lépcsőház légóvédelmi alaprajzát, ami a kapualjban volt kifüggesztve. Letotyogott a lépcsőn a földszintig, ott megtorpant. Ha a salétromos párát árasztó pincelejárat nincs lezárva, bizonyosan eltéved és lemegy a pincébe, így viszont magabiztosan áthaladt a sárga keramitkockás udvaron és elment a szeméttől bűzlő kijáratig. Itt, ahogyan az imént az Edu hóna alatt, az érkező, szalonna- és pálinkaszagot árasztó lakó lába mellett slisszolt ki.

Jóska bácsinak, mert ő jött meg, esélye sem volt a tájfutó liba után vetni magát, tekintve, hogy a szomszéd háztól idáig is csak nehezen tette meg az utat, köszönhetően annak az utolsó szilvapálinkának, amivel a partit lezárták.

A liba elindult a Mohács utcán, és még éppen sikerült elkerülnie a fújtatva hazaérkező nénit is, aki közben értesült róla, hogy a férje már távozott Lantoséktól.

Akkoriban autók még alig jártak, úgyhogy az út közepén, viszonylagos biztonságban lépegetett a Lehel piac és az Élmunkás híd irányába. A következő saroknál viszont felszívódott. Pont úgy nyoma veszett, mint annak a darabka abált szalonnának, amit a Lantosné keresett kitartóan, és aminek Jóska bácsi még a hírét se hallotta, kikérve magának otthon minden sunyi gyanúsítgatást.

A libáról egyelőre nem esett szó. Csak akkor fogtak gyanút, amikor a dülöngélő bácsi harmadszor is megkérdezte Verától, hogy hát elvitte-e a cica nyelvét, vagy mi. Akkor vették csak észre, mert a viaszosvászon terítő addig eltakarta, hogy a makacsul hallgató kislány egy hófehér tollat húzgál föl-le a kézfején.

Amikor végre megértették, hogy a liba itt járt, de úgy tűnik, el is ment, akkor már csak azt kellett kideríteniük, hogy ki vitte el és hova. Edut kezdték faggatni. Kérlelték, hogy mutassa már meg, hova lett, hol az a liba, mert abból készül a finom vacsora, nem tűnhetett csak úgy el. Edu billegtette a könyökét, és a tető felé bökdösött, mintha a madár egyszerűen elröpült volna, amíg ő pisilni volt. Talán ezt is képzelte. A kis Verával se mentek sokra, ő meg csak pislogott hol egyikükre, hol másikukra, és félő volt, hogy ha tovább kérdezgetik, sírva fakad. A néni látta, hogy semmire se megy velük, úgyhogy fogta magát és visszeres lábain ellépegetett a piactérre az ismerőshöz, akivel előző nap a liba meg lett beszélve. Még ilyet – mondta magában.

Jóska bácsi mindeközben bűntudatosan üldögélt a konyhában, mintha a szökés az ő lelkén száradt volna. A bűntudat nem volt alaptalan, és ráadásul a kevéske szalonna rövid, tiltott öröme most veszélybe látszott sodorni a bőséges, szabadon fogyasztható libatepertő hosszabb távú élvezetét is. Szódával hígította gyomrában a pálinkát, és közben igyekezett szóba elegyedni a kis lelenc gyerekkel, a Verácskával, aki nem nagyon válaszolt, csak igennel vagy nemmel, és semmit se kért, csak ült kukán a túl magas hokedlin. Elég csúf kis jószág volt szegény a csutka hajával. Végül mégiscsak megszólalt, és az asztallapot bámulva azt mondta, hogy pisilnie kell. Jóska bácsi kikísérte a folyosóra és zavartan hallgatta, ahogy csorgat az olajzöld ajtó mögött. Sötét volt bent, és Vera elcsodálkozott, hogy itt összevágott újságot használnak vécépapír helyett: karistolta a fenekét és nem ment le a vízzel a lukon. A láncon függő fa lehúzót alig érte föl. Később egy zománcbilit rendszeresítettek neki éjjelre, mert félt egyedül kimenni, és a konyhában alvó Edut se akarták az ajtónyitogatással fellármázni.

Szegény Edu így is rosszul aludt. Álmában sokszor kiabált, néha mély, rekedt hangon sírt is, Edit néninek olyankor fel kellett kelni és kiülni mellé a sezlonyra, amíg meg nem nyugodott. Ha nem álmodott rosszat, akkor meg horkolt, az is behallatszott a konyhából.

Aznap este, amikor végül galambleves lett liba helyett, mert mégiscsak meg kellett valahogy ünnepelni Vera érkezését, Edu a tányérba hajolva, szörcsögve evett. Nem szóltak rá. Vacsora után kiment a gangra cigarettázni. A mutató- és hüvelykujja vége sárga volt az összecsippentett, tövig szívott cigarettáktól, a fogai pedig feketék. De nemcsak ettől volt félelmetes: a karjára tetovált számok is ijesztővé tették. A kislány látott már ilyet a nevelőintézetben, két gondozónőnek is volt számsor a karján. Mind a kettőt utálta, különösen a magas szeplőst, mert az ütötte-verte őket, és ha rendetlenül találta az ágyukat, mindent lesöpört a földre. Ettől a tapasztalattól aztán Edu lomhasága is kiszámíthatatlannak és fenyegetőnek tűnt, mintha bármikor kitörhetne belőle a kiabálós felnőtt.

Ha Edu este mackónadrágban és kombinében elhelyezkedett a konyhai sezlonyon és fejére húzta a pokrócot, onnantól csak az asztal mögé préselődve lehetett eljutni a hátsó falikútig. Levetett, magas szárú barna fűzős cipőit az ajtó mellé állította. Kövér testének savanykás szaga reggelre betöltötte a helyiséget, csak délutánra oszlott el valamennyire. Szellőztetni nem volt hová, a gangra néző ajtót folyton zárva kellett tartani a cigarettafüst miatt.

A szobában ugyanabban az időben feküdtek le aludni, mint odakint Edu, ez volt a szabály. Egyszer még mindenki kiment a folyosó végébe, egy pisai körutazásra, ahogy a bácsi mondta, minden este nagyot nyerítve a saját leleményén. Aztán becsukták mind a két ajtót, a külsőt kulcsra, a szoba és a konyha közöttit csak kilincsre.

Az intézetben nyitva kellett tartani éjszakára a hálótermek ajtaját. A folyosón égett a lámpa, hogy ne aludjanak sötétben. Nem azért, hogy ne féljenek, hanem hogy ne mászkáljanak: engedély nélkül nem volt szabad még vécére se kimenniük. Tíz után tilos volt minden átjárás az épületszárny túlsó végébe, arra csak az éjszakai ügyeletes adhatott engedélyt. Ő porciózta a vécépapírt is, négy kocka járt minden alkalommal. Papucsa senkinek nem volt, a kongó éjjeli folyosókon sütötte a talpukat a hideg kő, utána jólesett visszabújni a takaró alá.

Nehéz volt Verának elaludni ebben az ismeretlen szobában, idegen ágyban, idegen testek, szagok között. Itt sem volt vaksötét, világított a körfolyosón egy ablak, a jobbra lakó, éjszakáig fusizó cipészé. Nappal az öreg egy cipőfelsőrész-műhelyben dolgozott, ilyenkor pedig a házbéliek holmiját javítgatta a konyhaasztalnál. Később a kislány megismerkedett vele, és a cipész megmutatta neki titokzatos, sokrekeszes dobozát, amiben csatokat, szögeket, bőrdarabokat tárolt.

A néni lefekvés előtt a nagy politúros szekrény ajtaja mögött vetkőzött le, Jóska bácsi, a férje pedig már bent feküdt az ágyban, és ütögette középen a párnát, hogy megmutassa a lelenc Verácskának, hogy hol lesz az ő helye. Felhajtotta a paplant és figyelmeztette a kislányt, hogy ne nagyon rugdaljon, mert akkor kiteszik aludni az Eduhoz a konyhába.

A néni megállt hosszú köntösében az ágy mellett, eligazgatta a takarót a gyereken, aztán háttal leereszkedett az ágy szélére. Előregörnyedve, mozdulatlanul ült. Hosszú percek teltek így el, mintha ebbe a tartásba merevedve akarná eltölteni az éjszakát. A cipész lakásából a gangra szűrődő gyönge fény behullott a horgolt függöny lukacsain. Ebben a félhomályban feküdt a kislány, lehunyt szemhéja mögül figyelte a húsos hátat. A néni egyszer csak felállt, levette a köntöst, aztán egy valószínűtlen, már álmodottnak tűnő mozdulattal levette haját is a fejéről. Teljesen kopasz volt, a tükör elé letett haj pedig hevert élettelenül, mint valami skalp. Vera alvást színlelt, ahogy az intézetben szokott, amikor a gondozónők este körbejárták a termeket és felgyújtogatták a villanyt, de közben lélegzet-visszafojtva leste, hogy mi következik. Majd’ kiugrott a szíve. Sose látott azelőtt parókát, ezért arra gondolt, hogy talán a néni is tetves lett. Hogy ezek szerint a felnőtteket is leborotválták, csak ők visszakapták a hajukat.

Neki igazán megmondhatta volna, ő nem mond el senkinek semmit. Az a sok sötét haj mind az övé, csak már nincs odanőve? Félálomban még eltervezte, hogy másnap, ha a néni lehajol hozzá, akkor meg fogja érinteni a fejét, és akkor minden kiderül.

Ezzel a megnyugtató gondolattal aludt el, és már nem is érezte, amikor az asszony megsimogatta az arcát, aztán az éppen csak nőni kezdő, szúrós haját is.

Másnap a hajat mégse lehetett szóba hozni. Mire Vera felébredt, a szobában már senki sem volt. A néni a konyhában zörgött, az Edu meg a gangon cigarettázott a sámliján. A csukott ablakon át is beszivárgott a csípős füstszag. A bácsi korán elment, délelőttönként a közeli fatelepre járt kisegíteni, így olcsóbban kapták télire a tűzifát is. Persze csak akácot, de azt legalább könnyű felvágni.

Edu sose reggelizett, csak tejeskávét ivott, de Verának oda volt készítve a fél vajaskifli az asztalra egy bögre tejjel. A néni fekete csipkekendőt viselt, és a kendő két csücskét letűzte a füle mögött két hullámcsattal, ami azt sejttette, hogy a haj talán mégse nőtt vissza teljesen a fejére éjszaka. Megint fájlalta a lábát. Puha, fehér, visszerekkel átszőtt vádliját körbefáslizta, a fásli végét rögzítette a biztosítótűvel, aztán azt mondta Verának, hogy ma szépen eljön vele a hitközségbe, és mindenkinek bemutatkozik az irodán. Ha megjegyzi az utat, akkor holnap már egyedül is elmehet az ételhordóval az ebédért.

Az ingyen koszt eredetileg csak az Edunak, Edit néni húgának járt a tábor miatt, de a néni mindig kapott a maradék levesből vagy tésztából, így általában mind a hárman jóllaktak. Vera azon gondolkodott, hogy valakit elvisznek táborozni, és utána még ingyen kosztot is kap, az nem igazságos. Az intézetből csak a legjobbakat meg a tébécéseket vitték táborba, de utána, amikor visszajöttek, azok is ugyanolyan rendes ebédet kaptak, mint a többiek. Amíg ezen töprengett, addig a néni azt számolgatta, hogy ez a kis vézna gyerek csak nem eszik annyit, hogy négyüknek ne jusson elég: egyikük se szólt cihelődés közben egy szót se. A kapcsos pléh ételhordónak három emelete volt, ezt illesztgette össze a Vera, a néni még egy plusz cekkert is magához vett, hogy el tudja hozni, ha jár valami gyümölcs. Az utóbbi időben zöldség meg gyümölcs alig volt, hús soha.

Az ő utcájuk macskaköves volt, és kizárólag földszintes vagy egyemeletes házak álltak benne, a következő, szélesebb mellékutcában viszont már csupa többemeletes, ragyás bérház magasodott. Innen már kilátás nyílt a forgalmasabb útra, ahol a villamos közlekedett. A köszörűsnél kellett jobbra befordulni, és tovább-
menni a hangszórós falú házig. A köszörűs kirakatában egy nagyon apró bábu ült egy széken, és egy testéhez képest kard méretű bicskát köszörült előregörnyedve. Amikor befejezte a mozdulatsort, kinézett a kirakat felé, aztán visszafordult, és újrakezdte. Mellette jobb és bal oldalon is pengék feküdtek, középen meg egy tábla, Fischer-féle kések minden alkalomra. A néni egy zöldre mázolt ablakot mutatott odafent, hogy ezt kell figyelni messziről, az Edu is ebből szokta tudni, hol kell befordulnia, de Vera inkább a kerek, szürke tölcséres fali hangszórót jegyezte meg, mert az ismerős volt neki: olyan a nevelőintézetben is volt az udvaron.

A hitközség bejáratához rövid lépcsőn kellett felmenni, és a néni újra elhadarta, hogy köszönjön szépen mindenkinek, ne hozzon ám szégyent a fejére. Megigazította rajta a szoknyát, aztán becsöngetett.

Sokára nyitottak ajtót. Egy sovány, ráncos férfi jött ki, elvette az ételhordót, rá se pillantott az idegen gyerekre. A néni azt mondta, most az irodán van dolguk, és behúzta Verát a férfi mellett, aki nem tűnt valami szívélyesnek.

A sötét kis helyiségben négy nő tartózkodott, mindnyájan háttal ültek a falhoz tolt fiókos asztalok mellett. Érkezésükkor felálltak és kíváncsian Vera köré gyűltek. Egyszerre kérdezgették a nevét, meg hogy hány éves, szereti-e a rizslevest és a gombócot, mert ma az van, tud-e valami szép verset, szeret-e a zsidóknál lenni, tud-e már imádkozni.

A kislányban felrémlett, hogy milyen gúnyosan nézett rá Jóska bácsi, amikor a családba érkezett, és csak ült, nem válaszolt a kérdésekre, úgyhogy próbálta összeszedni magát és legjobb tudása szerint sorra megfelelni mindenre. Hatéves, rizslevest ő még sohase evett, csak rizsát magába, az nem valami jó. Aztán jutott eszébe, amit az intézetben a többiektől hallott. Tagoltan, hangosan belevágott a harmadik válaszba is, hogy a zsidókat ő nem szereti, mert azok mind büdösek, és vörös a hajuk, aztán hozzátette, hogy verset is tud mondani. – Vörös kutya, vörös ló, vörös ember, egy se jó – szavalta büszkén. Imádkozni nem tud, ő csak a Pártban és Rákosi Mátyásban hisz, aki az ő megmentője. Aztán felnézett Edit nénire. A néni viszont érdekes módon nem rá nézett, hanem a négy, fokozatosan fölegyenesedő, döbbent öregasszonyra, akik zavartan bámulták ezt a kis csúnya békát és fogalmuk se volt, mit mondjanak. – Nem baj – szólalt meg végre a legkövérebb asszony, aztán visszacammogott az írógépéhez, és ütni kezdte. Közben visszajött az Ernő nevű ember is, aki a bejáratnál fogadta őket, és átadta a teli ételhordót. Ő is jól megnézte magának a kislányt, és közölte, hogy sok tejet kell itatni vele, mert elég szűkmellű szegényke. A néni átvette az összecsatolt lábasokat, és azt válaszolta, hogy énekelni azért szépen tud, csak hallanák. – Majd tanítanak itten neki valami szép dalt – nézett körbe sokatmondóan az asszonyokra. – Az Ilonka néninek gyönyörű hangja van – fordult Verához –, és különben is bármit kérdezhetsz tőle, segíteni fog neked. Imádkozni meg majd megtanulsz otthon.

Visszafelé már Verának kellett mutatnia az útvonalat. A második saroknál befordulni, aztán menni végig a zöld ablakos házig. Amikor odaértek, váratlanul, visszhangot verve megszólalt a hangszóró: és hadat kell üzenni azoknak az ellenséges üzelmeknek, melyek a dolgozó népünk javát szolgáló rendszabályok végrehajtását fegyelmezetlenséggel, zavarkeltéssel, helyes intézkedéseink túlhajtásával vagy félremagyarázásával meg akarják akadályozni.

A néni fel se nézett, óvatosan vitte tovább az ételhordót, nehogy kilögybölődjön a rizsleves, a kislányt viszont valami nehezen szavakba önthető, remegő lelkesedés fogta el.

Nem így a kis, arasznyi emberkét a Fischer-féle késeket reklámozó kirakatban. Amikor mellé értek, még egyszer kinézett, aztán visszafordult parányi köszörűjéhez, és a karját szaggatottan rángatva leállt.

Amikor Jóska bácsinak megszűnt az állása a fatelepen, a fogadott kislány eltartására már nem futotta a megmaradt fizetésből. Edit néni ősztől otthagyta az intézetet, és a Péterfy Sándor utcai kórház gyerekosztályán helyezkedett el, ahol kicsivel többet kapott. Nagyjából ugyanaz volt a dolga, mint odafent a hegyen, annyi kivétellel, hogy itt a diétás nővér szigorú utasításai alapján kellett elkészíteniük az ételeket. A műszak leteltével kikérte magát a kórtermekbe is kisegíteni, ő osztotta ki a lázmérőket, zsákolta be a lehúzott ágyneműt. Kijött abból is egy kis pluszpénz. A szegény gyöngeelméjű Edunak is sikerült ugyanitt munkát találni, fehér köpenyben hozta-vitte az ágytálakat és söprögetett. Ősszel az épület előtti leveleket kellett eltakarítania, télen a havat. Ennek örült, mert odakint legalább szívhatta a cigarettáit, a hideg meg nem izgatta. Az ő dolga volt feltörölni a bejövők után, és beáztatni a véres, összekakilt, összehányt pizsamákat is. De még így se volt elég a pénz. Ekkor jelentkeztek az artisták, akiket a Lantos Magdi ajánlott, és akik ágybérletet kerestek este kilenc és reggel hét között. A házban órákon belül elterjedt a hír, hogy a Czajka-fivérek ide jönnek lakni.

Jóska bácsinak nem tetszett az ötlet. Azt mondta, kizárt dolog, hogy ebbe a szoba-konyhás lakásba bárkit be tudjanak fogadni, de a néni csak ingatta a fejét, hogy te ne szólj bele, papa, mert abból eddig mindig csak a baj lett. Ez hatott, erre a megjegyzésre Jóska bácsi meghunyászkodott és magába zárkózott.

A szódás, aki reggelenként lovaskocsiján végigkiabálta az utcájukat és szidta a macskakövet, egyik délután két elsárgult, leselejtezett kórházi ággyal érkezett meg. Alulra, a sodronyukra oda volt pingálva, hogy II.bel, szül-nőgy. Jóska bácsi meg a Lantos cipelték fel egyiket a másik után, csoszogva, kivörösödve, három méterenként megtorpanva. A lépcsőfordulóban hangosan káromkodtak, mert a vaságyakat alig lehetett beforgatni.

Az elsőt a néni harsány instruálása mellett beemelték a szobaablakon, a másikat pedig a konyhába kellett volna beszuszakolni. Nagy bútortologatás hallatszott odabentről, aztán a szobaablakban megjelent Jóska bácsi feje. Szinte boldogan közölte a gangon várakozó nénivel, hogy a második nem fér be. Ő előre megmondta. Vera és Edu unatkozva lesték, mi lesz.

Edu cigarettázott, nem igazán érdekelte a rendezkedés. A néni, aki éjszakai műszakban rendszeresen bekísérte őt a vér-, genny- és szarszagot árasztó kórtermekbe, pontosan tudta, mekkora helyet foglal egy ilyen kórházi ágy, és hogy akár egy folyosón is fel lehetne állítani. Csak annyit válaszolt a kárörvendő, kimelegedett öregnek, hogy befér az, papa. Először mérgesen elnyomta Edu még mindig büdösen füstölgő csikkét, aztán maga ment be a konyhába, hogy rövid, pattogó vezényszavakat osztogasson. A Lantos valamit makogott, újabb bútortologatás hallatszott, később Jóska bácsi hosszú siráma a derekáról, aztán pohárcsörömpölés.

Végül Edit néni kiszólt Edunak, aki közben újra rágyújtott: – Befért.

A konyha úgy nézett ki, mint valami bútorraktár. Az asztalt oldalra tolták a kredenchez, a sezlony mellé pedig odaállították a kórházi ágyat. Később az artisták az egészet átrendezték, mondván, ők nem szerelmespár, kezcsókolom, de a lényegi elgondolás megmaradt. A lényegi elgondolás az volt, hogy a néninek kellett egy kis tér a tűzhelynél a főzéshez, a hátsó falikúthoz pedig szintén szabad bejárás szükségeltetett, mert innen vette a család a vizet, és a leendő lakóknak is itt kellett mosdaniuk. A néni azt mondta, tiszta embereknek látszanak, a bácsi meg azt, hogy az artisták sokat mosdanak, mintha nagy tapasztalata lenne e téren.

Az evés dolga egyelőre nem volt megoldva, de a néni ezt is kiötlötte. A szobában felállított kórházi ágyat, amely innentől éjjel az Edu alvóhelye volt, nappalra paddá alakította, és az elé tolt asztalkára tálalta az ételt. Az asztallap és az ágy majdnem egy magasságban voltak, így gyakorlatilag nem lehetett enni, de amikor Edit néni körbehordozta a tekintetét, akkor inkább kussolt mindenki. Senki se állíthatta, hogy nem asztalnál étkeznek, csak meg kellett dőlni egy kissé.

A kijárás okozott még egy pici nehézséget, mivel a szobának nem nyílt a gangra ajtaja, csak a konyhának. Sajnos abban, hogy néni ezt nem gondolta végig, Jóska bácsinak volt egy kis igaza. Az alvás és étkezés mellett a kijárás valóban lényegtelen, de azért teljesen mégsem mellőzhető apróság. Edit néni most sem kívánt vitát nyitni, megmutatta, hogyan kell egy benti székre felkapaszkodva az ablakon át kijönni. Erre még Edu is elvigyorodott, Jóska bácsi meg csak annyit kérdezett, hogy mi lesz visszafele. A néni nem hagyta magát, kintről is nekiveselkedett, és behengeredett a kórházi ágyra, onnan tápászkodott fel, hangsúlyozva, hogy ezt úgyis csak naponta egyszer kell megcsinálni. Később Edu sámliját rendszeresítették a mászáshoz. Edu meglepően tanulékonynak bizonyult, bárki közeledett a gangon, már állt is fel és tolta oda a sámlit az ablak alá.

A Czajka-fivérek jövetele nagy eseménynek számított a bérházban. Ócska, derékszíjjal átkötött kabátban érkezett a két sápadt fiú, ami csalódást keltett a látványos, tarka bevonulást remélő lakóközösségben. Át ugyan később se öltöztek, de tényleg cirkuszosok voltak, délelőtt már mindenféle kunsztokkal szórakoztatták a házbeli gyerekeket.

Vera reggelenként, amikor Edu még nem ért haza, a néni és a bácsi meg már elmentek, a magasra bevetett ágyról bámult kifelé a körfolyosóra. Ha az artisták az udvaron gyakoroltak, a karikák és buzogányok néha fölrepültek egész az első emeletig, és ott megpördültek a levegőben. Mögöttük csak a nagy, szürke ég látszott. Szabályos ritmusban, csendben bukkantak fel, aztán tűntek el újra, mintha maguktól szálldosnának, és odalentről senki se mozgatná őket.

A tél hosszabbnak és nehezebbnek bizonyult, mint amire számítottak. A két köbméter tűzifa hamar elfogyott, az artisták sokszor nem tudtak időben fizetni, mert ők se kapták meg a pénzüket, a hitközségi ételadagok pedig egyre zsugorodtak. Az ágybérlőket a konyhában nem zavarta a hideg: napközben a tűzhely kicsit bemelegítette a helyiséget, az alváshoz meg jól felöltöztek, még sálat is tekertek a nyakuk köré. Edit néni leginkább az edényeit féltette tőlük, folyton zörgést vélt hallani a konyhából, még éjszaka is, amikor pedig csak a kórházi ágyak nyikorogtak a mozgolódó testek alatt. Számtalanszor elismételte, hogy a kredenchez ne nyúljanak, mert az artistáknak fogalmuk sem volt a tejes és húsos polcokról. Konyhakést külön hozott nekik a piacról, a magukét a fiókban tartotta elzárva, de így se volt egy nyugodt pillanata se. Kolbász és szalonnabűzt érzett az asztallapon, pedig figyelmeztette őket, hogy ilyesmit mindig papírra tegyenek. Az edényeken kívül az is foglalkoztatta, hogy vajon hol szoktak ezek a fiatalemberek mosdani. Mert azt látta, hogy borotválkozni mindennap megborotválkoztak az ablakkilincsre akasztott kis vaksi tükör előtt. A habot a falikútba csapták le, a pamacsot a párkányon szárították. Vizet viszont sose melegítettek, mégse látszottak piszkosnak, amiből a néni arra következtetett, hogy a közfürdőbe járnak. Arra bezzeg van pénzük.

Az otthoni fürdés addig is bonyolult ügy volt, az artisták beköltözése óta pedig még nehezebbé vált, a plusz ágyak elhelyezésével ugyanis a konyhában a lakóktól nem maradt egy talpalatnyi hely sem. A sparherden melegített vizet a szobába cipelték be, és ott borították a nagy lavórba. Itt zajlott hetente egyszer a fürdés.

A kihajtott szekrényajtó mögé a néni egy nagy ponyvát terített le, erre állította a zománclavórt. Jóska bácsi és Edit néni mindig egy vízben fürödtek, egymás után. A néninek már korán elállt a havibaja, ami nagy szerencse volt, mert megbonyolította volna a dolgot. Amikor a legidősebbek befejezték, akkor a Vera következett egy új vízben, utána pedig Edu. A néni mindig olyan vadul dörzsölgette szárazra a vézna kislányt, hogy annak meg kellett kapaszkodnia a politúros szekrényajtóban, hogy el ne essen. A szekrénykulcsba bele volt fűzve egy nagy fehér bojt dísznek, ezt fogdosta: a bojt elkötött felső része puha gömb volt. Aztán a néni rámordult, hogy igyekezzen, mert az Edu vár a vízre, ez itten nem a Dagály.

Edu a rossz lába miatt nehezen egyensúlyozott, a néni vállába kellett kapaszkodnia.

A két nő között mindössze kilenc év volt a korkülönbség, de Edu ilyenkor visszaváltozott gyerekké, Edit néni pedig hozzáöregedett a szerepéhez, mintha nem a nővére, hanem az anyja volna ennek az alig harmincas, koravén csecsemőnek. Ha Edu menstruált, kimaradt a sorból, és később vitte a néni a fürdőbe, ha nem, Vera után következett. A lelenc kislányt a fürdés után beparancsolták az ágyba és utasították, hogy húzza a fejére a takarót, nehogy megfázzon. Valójában nem akarták, hogy lássa a meztelen, a csiklandozó szivacstól fel-felvihogó Edut. A különös hangok azonban, amelyek Eduból előtörtek, kíváncsivá tették, különben is szerette volna látni, milyen ez a nagy, lomha test ruha nélkül.

Edu alapjában véve nem volt csúnya, legalábbis sokkal kevésbé, mint felöltözve, a szinte mindig hónaljig húzott nadrágban és a magas szárú, fűzős gyógycipőben. Az egyik lábfeje furcsa szögben állt, a lábszára pedig aránytalanul vékony volt, de egészében viszonylag nőies benyomást keltett.

Legmegdöbbentőbb a hatalmas, szétterülő melle volt, ami az örökösen viselt kibolyhosodott pulóverben szinte egybeolvadt a hasával, és sokkal kövérebbnek mutatta, mint amilyen valójában volt. A kislány nem tudott nem odanézni az óriási, kék mellbimbókra, amelyekhez hasonlót soha azelőtt nem látott. Edit néni ledörzsölte az Edu melle alatti hajlatokat is, aztán ráparancsolt a húgára, hogy forduljon meg, majd miután a fényes, fehér hátat is végigszappanozta, utasította, hogy guggoljon le. Edu engedelmesen meglögybölte magát alulról is, aztán kilépett a lavórból és beburkolózott a nagy fürdőlepedőbe. Az arca kipirult, nedves haja a fejéhez tapadt, és ebben a pillanatban, amikor nem látszottak szétcigarettázott, csorba fogai, szinte bájosnak tűnt.

A néni odalépett, ráadta a köntöst, aztán behívta a bácsit. A bácsi lehajolt, kancsóval visszameregette a vödörbe a szürke vizet, a maradékkal kiegyensúlyozott a falikútig. Amikor mindennel végeztek, Edu feltörölt, a bácsi pedig visszavitte a bádogvödröt a folyosó végi vécébe, ahol hétköznap tartották.

Éppen időben végeztek, mert fél nyolckor megjöttek az artisták is, akik a konyhában laktak, pontosabban ott éjszakáztak. Zörömböltek, papírból vacsorát csomagoltak elő, kiteregették a székekre a kabátjukat. Nagyon átfázhattak, mert bekiabáltak, hogy hadd rakjanak még a sparherdra. A néni azt felelte, hogy felőle aztán rakjanak, de magában azt gondolta, hogy így is elég meleg van, eszik ezek a fiúk a tűzifát. Aztán kis kört törölt a fürdéstől bepárásodott, izzadó ablakra, és mérgesen kipislogott a gangra. A túloldali folyosó fölött egy darabka szürke eget lehetett látni, és mintha ebből a sávnyi égből mindent megtudhatna, hátraszólt az ágyon pilledten szárítkozó családnak: – Nincs is hideg. Mindjárt havazni fog.

Vera a dunnák között feküdt, és egyszer csak megszólalt, hogy szeretné elkérni az emberkét. Edit néni és Jóska bácsi nagyon elcsodálkoztak, hiszen mióta kihozták az intézetből, még soha nem kért semmit. Nem sírt, igaz, nem is igen nevetett, megevett mindent, amit elé tettek, és nagyokat hallgatott. Most viszont határozott hangon elismételte, hogy szeretné megfogni az emberkét. A nagyok nem értették, mire a gyerek felült, és a szekrényajtó bojtjára mutatott: azt.

Edit néni leoldozta, és odaadta. Lefekvés után, már a sötétben, odaszólt a férjének:

–  Kéne ennek a gyereknek egy baba.

A bácsi azt morogta, hogy minek ide még az is, így se férnek el, különben is, van neki emberkéje. Aztán a fal felé fordult, de nem bírt elaludni. Azon gondolkodott, hogy hol lehet egyáltalán szerezni, és vajon mennyibe kerülhet egy játék baba.

Lantos Ferinek, a szomszéd ház földszintjén lakó sakkpartnerének is mesélhetett valamit a gyerekről meg a bojtbabáról, mert Lantosné pár héttel később feltépte az ablakot és nagy integetéssel beinvitálta Edit nénit, aki a piacról jött hazafelé. Nem akart szomszédolni teli szatyorral, mielőbb szerette volna feltenni főni a káposztát, hogy mire az ágybérlők este hazaérkeznek, kiszellőzzön a szag a konyhából. Különben se volt kedvére a Lantosék lakása. Olyan sokszor kellett itt összeszednie a férjét és felállítani az asztaltól, hogy már a bejárat látványától is ingerültség fogta el. Ám a Lantos ezúttal otthon se volt, a felesége, Magdus meg felajánlotta, hogy főz egy cikóriakávét.

Lantoséktól sokan tartottak az utcában. Többen is suttogták, hogy a háború alatt följelentgették a lakókat, de mivel Jóska bácsiék akkoriban még nem is laktak itt, igyekeztek nem figyelni a szóbeszédre. A Lantos eredeti szakmája szerszámgéplakatos volt, de mostanában gondnokként dolgozott egy nagy irodaházban, bár Jóska bácsi szerint ott is csak sakkozott egész nap. Lantos néni takarítani járt a Visegrádi utcába, de ezt nem volt szabad mondogatnia, mert a bejárónő, mint intézmény, teljességgel összeegyeztethetetlen volt a szocialista erkölcsökkel. A lányuk, Marika, aki már húszéves is elmúlt, a Szovjetunióban tanult, és évente négyszer járt haza repülővel. Bekeretezett fényképe ott állt az üveges szekrényben Lantosné porcelánállatkái között. Határozottan csúnya lány volt, ezen még a retusálás és a fotó utólagos, élénk színezése sem tudott javítani. A földszinti lakás zsúfolt és sötét nappalijában nehéz bútorok töltötték be a teret.

A belső, kisebbik szobát, ahol annak idején a Marika aludt, egy tanítónőnek adták ki. A nappali nagy részét a hatalmas ágy és a nagy, sötét szekrény foglalta el, de itt állt az a komód is, amelynek nyitott részére Lantos bácsi a rádiót állította. A szobába bejutó kevés fényt elfogták Lantosné tigriscsíkos szanzavérái. A cserepekbe a férje fémpálcikákat tűzött, azokhoz kötözték a dülöngélő növényeket. Ha vendég jött, a homályos szoba helyett szívesebben ültették le a konyhában. Ide terelte most Magdus a nénit is, de előtte még kicsit sápítozott a zeller árán, a teli cekkert pedig az előszobának csúfolt belépő és a konyha közti ajtó kilincsére akasztotta.

Edit néni ki nem tudta találni, mit akarhat a Lantos Magdi. Először arra gondolt, hogy talán valami baja lett a Lantosnak, és a kórházba akarja beprotezsálni, mert az SZTK-ban mindig iszonyú sorok állnak. De Magdi csak a lányáról beszélt, hogy mennyit segít nekik, pedig milyen kevés az ösztöndíja szegénykének, és micsoda hidegek vannak ott kint. Hogy mindig vesz nekik valami ajándékot, múltkor például az apjának meleg pulóvert, most legutóbb meg hozott egy nagy szovjet járóbabát. Ez még ott is újdonság ám, műanyagból készül és meg tud állni a talpán. Lantosné közben Edit néni arcát fürkészte, és amikor látta rajta, hogy a babára felkapja a fejét, bedöcögött a szobába. Előtte azonban még visszalépett a konyhába, és mint akinek valami titka van a szomszédok előtt, ellenőrizte, hogy be van-e zárva a bejárati ajtó, aztán a hideg belépő és a konyha közti zöld ajtót is becsukta.

Odabent, a szobában letérdelt a szekrény elé, és alulról előhúzott egy méretes kartondobozt. A dobozon belül a szovjet baba még külön be volt csomagolva egy apró virágos, kék selyempapírba.

Edit néni elámult, ahogy Lantosné felállította. Tisztára, mint egy hercig kisgyerek. A szőke, bodros haja, a pirospozsgás arca és nagy kék szeme, mint egy gyereké. Pöttyös napozóruhát és kék ingecskét viselt. A bemutató azonban még csak most kezdődött. A baba felállítva majdnem az asszony derekáig ért. Két kis műanyag karját megfogva és felemelve megmozdultak tömzsi kis lábai. És ahogy a Magdi elindult vele terpeszben, a baba szabályosan lépegetett.

Edit néni le volt nyűgözve, de következő, józanabb pillanatában már leplezni igyekezett elragadtatását, és arra gondolt, mennyibe kerülhet ez a kis csoda. Lantosné kicsit járatta még a babát a szőnyegen, aztán szépen visszafektette a dobozába, mint valami kis koporsóba. Amíg letérdelve csomagolt, elmondta, hogy a lánya eladásra hozta nekik Moszkvából, de hozott modern selyemkombinékat és nem szakadós kapronharisnyákat is. Edit nénin látszott, hogy az utóbbi kettő egyáltalán nem érdekli, úgyhogy Lantosné megint a járóbabára terelte a szót. Hogy lehet hozzá kabátkát, sőt cipőt is rendelni. Amikor itt tartott, hirtelen nagyot puffant valami a konyhában. A cekker zuhant le a kőre, valaki lenyomta a konyhaajtó kilincsét. Magdus papucsos lábával kicsit mélyebbre tolta a dobozt a szekrény alatt, és még egyszer visszapillantott rá, mielőtt elindult kifelé, amitől Edit néninek az a homályos érzése támadt, hogy a Lantos Feri nincs is beavatva a babaügyletbe, és a lánya külön Lantos nénit kívánja támogatni a szovjet csúcstermékekkel, nem pedig az apját, aki a befolyó pénzt valószínűleg pálinkára váltaná.

Lantos bácsi, noha még dél se volt, már nem volt színjózan, és rögtön szitkozódni kezdett, hogy mi ez a hóbelevanc, csak nem káposzta lesz már megint. Amikor megpillantotta Edit nénit, rájött, hogy a szatyor az övé. Köszönés helyett bizonygatni kezdte, hogy a Jóska nincs itt és nem is járt még náluk aznap. Ezzel elég időt hagyott, hogy Magdusnak alább hagyjon a baba miatti szívdobogása, Edit néni pedig átgondolhassa, milyen érdekek és ellenérdekek csapnak itt össze. Magdus tehát pontosan tudja, töprengett, hogy ő egy babát akar vásárolni Verának. Magdus férje viszont szemmel láthatóan nem tudja, hogy a Magdus egy babát akar eladni. Úgy gondolta, ha a kettőt egybevetik, kisülhet belőle egy megfontolandó ár.

Ami azonban az ajtó előtt elhangzott, vagyis inkább elmutogatódott, az sajnos még messze volt az elképzelések majdani találkozási pontjától. Ötszáz, mutatta Magdus kövér ujjaival, mire a néni feljajdult, hogy meennyi? Jóska bácsi az ijedt hangra kikukkantott utánuk a belépőbe. A felesége közölte, hogy semmi, csak megint emelték a lisztet. Aztán cinkosan Edit nénire nézett, aki érezte, hogy kicsit máris elmozdultak a képzeletbeli középpont felé.

Az ötszáz rettenetesen soknak tűnt. Edu, a néni húga ennyit kapott a kórházban az éjszakai pótlékokkal együtt. Egyrészt sose tudtak volna ilyen összeget kifizetni, másrészt a néni nem lehetett biztos benne, hogy ez az óriási baba tetszene-e egyáltalán a Verának. – Ki kell valahogy próbálni – gondolta kifelé menet, és azt is fontosnak érezte, hogy most jó ideig ne érdeklődjék a babáról, akkor se, ha retteg, hogy közben a Magdus eladja másnak.

El is telt egy újabb hét anélkül, hogy beszéltek volna, de közben vészesen közeledett a kis lelenc születésnapja is. A néni megígérte neki, hogy onnantól nem kell már a hideg miatt a kórházban aludnia, hazajöhet. Február eleje már a tél vége volt, legalábbis ebben bízott mindenki. Addig kellett valahogy összeszedni pénzt a járóbabára, amelynek végső árát Lantosné háromszázötven forintban állapította meg. Edit néni otthon ebből százötvenet látott ésszerűnek bevallani, a Lantosék megemlítése nélkül. Sőt, egy külön kis mesét szerkesztett a baba köré, amely szerint az intézeti gyerekeknek rendeltek a hegyen új játékokat, és ebből ő kéz alatt, egészen jutányosan százötvenért megvehet egy babát. Arra gondolt, a másik felét összerakja majd ő a spórból, amit vészhelyzetre tett félre. Arra nem számított, hogy Jóska bácsi még a százötvenet is sokallni fogja, hogy dühöngve átszámolja tűzifába, rezsibe, hogy felemlegeti még az ágybérlőket is és az ő keserves életét, amelyet egy kórházi ágyakkal telezsúfolt tébolydában kell élnie. A hosszú lamentálás végén azonban rábólintott az ajándékra, de kikötötte, hogy ennyiért már beszélni is tudjon, és néha takarítson is ki.

A születésnap előtti hétfőn, amikor úgy gondolták, hogy Edu már biztosan alszik, a bácsi motyogni kezdett a sötétben. Azt magyarázta, hogy sikerült egy kis pénzt szereznie, ötven forintot. A néni gyanakvó kérdésére, hogy mégis kitől, először nem akart felelni, aztán suttogva bevallotta, hogy hát a Lantostól. Volt neki egy kis dugipénze, amiről a Magdus nem tud. A néni erre a sötétben az égnek fordította a szemét és mélyet sóhajtott. Jóska bácsi a szemforgatást nem látta, de a sóhajt hallotta, és azt válaszolta, hogy beszéljenek bármit az utcában, azért ezek mégiscsak rendes emberek.

A leghidegebb téli hetekben, amikor se brikett, se tűzifa nem maradt már, a néni, aki akkoriban a kórházi konyhán főzött, valahogy kijárta, hogy Verát fölvegyék fekvőbetegnek a Péterfy Sándor utcai kórház gyerekosztályára. Ez tűnt a legjobb megoldásnak márciusig. Edu, a néni húga akkoriban hetente háromszor éjjeli műszakban dolgozott ugyanott, bent evett és aludt az éjszakás nővéreknek fenntartott szobában. Nappal felmosott, éjjel meg elkotorta a havat a hosszúkás barakképület járdájáról, hogy mire reggel az orvosok megérkeznek, legalább a bejáratig tiszta legyen az út. A kétszárnyú bejárati ajtó előtt, amelyre a látogatási idő volt kifüggesztve, felsózta a lépcsőfokokat.

Vera gyakran kiment vele levegőzni pizsamára húzott télikabátban. Mivel ő nem számított igazi betegnek, a nővérek engedékenyebbnek mutatkoztak vele, kijárhatott a büfébe is, sőt, néha maguk is megbízták evvel-avval. Figyelte a lapátoló Edut, és csodálkozott, hogyhogy nem fárad el. Örvénylett a hó, a téglaépület falára szerelt ívlámpa megvilágította a csupasz vadszőlőindákkal benőtt kórházablakokat, és Vera néhány hét után már úgy kukucskált be kintről a zöld falú hálóterembe, ahogy fűtött otthona ablakát bámulja az ember téli estéken. Odabent mindig volt langyos tea a kancsóban, és az éjszakástól lehetett mellé háztartási kekszet is kérni.

A krónikus beteg gyerekekre nem vonatkozott az iskolakötelezettség, egyedül ő járkált ki innen reggelenként a külvilágba. Hajnalban, hatkor, neki is kiosztották a lázmérőt, később a reggeli karamellát vagy cikóriakávét a zsömlével, de a vizit után felöltözhetett és távozhatott a külvilágba. A többiekhez tanárok jártak, de a tanórákat itt senki sem vette komolyan. Az oktatás a barakképület nagy, középső helyiségében zajlott, ugyanannál a viaszosvászonnal bevont hosszú asztalnál, ahol az étkezések és az esti diavetítések is.

Délután, ha Vera megérkezett az iskolából, fel kellett vennie a csíkos kórházi pizsamát és papucsot: nem lézenghetett ruhában a fertőtlenítőszagú kórtermekben. A legkisebbek rácsos fémágyakban aludtak, a nagyobbak felnőtt vaságyakon, az ágy fejénél fém éjjeliszekrénnyel. Unalmasnak találta mindet. A kicsiket azért, mert folyton bőgtek, a nagyokat meg azért, mert állandóan csak haza akartak menni. Beszélgetni igazából csak Szilvikével tudott, aki vesebajjal feküdt bent. Egy gép szűrte ki a véréből a méreganyagokat. Szilvike délutánonként szürkés arccal, lila szájjal kuporgott az ágyán, mintha állandóan fázna, pedig a nagy, fehér radiátorokból dőlt a meleg. Abban a szobában csak két ágy volt, a bal oldalin folyton váltakoztak a betegek, Szilvike viszont maradt, és irigykedve hallgatta, amit a kijárós barátnő az iskoláról mesélt neki. A néni mindennap hozott be Verának tiszta kinti ruhát, vasalt szalagot a hajába, és mindig szigorúan megtiltotta, hogy átmenjen a frissen fölvett mumpszos, kanyarós, vagy más fertőző betegségben szenvedő gyerekek részlegébe, a bal oldali kettes kórterembe. Abban a teremben még egy magas üvegfal is húzódott az ágyak és az ajtó közt, a nővérek zacskócipőben csoszogtak be mögé a tálcákkal, kémcsövekkel. Szegény fertőzők a diavetítésből is ki voltak rekesztve, bár – ha a főnővér nem volt ott – Edu megengedte nekik, hogy kitárják a kórterem ajtaját és az üveg mögül, kisszékről nézzék az ebédlő falára vetített képeket.

Edut nem izgatták a fertőző betegségek, ahogyan nem érdekelte az ürülék, a halál, a verejték vagy a fájdalom sem. Se a másé, se a magáé. A baktériumokban ugyanúgy nem hitt, mint Istenben, mert egyiket se látta, a pusztítást pedig nem tekintette elegendő bizonyítéknak. Amikor egy reggel, a szokásos felmosás után észrevette, hogy a Szilvike eltűnt, szenvtelenül áthúzta az ágyát és az esti vetítésnél bejelentette, hogy átszállították őt egy másik kórházba. A gyerekek nem firtatták, hogy hová. Tudomásul vették, hogy ezek szerint a Szilvike meghalt. Látták, hogy az éjjeliszekrényében tárolt képeskönyveket a nővér beteszi a közösbe.

Edu a diafilmet csak üggyel-bajjal tudta befűzni, Nagy, tömpe ujjaival hosszan matatott a tekercsen, miközben a gyerekek beugráltak a vetítőgép fényszórójába és mindenféle árnyékmutatványt végeztek. Pizsamás, csenevész figurák mutatták a kezükkel, hogy hogy csinál a róka, a farkas, a kígyó, a strucc, hogy hogyan közeledik az ördög, döfköd a szarvaival és nő egyre nagyobbra a falon. Aztán előbb-utóbb csak rávetült a film felirata az éppen kint álló hunyorgó alakra, aki ilyenkor a helyére surrant. Edu nem bosszankodott, ha a kép fordítva vagy fejjel lefelé jelent meg, hanem lomhán kitekerte a szalagot és hagyta, hogy valamelyik nagyobb gyerek segítsen. A kisfiúk a Kőolaj című oktatófilmet szerették a legjobban, ahol nagy, úszó fúrótornyokat lehetett látni, meg sárga sisakos munkásokat, akik a gigantikus kutak körül szaladgálnak. A többi kockán követhették a nyersolaj útját a feldolgozáson át a végtermékig, de ez már nem volt annyira izgalmas, mint a tengeren lebegő úszó városok a kék ég hátterével. Az Ősember című diafilm egy iskolai könyvtárból került a krónikus osztályra, és amikor a tábortűz képe megjelent a kórházfalon a sziklára rajzolt vadászjelenetekkel, a gyerekek maguk is egy sötét barlang mélyén érezték magukat. A kisebbek az Öreg néne őzikéjét követelték, amit Edu vontatott, eldohányzott hangon olvasott fel nekik, időről időre későn tekerve tovább a vetítőgép gombját. Ilyenkor a film olvadni kezdett, égett szagot árasztott, mintha tényleg valami titokzatos tábortűz fényében ülnének.

Vetítésnél a kórházi ebédlő elcsendesedett, a kicsik egy idő után kibújtak a papucsból, és felhúzott lábbal, hüvelykujjukat a szájukba véve kucorogtak a kemény székeken. Ezek voltak ittlétük legmeghittebb pillanatai.

Pedig Edu nem a gyerekeket szerette, hanem a diavetítőt, a fekete, bordázott tekerőgombot és a hátsó, lenyitható fedelet a szellőzőrésekkel, amelyek egy bogárhátú autó hátuljára emlékeztették. Edu valójában senki élőhöz nem ragaszkodott. Sem emberhez, sem állathoz. Nem volt neme, életkora, és nem voltak érzelmei. Tompa munkabírása miatt szorgalmasnak vélték, de soha semmit a rábízott munkán kívül el nem végzett, azt viszont pontosan, szívósan. Edit néni, a saját nővére is elcsodálkozott, hiszen az Edu a tábor óta, amit talán hihetetlen, emberfeletti közönyének köszönhetően élt túl, soha nem dolgozott, és ez idáig nem is képzelte senki, hogy elnyomorodott lábával alkalmas rá. A néni eleinte ki-kiszaladgált a konyháról, hogy ellenőrizze a húgát, de soha nem tapasztalt zavart vagy tanácstalanságot. A kövér, rövid karok emelgették az átázott matracokat, a nikotinos ujjak tartották a vödröt, ágytálat, mikor mit kellett.

Egy reggel Edu tömören közölte a munkába érkező nénivel, hogy Verát átrakták a fertőzőkhöz. A néni azt felelte, az lehetetlen, hiszen soha nem beteg, még az intézetben se, ami itt, ebben a környezetben szinte viccesen hangzott, de igaz volt. Most viszont elkapott valamit, mesélte Edu, mert a reggeli lázmérésnél harminckilenc volt a hőmérséklete, csak úgy vöröslött az arca. Az ügyeletes megnézte, de nem derült ki semmi. Edit nénit tehetetlen kétségbeesés fogta el, és átkozta magát az egész kórházbafekvősdi miatt. Hullámokban tört rá a lelkifurdalás, teáskancsót vitt Vera ágya mellé és egyfolytában Edura gondolt, akit annak idején ő helyezett el abban a végzetes alagsori teremben. Igaz, az ötlet Jóska bácsitól származott, az ő rokonaitól kapták a rákospalotai címet, és Edit néniben azokban az elgyötört hetekben föl se merült, hogy a vőlegénye egyszerűen kettesben szeretne maradni vele, ezért akarja mindenáron elbújtatni valami jó helyen a húgát.

Délután hazament, de azt ígérte, estére visszajön, hoz be egy kis galamblevest. Ez volt a csodagyógyszere, ebben hitt, ha nagyon meg volt rémülve. Edura ráparancsolt, hogy maradjon az ágy mellett, lapátolni most úgyse kell: akkora a fagy, hogy éjjelre úgyis eláll a havazás.

Hideget hozott be magával, amikor este megérkezett a levessel. Csak beintegetett, és már szaladt is ki a konyhára megmelegíteni a kislábast. Edu, mivel azt mondták neki, hogy maradjon ott, még mindig az ágy mellett kuksolt, csak cigarettázni szökött ki néha, vállára borítva a zöld egyenköpenyt. Vera közben jobban lett, unatkozott, ezért azt kérte tőle, meséljen neki. Edu nehezen boldogult az olvasással, úgyhogy fejből kezdett valamibe, föl se emelve a tekintetét. Amikor Edit néni zacskócipővel a lábán becsoszogott, nem merte félbeszakítani a történetet.

Szokatlan volt hallani ezeket a rekedt, monoton mondatokat, amelyek jóval hosszabbak voltak, mint amilyeneket Edu önállóan valaha is kipréselt magából. Négyszázmillió évvel ezelőtti mocsarakról, tengerekről volt szó, planktonokról, porózus kőzetekről, a föld fekete gyomrából feltörő sűrű anyagról, amely titokzatos mélységekből lövell felszínre, egy-egy próbafúrás során sokszor meglepő, magnetométerekkel megjósolhatatlan mennyiségben.

A láz néhány nap alatt alább hagyott, így Vera ismét visszaköltözhetett a régi helyére, a jobb sarokban lévő egyes kórterembe. Végre megint az ismerős képre látott rá elalvás előtt: a műkő padlóra a kinti lámpa fényétől nagy, fehér téglalap vetült, amelynek sarkát egy vadszőlőinda szelte keresztül. A visszhangos ebédlőből behallatszott Edu férfias, harákolásokkal tarkított köhögése és az éjszakás nővérek csörömpölése: ilyenkor készítették ki a fémkocsira a teát, amit hajnalban körbehordtak.

Edu már évek óta köhögve ébredt a mérhetetlen sok cigaretta miatt, ez a köhögés azonban makacsabbnak tűnt a szokásosnál. Mélyről, sípolva tört föl és hosszan rázta a rengő, fehér testet. Egy idő után a főorvos asszony is felfigyelt rá, és átküldte Edut a C épületbe egy röntgenre. Edit néni hosszan panaszkodott az orvosnak, azt mondta, Edu, a húga napi egy doboz Tervet elszív, és elszívna kettőt is, ha kapna rá pénzt.

Az orvos figyelmesen végiglépegetett Edu hátán a fonendoszkóp hideg tappancsával, és azt hümmögte, hogy tavalyig Csepelen szűrte a melósokat, de ilyen hangja egynek se volt, pedig azok kohászok voltak. Aztán elölről is meg akarta hallgatni: ahogy lekerült a pulóver, és meglátta a karjára tetovált számokat, kicsit megenyhült.

Edura ráadták az ólomkötényt és odaállították a nagy tábla elé. Forgolódott a távozó néni után, de amikor a doktornő a hangszórón át figyelmeztette, hogy ne mozduljon, akkor visszatartotta a lélegzetét és megszeppenve várta a felvétel végét jelző berregést.

Az előhívott filmet leküldték a krónikus gyerekosztályra, és másnap a főorvos elvtársnő behívta a nénit Eduval együtt. Mutogatta az ablak elé tartott képen a foltokat és azt mondta, Edunak muszáj lesz leszoknia a dohányzásról, ez az utolsó pillanat. – Vagy az utolsó utáni – nézett fel jelentőségteljesen. Edu tüdeje tönkre fog menni, a sérült lábában pedig már most is rossz a keringés, attól fázik folyton. Ha nem akarják, hogy a helyzet tovább romoljon, és esetleg amputálni kelljen, azonnal le kell tenni a cigit. Edu látszólag megértette a dolgot, ám amikor a néni parancsoló hangon elkérte tőle a maradék három szálat, nem volt hajlandó odaadni őket. A néni ráripakodott, mire ő gyakorlott mozdulattal kiütött egyet a dobozból és egyszerűen megette. Lógtak kifelé a dohányszálak a szájából, mintha valami furcsa fanszőrzet nőtt volna hirtelen az ajka körül, a néni pedig egy őrmester hangján ordított vele, hogy pfúj, köpje ki, de azonnal, mintha valami engedetlen kutyát idomított volna. Edu érezte, hogy vereséget szenvedett, és sercentett egy férfiasat a kórházi járdára, aztán átnyújtotta a Terv horpadt dobozát.

–  Hát meg akarsz halni? – kérdezte elcsöndesedve a néni, és tolta a húgát a bejárat felé, mert még az kellett volna, hogy ez a mamlasz meg is fázzon itt neki a beteg tüdejével.

Edu attól fogva állandóan a büfébe járt, és szünet nélkül ropogtatott valamit. Legjobban a citromízűnek csúfolt, valójában csak savanykás, kimért nápolyit szerette, annak is a törmelékét, amit lapáttal kotortak ki az edény aljáról, és feleannyiba került, mint az ép szeletek. De rákapott a dianás cukorra meg a Játék szeletre is.

A dohányzásról való leszokás heteiben nemcsak a kórházi büfét fedezte fel magának, hanem a könyvtárat is. A D épület földszintjén működött egy túlfűtött üzemi fiókkönyvtár, amelyet se az orvosok, se a nővérek nem látogattak. Csak nagy ritkán esett be ide valaki, ha rendezvényre kellett hazafias vers, vagy a brigádnaplóba, faliújságra valami lelkesítő idézet. Ételt ide elvileg tilos volt bevinni, de mivel Edu volt jóformán az egyedüli látogató, a sánta könyvtáros fiú még a nápolyis stanecli fölött is szemet hunyt.

Edu először véletlenül nyitott be. A nővérek egy hétfői reggelen átszalajtották őt az F földszintjére egy rakás kifőzött vesetállal, de eltévedt, és ide lépett be. A falon egy munkaversenyre buzdító plakátot látott, a pult mögött pedig egy fiatalembert, aki éppen könyvekbe pecsételt. Edu imádta a pecsétnyomókat, úgyhogy visszafelé már direkt bejött és elnézte egy ideig, ahogy az új könyveket fölveszik az állományba.

A kölcsönző pulttal szemben egy zárható üveges szekrény állt Sztálin és Rákosi műveivel. A kulcs ott fityegett a zárban, és a fiú mindjárt meg is kérdezte az elvtársnőt, hogy esetleg tanulmányi versenyre kíván-e felkészülni, ám Edu csak rázta a fejét. Nem tudta megmondani, mit is szeretne olvasni, csak vonogatta vállát, mire a könyvtáros, aki még mindig valami ellenőrzésre gyanakodott, figyelmébe ajánlotta az Építjük a nép országát című művet, aztán a Modern háziasszony képeskönyvét. Ez utóbbi már jobban tetszett Edunak, nyilván a képek miatt, és bólogatott, hogy ezt adják majd oda neki, ha legközelebb jön.

A hét további napjain aztán mindig ezt kérte ki, ugyanazt a néhány képet vizsgálgatva, míg a szabadpolcok alján rá nem akadt az Anya és gyermeke az állatvilágban című képeskönyvre. Onnantól fogva ezt a kettőt váltogatta, amíg kívülről nem tudta a munkahelyi öltözet alapszabályait és azt, hogy az őzike a tizenharmadik oldalon van. Ha a nápolyi véletlenül a lapokra hullott, Edu megnyálazott mutatóujjával fölszedegette a morzsákat és letörölte a papírt a pulóvere könyökével. Nem a könyvtáros fiútól tartott, tényleg a könyvet féltette: vigyázva lapozott, szinte áhítattal.

Általában három körül érkezett. A délelőtti munka már véget ért, a krónikus osztályon a kicsik még aludtak, a délutáni műszak pedig csak fél ötkor indult. Edu beült a szabadpolcok mögötti támlás kanapéra, és már nyúlt is a dohányzóasztalon hagyott két könyvért, amit külön az elvtársnő kedvéért hagytak elöl. Elsőre mindig az őzikéhez lapozott, innen haladt aztán visszafelé vagy előre. Ezután következtek a takarítási és szépségápolási praktikák, azokat is nagyon szerette. Éppen annál a képnél tartott, amin egy fiatal, kendővel lekötött hajú nő kilép az ablakpárkányra, ami nemcsak balesetveszélyes, hanem szükségtelen is, amikor hirtelen megérezte, hogy figyelik.

Szemben, a dohányzóasztal túloldalán egy huszonéves, sovány, kezeslábast viselő férfi állt. A csöpögő radiátor miatt hívták le. Megnézte, végigtapogatta a festékkel vastagon bemázolt csövet, ellenőrizte a szigetelést, és mivel nem talált semmit, beült egy kicsit az olvasópolc mögé melegedni. Bámulta Edut, és ropogtatta vörös ujjait. Edu érkezéskor a zöld kórházi köpenyt gondosan felakasztotta a bejárat melletti fogasra, így most csak egy barna pulóver volt rajta. Korábban a néni unszolására mindig viselt melltartót, az utóbbi hetekben azonban erősen hízni kezdett az állandó nassolástól. A melltartó bevágott, ezért Edu reggelente nem volt hajlandó fölvenni, a kombinéra húzta fel a pulóvert. Hatalmas, ölébe lógó mellei átütöttek a kinyúlt anyagon. A nápolyis zacskót maga mellett tartotta, időről időre belenyúlt, tömpe ujjait állandóan nedves ajkához közelítette.

Egész lényében volt valami taszító, animális butaság, ami ugyanakkor különös, delejes vonzerőt is gyakorolt a férfira, aki egy idő után megkérdezte, hogy mit olvas az elvtársnő. Edu felnézett, és kissé hunyorogva bámult a vastag szemüveg mögül a karbantartóra, aki megismételte a kérését. Edu azt felelte, könyvet, és visszazuhant a párkányra lépő háziasszony helytelen mozdulatának tanulmányozásába. A férfi megkérdezte, hogy érdekes-e a könyv, és átült mellé a kanapéra. Edu engedelmesen elé tolta a képet, aztán az Anya és gyermeke az állatvilágban című illusztrált albumot is, benne az őzikével. A karbantartó azt mondta, ez neki is tetszik, aztán elmesélte, hogy gyerekkorukban nekik volt otthon őzikéjük. Falun laktak, az apja erdőőr volt. Ő hozta haza egyszer vadászatról, mert az anyját meglőtték. A húgával ketten nevelték fel, bejárt a lakásba is. Edu nem reagált, de amikor másnap a karbantartó megint megjelent, megörült neki, és rögtön kinyitotta az albumot a tizenharmadik oldalon. Mivel a radiátor továbbra is csöpögött, a fiatalember nem ért rá, alá kellett feküdnie az illesztésnek. Edu előzékenyen adogatta neki a szigetelőanyagot. Csodálattal adózott az egész műveletnek, mint aki még soha nem látott eleven karbantartót, pláne nem munkában. Lehajolni ugyan csak nehézkesen tudott, óriási melle ilyenkor a térdéig csüngött, de azért ő is szemügyre vette a végeredményt, és mosolyogva nyugtázta, hogy most már egész biztosan jó lesz. Előtűntek a szájából a szétcigarettázott, fekete fogcsonkok, a szeme pedig csíkká szűkült puha tésztaarcában. Fölegyenesedett és felszabadultan fingott egyet. A karbantartó elvtárs elköszönt, Edu pedig visszadöcögött a képekhez és a nápolyis zacskóhoz, ami már majdnem üres volt. Ekkor, ahogy szokta, letépte a stanecli alsó sarkát és felülről a szájába rázta a morzsákat. A karbantartó épp a kabátját vette, mozdulat közben még látta a zacskó tőgyét nyalogató Edut és megborzongott, mint aki még ki se lépett a hidegbe, máris fázik.

December elején megint érkezett egy kartondoboznyi könyv. Használtak voltak, de a könyvtári állomány számára újak, beléjük kellett pecsételni a fiókkönyvtár nevét és alá írni a sorszámot. A könyvtáros fiú megengedte Edunak, hogy a kölcsönzőpult külső oldalához telepedve pecsételgessen. Edu nagy műgonddal dolgozott, hónalján kerek izzadságfolt ütött ki, pelyhes felsőajka gyöngyözött az izgalomtól. A könyvek nagy része a tudományos szocializmus polcra került, de akadt néhány viharvert művészeti album és egy-két mesekönyv is. A Csipkerózsikát felütve Edu megdermedt az izgalomtól, mint aki addig ismeretlen csodát lát. A gyerekosztályon és a könyvtárban addig még nem találkozott térbeli mesekönyvvel. A lapokat szétnyitva palota emelkedett, hegyes tetők tornyosultak vagy alagútmély üregek nyíltak. A palotában lakott a gonosz boszorkány, aki ajtaja mögül leskelődött. Egy lapszéli papírnyelv segítségével a gótikus kisablak hol felnyílt, hol becsukódott, és az ablakban hol megjelent, hol eltűnt a banya leskelődő feje. Edu különös, göcögő hangokat adott a gyönyörűségtől, és már nem is érdekelték az Anya és gyermeke az állatvilágban meg A modern háziasszony ábrái: félrevonult a polc mögé, az úgynevezett olvasósarokba, és nyitogatta-csukogatta a könyvet. Csipkerózsika százszor is megszúrta a mérgezett orsóval az ujját, a szakács pedig százszor is kiejtette kezéből a fakanalat, amint meglepte az álom. A háromkor újfent megérkező karbantartó nem győzte dicsérni a könyvet, és azt mondta Edunak, a kórháznak is vannak ilyen titkos folyosói, amikhez egyedül neki van kulcsa. Ha Edu akarja, megmutatja majd egyszer, sőt, leviszi a proszektúrára is, ha érdekli. Nem tudhatta, hogy Edunak fogalma sincs, mi az a proszektúra, egyébként pedig több hullát látott eddigi rövid életében, mint amennyi ott valaha megfordult. A sánta könyvtáros hallgatta, miket beszél az elvtárs a polc mögött, de nem lépett közbe, és később se árult el semmit, amikor a néni üvöltve követelte, hogy mondja meg, ki volt az a rohadék, az a szemét, kivel állt szóba a húga a műszakok közötti szünetekben.

Fenyőünnepre a krónikusról is hazaengedték a gyerekeket, csak a nagyon súlyos betegek maradtak bent. Noha a hó szinte szüntelenül esett már november végétől, az ünnepek előtt erős olvadás jött, és Edu egyfolytában törölgette a felmosófával a latyakot a látogatók után.

A gyerekek maguk ragasztottak hosszú füzért színes papírokból, ezzel díszítették fel a fát. Szaloncukrot abban az évben nem lehetett kapni, az egyik kisfiú anyja hozott be horgolt csillagokat, a fa tetejére pedig angyalhajat aggattak.

Amikor körbeállták a fenyőt, a kezét markolászó masnis Vera kérdezett valamit a nénitől, aki azt felelte, hogy senkinek a születését se ünnepeljük, a csomagokat mind a Télapó hozta. Miközben válaszolt, nem a kislányra nézett, hanem Edut fürkészte. Hogy egy idő óta mennyire kikerekedett. – Senkinek a születését se ünnepeljük – ismételte el még egyszer, nyomatékosan a gyereknek, most már felé fordulva.

Edu kövérsége valóban aggasztóvá vált. Edit néni gyors, ijedt fejszámolást végzett, és arra jutott, hogy legkésőbb a hétvégi rendes fürdésnél minden ki fog derülni. Edunak a naptár szerint ezen a pénteken délutánon ki kellett volna maradnia a körből és felöltözve várni, hogy a többiek elkészüljenek a mosakodással. Ám Edit néni hiába fürkészte a húga arcát, Edu semmi jelét nem mutatta, hogy baja lenne, nyugodtan vetkőzött és állt bele a lavórba, ahogyan szokott. A néni ezúttal kicsit figyelmesebben súrolta és törölgette végig a nagy, lomha testet, mintha kívülről fölfedezhetne rajta valami jelet.

A szombatot és vasárnapot kétségbeesett találgatással töltötte, és eltervezte, hogy hétfőn mindenképpen felkeres egy orvost a kórházban. Titokban abban reménykedett, hogy addig minden megoldódik. Most az egyszer nem bánta volna, ha szerencsétlen Edu összemaszatolja a lepedőt, vagy felkelti őt éjszaka, hogy adjon neki egy tiszta hálóinget, de semmi ilyesmi nem történt: Edu hortyogva, kitakarózva aludt. Hiába bámulta a néni álmatlanul a homályban a nagy, párolgó testet, Edu csak akkor adhatott volna választ, ha képes lett volna felfogni a kérdés értelmét. De hogy is lehetett volna egyáltalán rákérdezni arra, amit Eduval kapcsolatban még soha senki sem hozott szóba, hiszen mindenki úgy tekintett rá, mint valami koravén, csúf kisgyerekre, vagy szelíd, de ostoba háziállatra. Most hirtelen bebizonyosodott, hogy Edu igenis nő. Felnőtt, termékeny asszony. Mintha Vera családba érkezésével hirtelen megszűnt volna Edu addig soha meg nem kérdőjelezett gyerekstátusza, és óhatatlanul szembe kellett volna nézni a kínos ténnyel, hogy vannak nemi vágyai.

Edit néni egyedül Benkő főorvossal volt olyan viszonyban a kórházból, hogy segítséget kérhetett volna ehhez a szembenézéshez. Ez viszont újabb komoly kérdéseket vetett fel, arról ugyanis fogalma sem volt, hogyan tudná elérni Benkő doktort. Annak idején, amikor a hegyről a kórházba került dolgozni, a konyhai munka mellett Benkő főorvos osztályán segédkezett, mint képesítés nélküli nővér. Ebből az időszakból származtak a leselejtezett kórházi ágyak is, amelyek most a konyhában szolgáltak az artisták fekhelyéül. Az aljukon ott volt a Szülészet, nőgyógyászat felirat, amin a Lantos jót röhögött a cipekedésnél. A két ágyrajáró fiatalembernek fogalma se lehetett róla, hogy a fejrész megsárgult rácsába hány vajúdó kismama kapaszkodott, hogy az ágyvégre akasztva hányféle kórlap lógott az utóbbi tíz évben. Edit néni, akinek sohasem született saját gyereke, nem is szívesen gondolt vissza erre a kezdeti időszakra. A legtöbb nővérrel ellentétben őt nem érdekelték az újszülöttek. Csak szánalmat ébresztettek benne azok a kis békák, ahogy öreges, vörös fejecskéjüket forgatták a szoros pólyában. Akkor már jobban szót értett a nagyobbakkal, ezért is kérte át magát a gyerekosztályra.

Benkő doktort még a hegyről, az intézetből ismerte. Havonta egyszer ő jött hozzájuk meghallgatni sztetoszkópjával a kicsiket, és ő állította ki az egészségügyi kartonját azoknak is, akiket nevelőszülők vittek el ideiglenesen vagy örökre.

Benkő doktor azonban még az ősszel eltűnt a kórházból, semmit sem lehetett tudni róla. Nem arról volt szó, hogy nem járt be többet, mert megszűnt volna a munkaviszonya: egyszerűen eltűnt. Azt suttogták, még a saját családja se hallott róla. Volt, aki szerint disszidált, mások szerint börtönbe zárták. Edit néni hirtelenjében át se tudta gondolni, kit kérhetne meg, hogy kérdezzen utána a doktornak. A gyerekosztályon senkiben sem bízhatott meg, ez világos volt. Végül hétfő délután, mivel nem akart teljesen dolgavégezetlenül hazamenni, mégiscsak megkérdezte a fiatalabbik kis doktornőt, nincs-e valami híre a Benkő főorvos elvtársról, mert olyan rég nem látta. A kis doktornő felhúzta vékonyra szedett, fekete szemöldökét, mint aki nagyon elcsodálkozik, mire a néni hozzátette, hogy csak azért kérdezi, mert ő tavaly azon az osztályon kezdett, és egy ideje valahogy nem futott össze a főorvos úrral, vagyis elvtárssal, és reméli, hogy nem beteg. A doktornő, aki a felettesei jelenlétében általában kissé ijedtnek tűnt, most némi éllel azt felelte, hogy nem tudja, mi baja, úgy látszik, a főorvos úr, azaz elvtárs nem jár be a munkahelyére, de ez nem rá tartozik, és rendezgetni kezdte a papírjait.

Nem volt más hátra, mint fölmenni az Intézetbe, és tőlük elkérni Benkő doktor számát. Ott tudhatták, hiszen többször is hívták már sürgős esethez az otthoni telefonján, főleg járványok idején. Edit néni azonban csak a délutáni műszak után tudott kivillamosozni a Budai-hegyekbe, és ezzel el is ment a keddi nap. Mire a telefonszámmal visszaért Pestre, későre járt, nyolc után nem illett telefonálni.

Már akkor ereszkedett a késő téli sötét, amikor a villamos-végállomásról elindult a meredek úton a hegyre. Odalent látszott a város a hunyorgó fényeivel, a szürke ég alá-felszálló füstjeivel, távoli utcáival. Olyan messzinek tűnt, mint az az alig másfél évvel ezelőtti élet, amelyben még nem szerepelt Vera, az albérlők, és ami akkor, ismétlődő hétköznapjaival szinte megváltoztathatatlannak tűnt. Most már nem cserélte volna el azt a hajdani időt a mostanira, de ha Edura gondolt és arra, hogy tulajdonképpen a változásokkal idézte elő a bajt, akkor heves lelkifurdalást érzett.

Az intézetben dolgozók ráadásul rögtön róla érdeklődtek, és csak másodjára kérdeztek rá a kis lelencre, csak akkor jutott eszükbe, hogy vajon a kis Veronka hogy érzi magát. A néni azt felelte, mindenki jól van, csak a lányka elég vézna, és megnézték ugyan a kórházban, de ő azért megmutatná a Benkő doktornak is. Új nevelőtanár volt a kicsik emeletén, faggatózott mindenféléről, hogy milyen viszonyban voltak például ők a Benkővel: jobb volt nem belebonyolódni a jövetel igazi okába.

A telefonszámot mindenesetre fölírták. Jött a következő kérdés, hogy honnan telefonáljon Benkő doktornak. Mert a kórházi vonalról nem volt tanácsos. A hitközségi iroda mellett döntött, több heti témát szolgáltatva ezzel a szobában tartózkodó három asszonynak, akik csak annyit hallottak, hogy valakit sürgősen meg kellene vizsgálni, méghozzá a hasát. Magukban a kis lelencre tippeltek, hogy annak lehet valami baja, mert az Edunak sose volt, a néni meg nem nézette volna magát orvossal, csak ha meghal. Megvolt a véleménye mindről, és bár a kórházban nagy tisztelettel köszöngetett nekik, és lám, ijedtében most is a Benkőt akarta előkeríteni, azért igazából úgy volt ezzel, mint a megrögzött ateisták a Jóistennel. Végső kétségbeesésében néha eszébe jutott, hogy orvos is van a világon, de amint a dolgok jobbra fordultak, például ha most Edu havibaja megjött volna, rögtön elszégyellte magát ezért a múló gyöngeségért.

Benkő doktorék légvonalban nem laktak messze tőlük, negyedóra sétával el lehetett jutni a Sziget utcáig. A Lehel tér túloldala, főleg az ottani utcák Duna felé eső szakasza azonban annyira más, úri világnak számított, hogy eszébe se jutott személyesen felkeresni őket.

Amikor a Sziget utcai négyszobás, társbérlet nélküli lakásban megcsörrent a telefon, mindenki összerezzent. A család egy ideje nemcsak a hívásoktól félt, hanem különös módon magától a készüléktől is. A fekete, bakelit telefon a hallban állt egy thonet kisasztalon. Ha itt megállva, vagy akár a szomszédos nappali sarkában beszélgettek, lehalkították a hangjukat vagy automatikusan behúzták az ajtót, mint akik attól tartanak, hogy nemcsak a távbeszélgetéseiket hallgatják le, hanem maga a telefonjuk is egy nagy lehallgató-készülék. Ezért aztán kicsit viszolyogtak tőle, mondandójukat a lehető legrövidebbre fogták, és igyekeztek hamar visszatenni a kagylót.

Benkőné vette föl. Először megörült a néninek, aztán rögtön utána eszébe jutott, hogy hiszen ez az asszony most is a kórházban dolgozik, és lehetséges, hogy rajta keresztül próbálnak megtudni valamit, úgyhogy a hangja megkeményedett. Elmondta, hogy a férje sajnos átmenetileg nem dolgozik, de tud adni egy másik nevet és telefonszámot, bizonyára az az elvtárs is megfelel majd, kiváló kolléga. Magyarázatot nem adott, és három mondat után elköszönt. Edit nénit szorongás fogta el, ráadásul beszélgetés közben a hátán érezte, ahogy a három, látszólag munkába mélyedt asszony a válaszaira fülel.

Hogy elkerülje a kérdéseket, felkapta az ételhordót, és sietve elköszönt. Ment a folyosó túlsó végére a konyhai ablakhoz. Évek óta nem sírt, de most olyan reménytelen keserűség fojtogatta, hogy alig bírta visszatartani a könnyeit. Sose hitte volna, hogy a bizonytalanságnak ebben a sötét örvényében képes lesz elmosolyodni, hogy még most, a katasztrófa előtti pillanatokban is meg tudja nevettetni pár szó, de ez történt.

A mogorva konyhásnő, akiről Edit néni tudta, hiszen ő maga is konyhán dolgozott, hogy pofátlanul lopja haza a megmaradt adagokat, egy kézzel írt kartontáblát függesztett az ajtóra. Valaki az ebédre várakozók közül kisatírozta a t-betűt, ezért az ebédlő ajtajára az volt kiírva, hogy Az ingyen kosz csak egy főre jár.

A második telefont Edit néni már a Lantos gondnoki irodájából intézte, meglehetősen szűkszavúan, mert a Lantos közben meresztgette a szemét és a faliórára mutogatott, hogy röviden, röviden, bármikor jöhetnek. Az orvos, akit Benkőné ajánlott, nem az ő kórházukban, hanem egy másik klinikán dolgozott. Edit néninek és Edunak a következő hétre adott időpontot. Ezt a néni a gondnoki irodában még haladéknak érezte, hiszen egy hét alatt bármi történhet, hazaérve, a kövér Edura pillantva azonban már ijesztő késlekedésnek látott, amiért mindnyájuknak fizetniük kell majd.

A belvárosban kellett felkeresniük az orvost. A lakás egyik, rendelővé alakított szobájában nézte meg Edut a lepedőfüggöny mögött. Beigazolódott Edit néni balsejtelme: tényleg terhes volt. Az orvos lehúzta a gumikesztyűt, kezet mosott és kijelentette, hogy az ifjú hölgy vizsgálata alapján nyilvánvalónak látszik a dolog. A terhesség idejét nem tudta teljes biztonsággal megállapítani, de Edit néni tudta, hogy Edunak eddig mindössze egy menstruációja maradt ki. Persze lehetett hallani olyan esetről is, hogy valakinek még megjött a vérzése, miközben már ott nőtt a hasában a gyerek, de a néni mindenképpen az utóbbi két hónapra datálta a bajt, arra az időszakra, amikor Edu nagy önállóan jött-ment a kórházban a műszakok között.

Őt magát nem volt érdemes faggatni, nemigen fogta fel, mi történt vele, a nőgyógyászati vizsgálatot ugyanolyan kellemetlenségnek tekintette, mint a pár hónappal korábban végzett tüdőröntgent. Edit néni azért annyit a lelkére kötött, hogy ne álljon szóba többé azzal a férfival, aki olyat csinál, bár fogalma se volt róla, ki lehet az illető. De meglepő módon mintha magának Edunak se lett volna. Talán egyszeri alkalomról volt szó, és az illető nem merte többször megkockáztatni, hogy a kiokosított, megijesztett Eduhoz közeledjék, talán el is ment a kedve a verejtékező, bugyuta testtől. A néni mindenesetre mindenkire gyanakodott. Gondolatban sorra vette a kórházi ápolókat és beteghordókat, akik a húgával kapcsolatba kerülhettek, és futólag még az ágybérlő fiúkra is ráterelődött a gyanúja. Volt egy feltűnően kék szemű, vörös arcú beteghordó, aki könnyedén emelgette a legsúlyosabb nőbetegeket is. Karjukat a nyakuk köré fonták, ő pedig alájuk nyújt és „Na tündérke, repülünk!” felkiáltással átemelte őket a gurulós ágyról a betegágyra, vagy vissza. Edit néni, noha a két belosztályon és a sebészeten fekvő összeaszott vagy felpuffadt, olykor pelenkába tekert felnőttek és összevarrt testek egyáltalán nem riasztották, ebben az egy mozdulatban, na meg a tündérkézésben, mindig talált valami mélyen illetlent. A másik, képzeletében visszatérően kísértő gyanús arc azé a pattanásos kis gyakorló orvosé volt, akit többször is látott nagy fontoskodva elmenni zöld kabátjában a C felé, meg utasítgatni a nővéreket, mert azt már volt esze kitanulni. Még a hangja is olyan nyafogós volt a szerencsétlennek. Ki nem állhatta azt a kiálló fogú, pökhendi kis pojácát. Ő Benkőt tekintette igazi orvosnak, Benkőt, akinek nem volt szüksége leletre, röntgenre, nyomogatásra. Benkő többnyire már az arc színéből, a szemfehérjéből, a beteg leheletéből következtetett, és általában helyesen. Mélyen vallásos és szemérmes ember volt, aki zárkózottságából inkább csak a gyerekekkel szemben engedett. Edit néni számtalanszor látta őt, ahogy fonendoszkóppal megállt a sovány intézeti lurkók hosszú sora előtt és arcán valami megmagyarázhatatlan, mély szomorúsággal tekintett végig rajtuk, hogy aztán rögtön utána nevetést fakasszon a legelső megjegyzésével. Ő igazi orvos volt, amilyen az a kis nyápic sose lesz, ebben Edit néni biztos volt, miközben képzeletében a kis rezidenst sunyi bujasággal vádolta és összeránduló gyomorral gondolt arra, hogy esetleg valami vizsgálat ürügyén ez rángathatta be a szerencsétlen Edut egy üres kötözőbe. És ott voltak még az artisták is, felőlük se volt teljesen nyugodt, fejben már velük is eljátszatta az obszcén jelenetet, és olyankor hihetőnek tűnt, hogy meg is történt. Amikor viszont újra találkozott velük és a fáradt, sárga arcukba bámult, belátta, hogy képtelenség.

De azt a mamlasz lányt nem faggatta erről: nem volt érdemes kínozni a szerencsétlent. A hétvégi fürdésnél változatlan, gyengéd határozottsággal dörzsölte végig a fehér halmokat, és csak annyit mondott, hogy sajnos ahhoz az orvoshoz, akihez a múltkor villamossal mentek a nagy liftes házba, vissza kell még majd térniük.

Átfutott, persze hogy átfutott rajta a gondolat, hogy akár meg is lehetne tartani azt a gyereket, hiszen ő maga nem szülhetett. De rögtön utána érezte azt is, hogy egyetlen porcikája sem kívánja a jövevényt, és bármekkora vétek is már gondolatban elutasítani szegényt, ő bizony semmiféle gyengédséget nem érez ez iránt a csírázó élet iránt.

Nem volt ezt kivel megbeszélnie. A férjének nem hozhatta szóba, hogy az Edu terhes, mert tudta róla, hogy tehetetlen dühében rögtön őt vonná felelősségre, és ha mást nem is tenne, az ágybérlőket biztos nyomban kirúgná.

A rabbihoz nem mehetett sájléra, hisz az, függetlenül a kedvezőtlen körülményektől, biztosan az élet mellett érvelt volna. Még ha a lelke mélyén bonyolultabban látta is, nem tudhatta, kinek osztja az észt, milyen céllal faggatják őt. Egyedül Benkő doktor adhatott volna még tanácsot, de ő meg nem volt sehol.

Edit néninek végső kétségbeesésében az az ősz hajú ember jutott eszébe, akitől annak idején, amikor az Intézetben dolgozott, a gombát vásárolta. Akkoriban Gabi bácsi hetente legalább egyszer benézett hozzájuk a konyhára. Megállt az ajtóban, lehunyta a szemét, és sorolta az összetevőket. Káposzta, mondta tűnődve. Répa, fűzte hozzá. Zeller, hagyma, karalábé, szimatolt tovább. Aztán figyelmes arccal körbejárt a nagy fazekak között, és ellenőrizte a feltevéseit. Ritkán hagyott ki valamit az alapanyagokból, még ritkábban tévedett. Porcos, érzékeny orra szinte külön életet élt csupa ránc, hosszúkás arcában. Sohase mesélt magáról semmit, többnyire a környékbeli pletykákat sorolta: mi történt odaát a volt apácakolostorban, miért maradt félbe a megkezdett aszfaltozás, lesz-e itt buszmegálló vagy sem. Apránként derült csak ki, kicsoda valójában. Hogy nem szakács volt vagy esetleg pincér, mint azt gondolni lehetett, de még csak nem is a különféle áruk minőségét és frissességét orrával is ellenőrző szatócs, hanem egyszerűen tanár. Hogy angol–német szakos tanárként dolgozott azelőtt. Hogy a háborúban mindenkijét megölték: két lányát, feleségét, szüleit, húgát. Még a lakóház se maradt meg, csak egy törmelékkel teli gödröt talált, amikor hazatért. Akkor költözött ki ide a hegyre, és kezdett gombát árulni. Tinórut, vargányát, mikor mit talált.

Gabi bácsi még a háború előtti évekből ismerte a Diogenészfalvának hívott helyet, ami akkor még nyaralótelepként működött tornyos, fatetejű házaival és tavasszal a városból megérkező úri családokkal. Akkor járt itt néhányszor, fiatal, fehér inges gyakorlótanárként. A hely egy házfalba épített óriás fahordóról kapta a nevét és könnyen útba ejthető volt, ha keresztben átvágtak a hegyoldalon a lenti, beépítetlen lankák felé. Kirándulás után megebédeltek a közeli zöldvendéglőben, és a székeken hátradőlve sokáig süttették arcukat a lombok közt beszűrődő nappal. Az egykori vendéglő udvarán egy dió- és egy almafa állt. Nyár végén, amikor az almák érni kezdtek, tompa puffanással zuhantak az aprókaviccsal felszórt talajra. A hulló diók keményet koppanva értek földet, az alma viszont tompa hangot adott, és ha egy-egy a bádogasztalon landolt, a fém óriásit döndült, mintha visszhangos dobot ütött volna meg egy súlyos, meleg ököl. Ebben az időszakban a tulaj kitette a „Vigyázz, potyog!” táblát, ami szállóigévé vált az erre kirándulók közt. A vendégek feladata volt, hogy – hacsak elfogyasztani nem kívánják, ami benne foglaltatott az árban – az almákat az eresz alá tolt cefrés hordóba hajigálják, a diót meg a másik oldalon a vesszőkosárba. Elvinni egyikből sem illett. A vendéglő a dió- és almafa miatt az eredeti Pityu vendéglője névnél sokkal találóbb Potyi nevet kapta, a tulajra pedig visszaszállt a Potyi bácsi, ami a Pityutól nem is állt annyira távol. A zúzalékon landoló gyümölcsök húsába befúródtak az apró kavicsok, és ettől az almák ragyásak lettek. Ha valaki lehajolt értük, csak az ép felüket látta, de fölemelve előtűnt a másik, sebzett, olykor hangyáktól hemzsegő oldal is. Gabi bácsi ilyenkor elhúzta az orra előtt a gyümölcsöt, kiérezve belőle a jövő évi pálinkát, orvos barátja pedig nagy műgonddal kiszedegette az aprókavicsot, ráfújt a gyakran már foltos almára és szertartásos figyelemmel elfogyasztotta. Azóta Pityu, azaz Potyi meghalt, ahogy a teleptulajdonosok nagy része is eltűnt vagy disszidált, Diogenészfalva pedig nyomorteleppé züllött. Az óriás fahordó a vendéglő udvarán egy ideig még megvolt, aztán az idetelepülők valamelyike kibontotta a dongából és felaprította tüzelőnek. Először néhány, a házbért fizetni képtelen, kilakoltatástól menekülő sokgyerekes család jelent meg itt, akik a hely névadójától eltérően nem teljesen önként mondtak le vagyontárgyaikról, aztán csatlakozott hozzájuk pár magányos ember, például ez a Gabi bácsi is, meg két apáca a feloszlatott rendből: ők nem akartak máshová költözni a hegyről. Nem ismerték a világot, de még a várost se nagyon, mihez kezdtek volna odalent magukkal? Inkább takarítást vállaltak a környékbeli módosabb családoknál, és hamar híre ment, hogy senki úgy nem vasal, mint ezek. Kezdetben a telepről többen is a Sipőcz-ingyenkonyhára jártak enni, aztán apránként mindenki talált valami munkát. Vagyóczkiék disznókat kezdtek nevelni, a Piroska fiúk meg lejártak motorral Pestre egy üzembe dolgozni. A fiatalabbik besegített a szerelőknek, a másik forgácsot söprögetett.

Edit néni többször is járt már Diogenészfalván. Vagyóczkiék a sertések előtti időben zöldségeket termesztettek és mindent jóval a piaci ár alatt adtak, a Piroska Tóni meg mindent megjavított, olcsóbban, mint például a Lantos, pedig az is fusiban csinálta, csak végig kellett közben hallgatni a Tónika sok hülyeségét a kétéltűekről meg traktorból átalakított tankokról. Be nem állt a szája, kicsit hibásnak látszott szegény gyerek.

A némi túlzással falunak nevezett házcsoport magját két egyemeletes, bástyaszerűen magasló körfolyosós épület alkotta, amelyeket középen különös vashíd kötött össze. Ennek cirádás korlátján Bóbita néni szárítgatta a ruháit, a korlát tudniillik hallgatólagosan az ő területéhez tartozott. Gabi bácsi a távolabb, szórtan elhelyezkedő, kisebb, fazsindelyes házikók egyikébe telepedett be. A vizet mindenki a nyomóskútról hordta, fűteni vaskályhával fűtöttek. Edit néni határozottan otthonosnak találta a helyet a rohangáló kiskölykökkel és a tavasztól a nyitott ajtókon kiszivárgó ételszaggal.

Gabi bácsit, talán mert odafent lakott, s mintha a hegyről tényleg ráláthatott volna az életükre, vagy talán csak mert a kopaszodó Jóskával ellentétben szép dús hajjal őszült, alkalmasnak gondolta arra, hogy ebben a nehéz helyzetben valami tanácsot adjon. Nem voltak különösebben jóban, az öreg nem ismert részleteket Edit néni életéből, de annyit azért tudott, hogy hazavitt az intézetből egy kislányt, és hogy neki magának nem született saját gyereke. Eduval is találkozott néhányszor, még a konyhán.

Edit néni tehát, miután befejezte a műszakot és elköszönt a kislánytól és Edutól, kivillamosozott az ötvenkilencessel Diogenészfalvára. Ha gombát ebben az időszakban nem is, tanácsot talán kaphatott Gabi bácsitól.

A szoba elég apró volt, nagy részét egy sokkal nagyobb lakásra méretezett asztal foglalta el a körülötte levő hat székkel. Gabi bácsi elmondta, hogy az intarziás asztalt egy ismerős őrizte meg nekik, pontosabban már csak neki, ennyi maradt a háború előtti életéből. Semmi több. Hat üres szék, három a feleségének és a gyerekeknek, kettő a szüleinek és egy a húgának. Az összes halottam elfér az asztal körül, mosolygott, és látszott, hogy ezt nem mindenkinek mondja el, aki az otthonába lép, hogy Edit nénit ezzel mintegy a bizalmába fogadta. A hat széken kívül más nem is igen fért be a szobába, mintha az otthonos, de szűk tér funkciója az lett volna, hogy szüntelenül emlékeztesse lakóját egy másikra, szellemek lakta tágasabbra.

Edit nénit a személyes hang felbátorította, és nem merte ugyan konkrétan megnevezni a személyt, de általánosságban tanácsot kért egy olyan ifjú lánnyal kapcsolatban, akivel nagyon nagy baj történt.

Gabi bácsi a kályha előtt térdepelt és kukucskált be a lyukon. Az akác rosszul égett és kevés meleget adott, gyakran kellett tenni a tűzre. Jobb is volt így, nem kellett egymásra nézniük.

Gabi bácsi azt mondta, hogy a halottak sokan vannak, az élők pedig kevesen. Isten szeretné, hogyha többen lennének. A gyerek mindig ajándék.

–  Akkor miért engedte Isten, hogy annyi elpusztuljon? Hol volt akkor? – kérdezte a néni állát leszorítva a hátat. – Akkor miért nem akarta, hogy elegen legyenek?

A hát azt felelte:

–  Isten próbára tett mindnyájunkat, mint Ábrahámot, de jóvá akarja tenni keménységét. Talán azt gondolja, hiba volt ekkora áldozatot kérni az ő választott népétől.

A néninek gyanús lett ez az egész. Isten nem hibázhat, ha egyszer ő tökéletes. Valami itt nem nagyon stimmel. De Gabi bácsi zavartalanul folytatta.

–  Ki annak a gyereknek az apja? Ezt kell megnézni legelőbb.

A néni erre nagyot sóhajtott, úgyhogy válaszolnia már nem is kellett. A sóhaj egyrészt a kérdésnek, másrészt a helyzetnek szólt. Az előbbi elbizonytalanító mondat után már nem volt biztos benne, hogy olyan nagyon jó helyen akar ő tanácsot kérni. Egy olyan gíre-góre válasz csak csalódottságot keltett volna benne, ekkora hitetlenség azonban inkább visszatetszést.

–  Akkor majd felneveli a lány maga. Volt már ilyen. Csak dicsőségére válik. Biztos lesz, aki segít neki.

Edit néni legszívesebben felállt volna. De nem mert, azt gondolta, illik folytatni a beszélgetést, ha már kiprovokálta.

–  És ha az a szegény lány nem tudja felnevelni a gyereket? – kérdezett vissza. A hát picit megmozdult, Gabi bácsi végre teljes bizonyossággal megértette, miről van szó.

–  Akkor kerül olyan, aki majd gondját viseli – hangzott a felelet.

–  De ha az a valaki csak úgy tud gondoskodni arról a gyerekről, hogy egy másikat magára hagy? Ha kettőről már nem bír egyszerre gondoskodni, és az egyiket fel kell áldoznia, akkor mi van?

Gabi bácsi visszacsukta a vasajtót, de még nem egyenesedett fel. Mérlegelni látszott a választ.

–  Ebben az esetben szerintem az élőt kell választani. A meg nem született helyett a már megszületettet. Mert az élőknek feladatuk van, azért születtek meg.

–  Maga aztán tudja – mondta mérgesen a néni a melegtől kivörösödött arcnak, kerülve, hogy Gabi bácsi szemébe nézzen.

A férfi megérezhette a hangjában a gyötrődő bizonytalanságot és a mély szemrehányást, ezért folytatta:

–  Ha két rossz között muszáj választani, akkor nagyon meg kell fontolni a dolgot. Attól függ, hol kezdi az ember a könyvet olvasni. Ahol belekezd, az az ő sora lesz.

Tűnődve nézegette a saját kezét, mintha az erek útelágazások volnának, és így akarná szemléltetni, hogyan kell kiválasztani a helyes ösvényt.

–  Ismertem valakit, orvos volt. Zsidó. De biztonságban, jó papírokkal. El tudta volna helyezni a kisebbik gyereket a kórházban. De a Maros utcában, ahová betették volna, járvány volt. A feleségem nagyon félt minden betegségtől. A nagyobbik se akarta, hogy a kicsi elszakadjon tőlünk, sírt, hogy ne vigyük be sehová.

–  És ha mind a kettőt odavitték volna?

–  A nagyobbikat nem lehetett. Asztmás volt, soha el se mozdult mellőlünk. A házban, ahová beraktak minket, voltak olyanok, akik tudták, hogy van gyerekünk, de azt talán nem, hogy hány. Nagyon hasonlítottak egymásra. Különben se foglalkozott azzal senki, alig fértünk el. A Wahrmann Mór utcába is be lehetett volna tenni, de én jobb szerettem volna a Marosba. Én akartam, hogy oda menjen. Messzebb volt, biztosabbnak tűnt.

–  Akkor a kicsit mégis betették a kórházba?

–  Be. Végül be. Majdnem mindenkit megöltek.

Edit néni nem merte megkérdezni a doktor nevét, hirtelen azonban érteni vélte, mi köze lehet az öregnek az intézethez. Eddig azt hitte, csak a közelség miatt járt folyton be hozzájuk.

–  És a felesége? Meg a nagyobbik gyerek?

Gabi bácsi elhalkulva fejezte be:

–  Őket a védett házból vitték el. Akár együtt is maradhattak volna, ahogy kérték. Egész mindegy lett volna. Azt, hogy mi volt a nagyobb rossz, mindig csak utólag lehet látni. Sose tudni, mi a jó. Az, amiben meg lehet nyugodni. Megnyugodni meg csak akkor lehet, ha az ember azt mondja: így döntöttem, mert akkor, ott, az volt a jó.

Edit néni nem tudta, mit válaszolhatna. Nem szeretett ilyekről beszélgetni senkivel. A piacon, az utcában szinte mindenkinek voltak halottai, nem lehetett és nem is illett erről beszélni, más világ volt már, és kész. Nem azért jött ide, hogy megsajnálja ezt az embert, volt neki éppen elég saját sajnálnivalója. A hat széket meg aztán végképp fel nem fogta: el lehetett volna azokat adni, ha úgyse volt már, aki rájuk üljön. Hazafelé a villamoson már biztos volt benne, hogy ő bizony nem őrizgetné azokat a székeket. És abban is, hogy rossz ötlet volt olyantól tanácsot kérni, akinek hat ilyen széke van. Hat ilyen széke, azon a szűk helyen.

A terhességmegszakításért az orvos általában háromszáz forintot kért, de miután megvizsgálta Edut, azt mondta a néninek, hogy legyen kétszáz, és nem muszáj rögtön kifizetni. Ez nagy megkönnyebbülés volt: azt jelentette, hogy a Verácskának meg lehet venni a szovjet babát akkor is, ha az Edut megoperálják.

A küretet a belvárosban, az orvos lakásán végezték, az ideiglenesen műtővé alakított hátsó szobában. Amikor leszálltak a Kossuth téren a Parlamentnél, a néninek eszébe jutott az első Budapesten töltött tele. Nagy hó volt, a szülei is fölvették a drága, csináltatott bakancsot, amit különben alig hordtak. Elhozták őket a befagyott Dunához, hogy lássák, milyen széles. Ő addig Miskolcon csak a Sajót látta, azt se jégtükörrel, úgyhogy mesebelien szépnek találta a befagyott folyót. Edu akkoriban még csecsemő volt, nem is emlékezhetett erre. Most meg ott baktatott mellette, nem érdekelte a zajló jég, ahogy általában a zajló világ sem. Szerencsétlen, ez aztán mindig csináltatott bakancsban jár, mert az egyik lába jóval kisebb a másiknál.

A házmestertől tartani lehetett, ezért az orvos felesége a sarkon várta őket, mintha vendégségbe érkeznének. Nehéz volt ugyan elképzelni, hogy ehhez a jómódú családhoz jönnek vizitelni, de legalább elkerülték a kérdezősködést. Edu óvatosan lépegetett a bakancsában, fogalma sem volt a rá váró beavatkozásról. Edit néni azt mondta neki, hogy ki kell venni valamit a hasából, ami tulajdonképpen igaz is volt. Edu nem firtatta, hogy mit. Azt képzelte, még ez is a cigaretta miatt van, annyit ijesztgették vele, mielőtt leszokott.

Kapott egy nyugtatót és valami érzéstelenítőt, de az orvos azt mondta, mélyaltatást itthon nem tud végezni, ezért egy kis fájdalmat valószínűleg érezni fog. Arra azonban senki nem számított, hogy a kábult Edu egyszer csak lekászálódik az ágyról a belső szobában, és meztelen alsótesttel elindul kifelé, amíg az orvos a lepedő mögött felkészül a küretre. Az orvos bemosakodott felesége, mert ő asszisztált, az előszobában érte utol, és Edit néni erős kísértést érzett, hogy ezt jelnek tekintse. Ha Edunak volt ereje kijönni, akkor az Edu fél, az Úristen pedig valamiért azt akarja, hogy az a gyerek bent maradjon ennek a szerencsétlennek a méhében. Ha a doktorné nem vezeti vissza határozottan a lányt, a néni bizonyosan megfutamodik és engedi, hogy kicsússzon a kezéből az irányítás. Így csak kuporgott tovább a kényelmetlen széken és bámult a lakás mélye felé, mintha a kiszűrődő hangokból próbálná kikövetkeztetni, mi zajlik odabent. Maga a beavatkozás nem tartott soká, inkább az azt követő idő telt lassan. Kijött az asszony, már fityula nélkül, és azt mondta, minden rendben lesz, Edit néni lemehet valahová kávézni, ha akar. Később kihozott neki néhány régi Népszavát, de a félhomályos előszobában nehéz volt kivenni a betűket, így a néni csak a címeket nézegette. Edut két órán át hagyták pihenni, aztán kora délután az orvos azt mondta, most már viheti haza, csak feküdjön. Taxit nem hívhattak, így hát visszafelé is villamosoztak, de szerencsére volt ülőhely. A kalauznő olyan szúrósan nézett rájuk, mintha tudomása lenne róla, hogy honnan jönnek. A hideg fényben Edu halálosan sápadtnak és meglepően öregnek is tűnt, mintha minden vér és élet távozott volna az omlatag húsból. Otthon a néni lefektette, aztán csinált neki vajas pürét. Maga sem gondolta végig, hogy miért épp krumplipürét főzött, de a döntésben benne lehetett az is, hogy diétás koszt legyen, hiszen Jóska bácsinak azt kell majd mondani este, hogy szegény Edu a hasát fájlalja. Jóska bácsi ügyet se vetett rá, nem kérdezte meg, hogy mitől fáj az Edu hasa: egész este azzal volt elfoglalva, hogy az artistákat lesse, mert tíz napja tartoztak a bérrel. Későn feküdtek, Edu már ájultan, nyitott szájjal aludt, lába között a vastag, pelenka nagyságú kötéssel.

Másnap Jóska bácsi korán elment, a néni is sietett a kórházba, mert egyrészt össze kellett készítenie a kislány holmiját a hazajövetelhez, másrészt elvégezni Edu munkáját, akinek betegségét nem akarta bejelenteni, ha nem kérdeznek direkt rá. Egy nap gyengélkedés belefért, Edunak csak másnap este kezdődött volna a következő éjjeli műszak.

Edu reggel későn ébredt, akkor is csak arra, hogy átnedvesedett alatta a lepedő. Kikászálódott az ágyból, hogy lehúzza és kicserélje az ágyneműt. Meglepődve vette észre a padlóra csöpögött alvadt vért. Ijedten hajolt le megnézni és egyenesedett rögtön fel az egész alhasát átjáró fájdalomtól. Edit nénit szólongatta, de nem volt senki a lakásban. Ezt rögtön kitalálhatta volna az asztalra kikészített tejeskávéból és kifliből. Mélyebben a lába közé szorította az átvérzett rongyot, és felvette a pongyolát. Óvatosan kikémlelt az ajtó üvegén, hogy nincsenek-e otthon az artisták, aztán áttotyogott a konyhába, hogy a falikútba dobja a véres lepedőt. Közben mindenütt pöttyöket hagyott maga után, úgyhogy jobb híján a konyharuhát gyűrte a lába közé, és az előző elázott rongyot a lepedő mellé dobta.

Görnyedezve rájuk engedte a vizet, mert a kórházi tapasztalat megtanította rá, hogy ha a vér beleeszi magát a vászonba, utána nagyon nehéz kiszedni.

Éppen sikerült magára ügyeskednie a pongyolát, amikor újabb adag vér buggyant ki belőle és csurgott végig a lábszárán. Ugyanabban a pillanatban valaki zörgetni kezdte a bejárati ajtót. Edu kétségbeesetten körbenézett, és a papucsával megpróbálta elsikálni a kövön a vérfoltokat. Megrémült, hogy esetleg az artisták érkeztek haza. Az a valaki megint zörgetett, átment a gangon a szobaablakhoz, és onnan kukucskált befelé. Edu a körvonalaiból látta, hogy egy nő. Többet nem tudott kivenni, de arra gondolt, hogy ha nem is a néni, segítséget azért lehet kérni tőle, mégse olyan, mintha a bérlők valamelyike vagy a bácsi jönne haza. Tudta, hogy a havibajról férfiak előtt nem illik beszélni, de azt nem fogta fel, hogy ami most vele történik, az nem a szokásos vérzés.

A nő megint zörgetett, most már hangosabban, és Edit nénit szólongatta. Edu, óvatosan csoszogva, hogy a rongy ki ne essen a lába közül, az ajtóhoz araszolt, és azon keresztül dünnyögte, hogy senki nincs itthon. A hang azt válaszolta, hogy azért szeretne beadni valamit.

Edu résnyire kinyitotta az ajtót és át akarta venni azt a valamit, de meglepve látta, hogy az egy nagy, ládaszerű csomag. A nő Marika volt, a Lantosné lánya. Óvatosan beljebb nyomta az ajtót, és megpillantotta a vérző Edut. Hamar besurrant, leengedte a földre a nagy dobozt, és riadtan meresztette a szemét az összepöttyözött konyhakőre.

Marikának, a Lantosék lányának volt valami titokzatos betegsége, amitől az arcán bizonyos időnként egy álarcszerű rajzolat jelent meg, a bőrét pedig vörhenyes, domború kiütések borították el. Ugyan Lantosné azt mondta ilyenkor, hogy ez sima csalánkiütés, de Edit néni már régóta sejtette, hogy nem. Hogy ez valami komolyabb baj.

Annak idején Miskolcon lakott a közelükben egy ilyen lány. Lupusnak, azaz bőrfarkasnak nevezték a betegségét, és senki se akarta elvenni feleségül, mert attól féltek, szőrös gyerekeket szül majd. Akkoriban Edu még a világon se volt, Edit néni anyja pedig azt mondta a lányra, hogy szerinte az ilyen eleve nem bír szülni. Nem lett igaza, később a bőrfarkasos nő egymás után három egészséges kisfiút hozott világra, de a háborúban mindet megölték.

Marika arcán most is ott volt a két szétterülő, szabályos folt, ami csak felerősítette a döbbent, lárvaszerű arckifejezést. Edu azt nyöszörögte, fáj a hasa, és a falikútra mutatott, mint aki azt bizonygatja, hogy volt egy kis baleset, de már el is kezdte feltisztogatni a konyhát. Aztán lenézett, észrevette, hogy mind a két lábán sűrű patakban folyik alá a vér, és ijesztő torokhangon sírni kezdett.

Marika leültette, és kapkodva megkereste a szobai szekrényben a vattát, aztán nekilátott takarítani. Azt mondta, a lepedőt meg a hálóinget ki kell mosni. Egy öblös lábas állt a tűzhelyen. Edit néni előző este abban főzte ki a krumplit, és a vizet félretette, hogy kikeményítse benne az ágyneműt. Marika ki akarta önteni a megkocsonyásodott lét, mire Edu újra bömbölni kezdett, hogy azt nem szabad, és hogy abba a lábasba a ruhát se szabad beletenni, mert abból nagyon nagy baj lesz. Olyan artikulálatlan hangon óbégatott, hogy Marika végül elvesztette a türelmét, és visszadobálta a véres vásznakat a falikútba. Csak a konyhakövet törölte fel, aztán segített Edunak magára venni valamit.

Amikor elment, Edu behozta a vécéből a nagy bádogfazekat, átpakolta a maszatos ruhákat, és az egészet becipelte a belső szobába, nehogy az artisták meglássák, mi zajlott itt.

A néni délután mindent rendbe hozott, és bekísérte Edut a kórházba az éjjeli műszakra. Rezzenéstelen arccal felelgetett mindenkinek, aki rákérdezett, mi baja volt tegnap a húgának. Kis hasmenés, már vége is.

Fél év múlva a tárgyaláson is végig fegyelmezetten válaszolgatott, és amikor a doktorral szembesítették, azt vallotta, hogy a magzat már halott volt, az orvos pedig nem fogadott el egy fillért sem. Fogalma sem volt, ki lehetett a feljelentő. Először a Lantosra gyanakodott, emlékezett ugyanis arra a második telefonhívásra, amit a Feri munkahelyi telefonjáról bonyolított. De fölmerültek lehetőségként a hitközségi irodán dolgozó asszonyok is, sőt, a kórházból a nővérek. Rengeteg arc megjelent a képzeletében, és mérlegelte ezeknek az arcoknak minden rezdülését, ahogy annak idején azt latolgatta, ki lehet az a megátalkodott férfi. Most ugyanúgy folytatódott az önkínzó keresgélés, a tépelődés, hogy ki lehet az a férfi – vagy az a nő. Kik azok, akik naponta saját képmásuk mögé rejtőznek, és továbbra is ott járnak-kelnek az életükben, anélkül, hogy felfednék magukat. Újra és újra felvonultatta magában őket, de a Lantos Marika maszkos, gyulladt bőrű arca soha nem volt közöttük.

Vera születésnapján azonban még senki nem sejtett semmit a közelgő bajról. Edit néni bepótolta a fél évvel azelőtti libát, és ráadásnak rétest is sütött. Az artistákat eredetileg eszükben sem volt meginvitálni, de mivel az asztalt csak a konyhában tudták körbeülni, kénytelenek voltak a fiatalembereket is megvendégelni. Becsületükre legyen mondva, visszafogottan fogyasztottak. Vissza is vonultak volna a vacsora után, csak hát nemigen volt hova, mivel a konyha az ő hálószobájuk is volt egyben.

Nem lehet tudni, hogy Verácska igazán örült-e a babának. Valahogy olyan furcsa volt ez a gyerek. Megilletődötten üldögélt, és csak akkor nevette el magát, amikor az egyik Czajka táncolni kezdett a babával és magázta. Na, erre a másik is bekapcsolódott, és a baba hangján kezdett tiltakozni, hogy micsoda tolakodás, ő egy úrinő, neki nem lehet csak úgy a szoknyája alá nyúlkálni. Mindenki nagyon nevetett, az Edut kivéve. Üldögélt az üres tányérral a kezében, de úgy fogta, mintha ki akarná ejteni az öléből, úgyhogy Edit néni el is vette tőle és visszatette az asztalra. Később Edu benyúlt a maradék közé és kihúzott egy csontot leszopogatni, de Jóska bácsi ráütött a kezére. Ideje volt már ágyba bújni.

A babának egy hosszúkás kosárban ágyaztak meg a nagy ágy lábánál. Takarónak megkapta a néni egyik kendőjét, a feje alá Vera egy levendulapárnát tett, amit a szekrény alatt talált. Valaki kisodorhatta pakolásnál. A baba haja évekre átvette a levendulaillatot, a kislány emlékezetében pedig elválaszthatatlanul összekapcsolódott ezzel az estével. Már leoltották a villanyt, amikor a kislány kimászott a két felnőtt közül és ellenőrizte, mit csinál a baba. Matatott kicsit az ágy lábánál, aztán visszamászott. – Alszik – jelentette.

–  Persze hogy alszik – mondta Jóska bácsi –, olyan neki a szeme. Ha lefekteted, lecsukódik a szerkezettől.

–  Azért alszik, mert már este van és álmos – mondta békülékenyen a néni. Hallotta, hogy forgolódik Edu a másik ágyon, hogy szuszog, helyezkedik, fülel.

Reggel, amikor a néni fölébredt, a többiek még aludtak. Az artisták se neszeztek kint a konyhában, ezért nem lehetett kávét főzni, csak várni. A néni felült. Visszeres, fehér lábait kilógatta az ágy szélére, és kezébe vette a parókáját. Tűnődve fésülgette az ujjával, mintha saját magával társalogna. A bácsi felpillantott, látta, hogy a felesége még nem ment ki, ezért megkérdezte, hogy elmentek-e. A fiúkra célzott, mire a néni a szájához emelte az ujját. Akkor látta, hogy az Edu is fent van a saját ágyában, nézi a plafont. Nem sok mindent láthatott rajta a szemüvege nélkül, de bámult meredten fölfelé. Csak a kislány aludt kitakarózva a kombinéból átalakított hálóingében, ami alá mackónadrágot húzattak vele, hogy meg ne fázzon.

Legalább negyedóra telt el így csendben, aztán a néni megmozdult és magára illesztette a parókáját, amin az ura annyit gúnyolódott. Kikászálódott az ágyból, mire Edu is felült. Már nem dohányzott, de a krákogás még mindig elfogta ilyenkor reggelenként. Harákolva tapogatózott az ablakpárkány felé, mindig oda tette éjjelre a szemüvegét. A köhögésre Verácska is felébredt, felült, és rögtön hátra mászott az ágy végéhez, hogy megnézze a kosárban a babát. Edit néni csak most vette észre, hogy a baba kezében ott volt a pamutbojt, amit a gyerek emberkének hívott. – Az a jó döntés, amiben meg lehet nyugodni – emlékeztette magát, miközben a pongyolát vette föl. Odaát végre felkeltek az artisták is, nyilván Edu harákolása ébresztette fel őket.

Nyikorgás hallatszott, ilyenkor ültek ki az ágy szélére. Verának pisilnie kellett. Mióta lakók voltak, rendszeresítettek egy másik vécékulcsot is, hogy ne kelljen átmenni a konyhán, ha éjjel rájuk jön a mehetnék. Jóska bácsi erősködött, hogy ki lehet azt bírni, de a kislány azt mondta, már nem tudja tartani. A bácsi ráborított hát egy pokrócot, és kinyitotta az ablakot. Csíkos pizsamájában méltóságteljesen kilépett a gangra, aztán kiemelte a pokrócba csavart kislányt is, és letette a körfolyosóra. Edit néni kinyújtotta nekik a kulcsot. Félúton a gyerek visszafordult, és megzörgette a behajtott ablakot.

–  Mi a bajod? – kérdezte Jóska bácsi.

–  A babának is kell – suttogta gondterhelten Verácska.

Jóska bácsi majdnem ráripakodott, de a felesége már nyújtotta is ki a babát. Kora tavasz volt, de reggelente még téli hideg, dőlt be a nyitott ablakon a hűvös levegő, amin érződött a pöfékelő kémények füstös szaga.

Áprilisban aztán igazán meleg lett, kicsit melegebb is az ilyenkor szokásosnál. Az artisták alig voltak otthon, valami új produkción dolgoztak, folyton próbáltak. Edu teljesen felépült, újra dupla műszakban dolgozott a kórházban, ezért hetente háromszor bent is aludt. Vera jól tanult, az iskolából csupa dicséretet hozott haza. Hangosan gyakorolta otthon az olvasást, aminek az lett a következménye, hogy Edu pár hét múlva már kívülről tudta Fedor Ágnes ábécéskönyvét.

Vitte az ágytálat, és közben azt mondogatta, hogy Kunkori a cica farka, a cé betűt nézd meg rajta, meg hogy Lécen ugrik át a ló, lusta ne légy kiscsikó. A gyerekek, ha véletlenül meghallották magában dünnyögni, kérték, hogy mondja végig a verset. Edu, ha megakasztották, nem volt képes folytatni, csak az elejétől elkezdeni, úgyhogy ilyenkor letette a kezében tartott vödröt, felmosófát vagy ágyneműt, és elkezdte mondani, hogy Árok fölött híd megy át, erről ismerd meg az át. A pizsamás gyerekek vinnyogva röhögtek a háta mögött, amikor továbbment. Nemigen volt itt kin vagy min gúnyolódni, Edu volt az egyetlen lehetséges, ráadásul ellenálló anyagú céltábla: lepattant róla minden élcelődés. Akárhányszor megszólították, engedelmesen belefogott a szövegbe, mint aki feladatot kapott. A bent fekvők egymással ritkán civakodtak, mintha ösztönösen kímélték volna az energiájukat. A krónikusra többnyire a súlyos betegek kerültek. Ide utalták be a vesebajosakat, és mivel nem volt még speciális gyógymód a rák ellen, a daganatos gyerekeket is itt kezelték, már ahogy tudták. Nem volt ritka látvány a folyosón lötyögő pizsamában kóválygó vagy bágyadtan társasozó, végletekig lesoványodott kisfiú vagy kislány. Edu tekintete átsiklott rajtuk: az élete egy korábbi szakaszában meglehetősen sok lesoványodott emberrel találkozott. Neki az se tűnt régmúltnak, mint ahogy a jelen se tűnt jelennek, hanem mindig, minden egyszerre történt, átláthatatlanul, izzó és idegen fényben, ám az érzelmek hosszúra nyúló árnyéka nélkül, amely a puszta tapasztalatot emlékké lényegíti.

Hónap végére már valóságos hőség tombolt. A kórházi dolgozók óriási feliratokkal készültek a május elsejei felvonulásra. Edu is kicsípte magát, együtt vonult zászlót lengetve a többi nővérrel. A néni mögötte lépkedett, időnként pedig megtorpant, és gyanakodva elengedett egy szakaszt a kórháziakból, aztán picit szedte a lábát, hogy utolérje a menet elejét. Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy az a mocsok itt lehet valahol a tömegben. Csak a kórházban dolgozhatott, hiszen Edu sehova máshová nem járt a hitközségi konyhát kivéve, ahol viszont mindenkit ismertek. Összeráncolt szemöldökkel méregette a férfiakat, akik ilyenkor szélesen rámosolyogtak az elvtársnőre, mert azt hitték, ez valami belső névsorolvasás. Még hangosabban skandálták a jelszavakat, miközben magukban ronda boszorkánynak nevezték Edit nénit. Egyvalaki kérdezte csak meg, hogy nem az Edut keresi-e, mert ő elöl van, de ez a valaki az öreg portás volt, aki eleve nem szerepelt Edit néni gyanúsított-listáján. A kék szemű beteghordó egy transzparenssel lépdelt és pillantásra se méltatta a fertőző osztály dolgozóit, a nénit se. A fiatal, izgága kis rezidens nem volt sehol, talán az orvosok közé vegyült, azért nem lehetett őt észrevenni a menetben.

A Hősök teréről jövet aztán már szétszéledtek, külön kis csoportokra bomolva indultak haza. Edu arca semmit sem árult el. Szakadt róla a víz, sűrűn levette és megtörölgette a szemüvegét, sőt, egyszer még a zászlóba is beletörölte volna csatakos homlokát, ha Edit néni ijedten körbe nem pillant, és rá nem szól. Úgy látszik, nem volt itt az a bizonyos férfi. Vagy Edu maga sem ismerte fel, ki tudja.

A nyár nagy eseménye az volt, hogy ideiglenesen felmondtak a lakók. Pakolás közben bizonygatták, hogy nem költöznek el véglegesen, de nagy szerencse érte őket. Spárgával tekerték össze a ruháikat, meg az egy szem lópokrócot, amit hoztak. Kihagyhatatlan lehetőség, mesélték: csehszlovák társulat, külföldi turnék, októberig fix szerződés. Edit néni egyfelől megkönnyebbült, hogy visszaállhat a régi rend, mert az edényei mindvégig aggasztották, hiába ígérték meg a fiúk beköltözéskor, hogy nem nyúlnak semmihez, másfelől aggódott, hogy honnan fogja ő akkor ezután előteremteni a hiányzó pénzt. Jóska bácsi megnyugtatta, hogy nincs baj, elvégre a nagy hideg már lement, fűteni nem kell. Edit néni tehát újra birtokba vehette a konyhát. Edu ismét kiköltözött a régi sezlonyra, Vera pedig megkapta az ő helyét a szobában, nem kellett már a két felnőtt között aludnia. Az egyik kórházi ágyat bent hagyták, a másikat meg, amelyik a konyhában volt, kitolták a körfolyosóra. Ott állt, szinte eltorlaszolva az utat, mint a falusi porták ablaka alatt az utcai kispad. Morogtak is a kövérebb lakók, mert a vécére menet át kellett nyomakodniuk mellette. A matracot aztán Edit néni leemelte róla, nehogy ráspricceljenek a macskák, ezért ha valaki le akart telepedni, a puszta sodronyra kellett ereszkednie. Edu hamar rátanult, hogy egy gyapjúkendőt hajtogasson a feneke alá, amit aztán a nénihez érkező asszonyok szépen utánoztak.

Egyszer, amint Edu kint üldögélt a kórházi ágyon, a kislány odatelepedett mellé, és kérte, hogy kérdezze őt ki. Edu kézbe vette a könyvet, Verácska meg mellé húzódott, aztán egy ötlettel felpattant az ágyra, és állva darálta tovább a verset. A vasrugók kellemesen ringatóztak a magas szárú, kivágott orrú cipő alatt. Edu föl-le emelkedett, föl-le, föl-le, próbálva megtartani a szemüvege előtt a könyvet.

Amikor kicsit később egy nagyobb lendületet véve feltápászkodott és elcammogott pisilni, Verácska teljes súlyával kipróbálta a trambulint. Pompásan működött. Olyannyira, hogy attól fogva ez lett a kedvenc szórakozása. Hamarosan odaszoktak a házbeli gyerekek is, az Elek fiú meg a Karcsi a földszintről. Bár Jóska bácsi szigorúan megtiltotta az ugrálást, mondván, mit fognak szólni a művész urak, ha ősszel visszajönnek, és az egyiknek egy gödörben kell majd aludni, a gyerekek lesben álltak a gang végénél, és ha tiszta volt a levegő, azonnal felpattantak a sodronyhálóra.

Hamarosan látszott is az ugrálás nyoma, a fehér tartókeret vasáról lepattogzott a festék, a háló középen megereszkedett, majdnem leért a földig.

A fő ugráló az Elek Misi volt, aki ráadásul akkorát nőtt tavasz óta, hogy majdnem beérte magasságban szegény Edut. Nem csoda, ha leszakadt a sodrony, bár konkrét tettesről senki nem tudott. Még az is előfordulhat, hogy Edu alatt engedett el, mindenesetre egyik nap, amikor a néni befordult a lépcsőről, a húga égnek meredő bakancsban, mélyen becsúszva üldögélt az ágy közepében, mint valami veremben, és a szemközti háztetőket pásztázta. – Nem ütötted meg magad? – aggodalmaskodott, de Edu csak a fejét rázta. A nénin átsuhant, hogy vajon nem akarta-e ez a hülye kipróbálni az ugrálást, de Edut nem igazán vonzotta az ilyesmi, inkább csak az ételek csábították kisebb kihágásokra.

Egyszer a Jakab Karcsi új játékot eszelt ki. Megkérte a kislányt, hogy hozza ki a babáját, mert törvénykezni fognak. Mivel Verácskának halvány fogalma sem volt, mi az a törvénykezés, és inkább izgalmasnak, mint ijesztőnek ítélte a szót, engedelmesen kihozta a babát, akinek akkorra már neve is volt. Úgy hívták, hogy Zsuzsi. Verácska a karjába vette a Zsuzsit, a fiúk pedig tanakodni kezdtek, hogy hol legyen a törvénykezés. Eredetileg a szenespincére gondoltak, de a kislány húzódozott, hogy neki oda nem szabad lemennie, a Karcsi meg félt a patkányoktól. Azt mesélte, ő már látott a vécében is patkányt, ekkora volt, és mutatta a két távolodó kézfejével. Az Elek Misi erre azt tódította, hogy ő bármekkora patkányt képes megölni, de végül mégis a folyosó végi vécé lett a törvénykezés színhelye. Misi azt mondta, még drótra is szükségük lesz, mire Verácska készségesen rávágta, hogy nekik van drótjuk, összetekerve lóg a falon a nagy alumíniumfazék alatt. Így hát két vécét is kinyitottak, a Misiékét és Verácskáékét is, de végül az eljárást, ahogy Karcsi nevezte, a Misiék vécéjében folytatták le. Zsuzsi babát leültették a csukott vécéfedőre, és Karcsi körbetekerte dróttal, úgy, hogy a karját szorosan rögzítse a testéhez, hátul pedig összetekerte és meghúzta a drót két szárát.

Aztán Karcsi felszólította Verácskát, hogy üljön oda a baba mellé, mert ő most a férje. Veronka nagyon komolyan azt felelte, hogy az nem lehet, mert a Zsuzsi lány, de a fiúk letorkolták. Végül Misi engedékenyen felajánlotta, hogy akkor lehet a baba a lány, és Verácska meg a férje, a Julius Rosenberg. A baba lett Ethel, Misi pedig egy személyben játszotta Robertet és Michaelt, a Rosenberg házaspár gyerekeit. Az imperialisták villamosszékbe ültették a kémkedéssel vádolt házaspárt, Robert és Michael pedig könyörögtek, hogy ne tessék bántani az apukánkat meg az anyukánkat. A könyörgés nem volt valami hiteles, mert Misi maga is arra volt kíváncsi, hogyan vezetnek már áramot a babába, azaz Ethel Rosenbergbe, de Verácska érthető módon elunta a játékot.

–  Zsuzsi és kész, nem Ethel. Ha nem Zsuzsi, akkor nem játszok tovább.

Misi tanácstalanul nézett, ő hajlott volna a kompromisszumra, de Karcsi azt mondta, szó se lehet róla. Ha nem Ethel, akkor Veronkába is áramot vezetnek, mert ő is kém, különben is eleve a kém felesége. Ki fogják végezni. Verácska megijedt, és felkapta a babát. Misi félreállt az ajtóból, de a Jakab Karcsi a testével állta el az utat. Verácska megrémült, behúzódott hátra a vécé mellé, a Karcsi pedig elkapta a baba lábát, és ráncigálni kezdte. Az egésznek az vetett véget, hogy a mellettük levő vécé ajtajában megcsikordult a kulcs. – Büdös kölykök, hogy már szarni se lehet titőletek nyugodtan – dohogta valaki a szomszédban, aztán bosszúsat szellentett. Verácska ezt használta ki, hogy kirontson a fülkéből és meg se álljon az ajtajukig, amit aztán belülről bereteszelt, és úgy kiabált ki a gangra, hogy rohadt szemét gyilkos imperialisták! A Jakab Karcsi egy imperialista! Akik a házban hallották az üvöltést, azok az iskolai ideológiai nevelés túlkapásának tekintették, és a fejüket csóválták, hogy agyára ment szegény kis árvának az a sok hülyeség, amivel naponta etetik.

Verácska fülelt, és csak akkor mert elmozdulni az ajtó fedezékéből, amikor hallotta, hogy a fiúk dobogva leszaladnak a lépcsőn. Különben megláthatták volna, ha bekukucskálnak. Ebben a pillanatban vette csak észre, hogy a baba lába térdből félig le van törve és lóg, csak egy keskeny, bőrszínű sáv tartja a helyén. A térde mögött olyan széles repedés nyílt, hogy ha szétfeszítette, bele lehetett látni a csőbe. Nem kezdett el rögtön sírni, csak amikor eljutott az agyáig, hogy a fiúk tönkretették a Zsuzsit. Akkor viszont megállíthatatlanul. A drót még mindig rá volt tekerve a babára, azt lefejtette, a konyhaasztalra dobta. Még kilenckor is bömbölt, pedig a néni közben ügyes harisnyát szerkesztett a sérült lábra. A saját fáslijából vágott ki egy csíkot, azt tekerte fel rá combig, de Verácska így is vigasztalhatatlan volt. Csak este tíz óra után merült ki annyira, hogy végre elszenderedett.

Másnap a fertőzőn, amikor a néni lepedőhajtogatás közben elpanaszolta a balesetet, az egyik nővérnek eszébe jutott, hogy ismer egy babajavító műhelyt a Fürst Sándorban, egy belső udvarban. Ott porcelánt is ragasztanak, babát is reparálnak, mikor mit kell. A néni megörült az ötletnek, a délelőtti műszak után igyekezett haza a hírrel. A kislány már otthon volt. Nemrég érkezhetett csak meg, mert az iskolakönyve a konyhaasztalon hevert kinyitva. Ott feküdt a Zsuzsi is, de már le volt bontva róla a harisnya, mert Veronka meg akarta nézni, gyógyult-e a törés, amíg oda volt. A néni azt mondta neki, hogy most elviszik a Zsuzsit a babakórházba, de sietni kell, mert bezárnak, csak ötig van náluk rendelés.

A babajavító műhely egy bérház belső udvarának legmélyén rejtőzött. Homályos, zsúfolt helyiség volt, amit különös, fullasztó vegyszerszag töltött be. A polcokon tömérdek porcelánbaba üldögélt, a bolt másik, szintén plafonig polcozott felében pedig törött nippek sorakoztak. Volt itt lovát ugrató porceláncsikós, akinek bajuszos feje a talapzat mellett, a polcon hevert, miközben ő hátrafordulva a karikás ostorát készült megcsördíteni, de volt itt hiányzó karú, fehér tütüs porcelántáncosnő és meglékelt fejű festett porcelánmedve is.

A két zsúfolt oldalpolc közül első pillantásra a babáké látszott érdekesebbnek. A legtöbbjük porcelánfejű volt, de üldögélt a seregletben rongybaba és kiszakadt mackó is, jelezvén, hogy itt aztán mindenféle javítást elvállalnak.

–  Műanyag – hajolt gondterhelten a lemeztelenített Zsuzsi fölé a szemüveges, kopaszodó ember. Ide-oda feszegette a törött lábat, bedugta az ujját a hasítékba. Verácska felszisszent, mert az a félelme támadt, hogy az egész mindjárt leválik. Aztán a férfi lehajolt a pult alá, és egy óriási kosarat emelt ki a munkalapra. Egymás hegyén-hátán feküdtek benne a rózsaszín testek, mindnek hiányzott valamije. Jó néhány fej is hevert külön, bár a szemüveges azt mondta, az a legritkább, hogy valaki fejet kér. Azt csak akkor igénylik, ha összefirkálta a gyerek, vagy kiszúrta a szemét.

–  Mert olyan komisz is akad ám, aki ilyet csinál – fordult direkt a kislányhoz. Verácska beleborzongott.

–  Egyébként – folytatta a boltos – a kart meg a lábat keresik leginkább, ezek itt mind donorok.

Kivett egy nagyobb, meglehetősen elgyötört babát és összemérte a Zsuzsival, aztán egy mozdulattal megrántotta alul. Középen a lábakat gumiszalag tartotta össze, ezt szépen átvágta, és kifordította a helyéből a két műanyag lábat. Más volt a színük, sokkal sötétebb, mint a szovjet babának, ráadásul a tengely nem is passzolt volna bele a Zsuzsi testébe, ahol már szintén csak egy lyuk várta az illesztést.

–  Ne aggódj, meg fogjuk gyógyítani – biztatta a szemüveges a pult magasságában figyelő kislányt, mert látta rajta, hogy mindjárt elsírja magát.

– Meg fog gyógyulni, de itt kell maradjon pár napot, rendben?

A kislány bólogatott, és arra gondolt, hogy jobb lett volna fent hagyni azt a harisnyát, ezek itt csak tovább törik azt a nyomorult lábat.

Következő hétfőre ígérték a javítást. Edit néni aznap délutános volt a kórházban. Edu korán, már dél körül végzett. Ha az előző két napon tizenkétórázott, akkor a harmadikon már negyed egykor hazaengedték. Fogta az ételhordót, elment az ingyen ebédért, aztán fél kettőkor nekilátott a maga adagjának. Verácska pont akkor toppant be, amikor befejezte. Edu, ha egyedül volt, mindig lábosból evett, marokra fogva a kanalat. Amíg a falikútnál ellögybölte az ételhordó torony alsó lábosát, a kislány kérlelni kezdte, hogy menjen már el vele a babáért, mert a Zsuzsi biztos várja, hétfőre ígérték, hogy kész lesz. Edu azt válaszolta, hogy ő nem tudja, hol van a Fürst Sándor utca, majd holnap elhozzák a babát Edit nénivel. Verácska elnyújtott rimánkodásra váltott:

–  Azt fogja hinni a Zsuzsi, hogy otthagytam és többet nem is megyek érte!

Ez hatott Edura. Gondterhelten visszaült a hokedlire és megkérdezte, odatalál-e Verácska abba az utcába.

A következő, még nagyobb probléma a pénz volt. Edunak nem volt saját pénze, Jóska bácsi nem volt otthon, a házból meg tilos volt bárkitől bármit elfogadni. – Ne higgye senki, hogy rászorulunk – mondogatta mindig szigorúan a néni. A gyereknek akkor eszébe jutott, hogy a Lantos Magdi néni jóban van az Edit nénivel, tőle biztosan lehet annyit kölcsönkérni, amennyiért a babát kiváltják a javítóból. Mivel Edu nem volt hajlandó átmenni Lantosékhoz ilyen megbízatással, a kislány maga indult el a szomszéd házba.

Nagyon meglepődött a Lantos Magdi, amikor megpillantotta őt az ajtóban. Az első gondolata az volt, hogy a szülőkkel történt valami, hogy talán elvitték őket, vagy ilyesmi, és a gyerek most egyedül van. Invitálta volna befelé, de a kislány lecövekelt az előszobában és egy levegővel elhadarta, amit már menet közben megfogalmazott magában. Hogy a babájának letörött a lába, és meg kellett csináltatni, és ma lesz kész, de őneki nincsen rá pénze, és a Magdus néni volna szíves azt kifizetni. Olyan gyorsan ledarálta a mondókáját, hogy az asszony azt hitte, ez valami reklamáció. Hogy a kislányt küldték követségbe holmi minőségi kifogásokkal. Gyorsan rávágta, hogy ez a legmodernebb szovjet baba, amit ma gyártanak, ennek nem válik csak úgy le a lába, de nem ám.

–  Nem is magától jött le, hanem amikor az Elek Misiék törvénykeztek és a Misi meghúzta a lábát, de tett rá az Edit néni egy védőharisnyát, csak a harisnya sajnos nem tartotta meg, de most már készen van, ma kellene elmenni érte, viszont a néni nincsen itthon.

Lantos Magdi végre megértette, hogy a kislányt senki se küldte követségbe, önálló akcióról van szó, és adott húsz forintot azzal, hogy nekik sincs több hó végéig, reggel kéri ám vissza. A kislány köszönte szépen és szaladt vissza Eduért, aki már a körfolyosón ülve várt. A biztonság kedvéért egy kosarat is magához vett, komoly arccal tartogatta az ölében. Verácska azt mondta, ezt vigye be, ez nem fog kelleni, ő hozza majd a Zsuzsit, aztán kézen fogta és vezette a bicegő Edut, mintha ő volna a felnőtt és amaz a gyerek.

A Lehel térig, amit hivatalosan Élmunkásnak hívtak, de valójában senki nem nevezett így, még simán eltaláltak. A templomnál átkeltek a túloldalra, de itt Vera elbizonytalanodott, hogy merre is kell folytatni az utat. Edu azt tanácsolta, forduljanak inkább vissza, de észrevették a sarkon a Közértet, és Verácskának hirtelen eszébe jutott, hogy erre mentek tovább. A Fürst Sándor utcai házat messziről megismerte a díszes erkélyeiről, úgyhogy az indulástól számított negyedóra múlva már ott álltak a sötét, nappal is villanyizzókkal megvilágított babajavító műhelyben. Az ajtó fölött kolomp jelezte, hogy beléptek a helyiségbe, de a bácsi hátul matatott a függöny mögött és csak kiszólt, hogy kis türelmet kér, azonnal jön. Félhomály volt és vegyszerszag, csak a munkapulton égett egy lámpa meg az oldalsó polcok felett. Szegény huszár még mindig elgurult fejjel várta az összeillesztést, és ugyanott állt a meglékelt fejű porcelánmedve is, amit valaki persellyé próbált alakítani, valamint a kar nélküli, tütüs balett-táncosnő. A kislány a porcelánokat tanulmányozta, Edu meg csak állt középen. Ekkor vehette észre a pulton az óriási kosarat. Közelebb hajolt, és megpillantotta a karok, lábak, hajas fejek roppant összevisszaságát.

A férfi előlépett a függöny mögül, Edu pedig ugyanabban a másodpercben kifordult az üzletből, mint aki már végzett is. Verácska azt hitte, a szemüveges boltos ijesztette őt meg. Gyorsan odanyújtotta a húszast, és átvette a pult alól a megreparált Zsuzsit. A férfi hosszabb mondókába fogott volna, előszedte a kicserélt, törött lábat, és a szerkezetről próbált magyarázni, de Verácska a kezébe nyomta a pénzt és egy csókolommal kirohant az ajtón. Azt már nem is hallotta, hogy csak tíz forint lesz, hiába kiabált utána a boltos. Felhajtotta a munkapultot, kijött előre, de addigra az a kettő már nem volt az udvarban.

–  Szaladni csak nem fogok én utánatok – morogta, és visszalépett, mire újra megszólalt a kolomp az ajtó fölött.

Verácska egy sarokkal lejjebb érte utol Edut, de nem tudott egy szót se kihúzni belőle. Az ellenkező irányba haladtak, majd egyszer csak kiértek a körútra. Hirtelen elvesztették a tájékozódási képességüket, fogalmuk se volt, merre kell továbbmenni.

–  A villamos elvisz a nagy templomig – okoskodott a kislány. Fel akartak szállni, de a kalauz nem engedte fel őket jegy nélkül, több pénz meg nem volt náluk. Akkor azt találták ki, hogy elindulnak gyalog a sínek mentén, és így előbb-utóbb visszajutnak a térig. A Nyugati pályaudvarnál azonban Edu gyanakodni kezdett, hogy mégse erre van a hazafelé vezető út, mert ő, ha a nénivel villamosoznak, sohase ezt látja az ablakból. Mást szokott látni. Most már a kislány is megijedt, kétségbeesve forgolódott a tágas, idegenszerű téren. Nem volt különösebb forgalom, de rájuk sípolt egy rendőr, hogy rossz helyen állnak. Mivel továbbra se mozdultak el semmilyen irányba, odalépett hozzájuk és megkérdezte, hogy segíthet-e az elvtársnőnek. Eduról először azt hitte, a gyerek anyja, ezért hozzá intézte a szavait. Edu azt motyogta, hogy eltévedtek és a templomig akarnak visszajutni, de már azt képtelen volt megmondani, hogy miféle templomig. Amikor a rendőr a címet tudakolta, mind a ketten kapásból rávágták, hogy Mohács u. 17., az elvtárs pedig jobbnak látta személyesen hazakísérni őket. Amíg lépegettek a Rudas László utcán visszafelé, a kislány azon tépelődött, hogy mekkora nagy baj lesz ebből otthon. Edu nem gondolkozott semmin, igyekezett lépést tartani a meglehetősen gyorsan gyalogoló, hosszú lábú, sapkás rendőrrel.

Ahogy a macskaköves utcára befordultak, Verácska kijelentette, hogy köszöni szépen, innentől már egyedül is haza tudnak menni, de a rendőr erősködött, hogy ő személyes felelősséggel tartozik értük, és most már kötelessége az ajtóig kísérni őket. Az ellenkező irányból az utca túloldalán éppen a Lantos Feri bácsi közeledett. Edu szemüveg nélkül nem ismerte fel, a kislány pedig nem mert integetni neki, nehogy Jóska bácsi tőle tudja majd meg, hogy mi történt, és összeszidja őket. Hát, ezt nem sikerült megúszniuk.

Edit néni ebben a pillanatban lépett ki a kapualjból és sírva a nyakukba borult, egyszerre ölelgetve mind a kettőjüket. A Lantos a túloldalról figyelte a jelenetet, és ugyanaz pergett le az agyában, mint másfél órával azelőtt a feleségéében: hogy úgy látszik, az Editet máris kihallgatták, de egyelőre kiengedték, a rendőr most hozza haza a gyereket.

Később a néni visszatért a babajavító műhelybe, hiszen a húsz forint az azért húsz forint, és a pultnál állva mindjárt ki is derült, hogy valójában nem is húsz, csak tíz. A kislányt és Edut nagyon leteremtették, legfőképpen a kölcsönkérésért, aztán meg a csavargás miatt. Különös módon ezúttal Jóska bácsi bizonyult engedékenyebbnek, még ő csitította a nénit:

–  Most már hagyd békében őket, az a lényeg, hogy megkerültek.

Verácskát azzal fenyegették, hogy ha legközelebb ilyen lesz, akkor elviszi a rendőr és rabomobillal szállítja vissza az intézetbe, mert másodjára már nem szabad elveszni, Edut meg figyelmeztették, hogy csak a hitközségi konyhára meg a kórházba mehet kíséret nélkül, máshová nem. Bólogatott, hiszen nem is akart ő máshová menni, az egész kirándulás nem is az ő ötlete volt. De azért nem haragudott a gyerekre, ahogy általában nem haragudott senkire. Nem jóságból, hanem mert az érzelmek ilyen szélsőségei egész egyszerűen hiányoztak az eszköztárából.

Mindkettőhöz több lépés szükségeltetett volna, ő viszont bizonytalankodva állt középen, egyenlő távolságra a haragtól és a megbocsátástól, épp olyan ismeretlen helyen, mint az a rémisztő kis bolt félúton a Körút és a Lehel tér között.

A baba elég furcsán nézett ki, ami azt illeti. Mivel a műhelyben csak a szabvány babalábakat, vagyis az akkori sorozatgyártott kaucsukbabák lábait tudták egyesével pótolni, a baba mindkét lábát ki kellett cserélni. A jót is. A testének megfelelő méretű donor-lábat azonban nem találtak, így egy árnyalattal rövidebb, kissé görbe ó-lábat kapott, ami eredetileg egy óriási csecsemőhöz tartozhatott. A végtag két centivel rövidebb volt a gyári eredetinél, ez megváltoztatta a baba testarányait, és felsőtestét aránytalanul megnyújtotta. De a legfőbb baj az volt, hogy nem tudott állni, az új lábat tudniillik nem erre tervezték. Járni meg aztán végképp nem volt képes, mintha hirtelen visszafejlődött volna csecsemővé. Ülni is csak egy bizonyos szögben, különben az oldalára borult vagy hanyatt dőlt. Jóska bácsi a fejét csóválva nézegette a konyhaasztal mellett. Neki se tetszettek az új arányok, de a néni azt mondta, még mindig jobb, mintha fél lába lenne, vagy egy se. Ezzel nehéz volt vitatkozni, annál tényleg jobb volt. Jóska bácsi azzal a zseniális ötlettel állt elő, hogy varrjanak neki hosszú, földig érő szoknyát, mint a cigánylányoknak.

Elő is keresett a sezlony alatti dobozból egy piros rongyot, aminek az egyik, folttalan végéből kitelt a szoknya. Később a babának menyasszonyi ruhája is lett, de arra még éveket kellett várni. Egyelőre eladósorban sem volt, hiszen most tanult ülni a szerencsétlen.

Edu nem ismerte a baleset részleteit, de annyit tudott, hogy a Misi gyerek csinálta a bajt, ezért valami homályos szolidaritás ébredt benne a kislánnyal. A Misi miatt volt tehát az egész félresikerült kirándulás. S ezért a fiúkat onnantól nem engedte többet ugrálni a trambulinon, és ha közeledni látta őket, fenyegetően kiállt az ajtó elé, elszántan pislogott rájuk vastag szemüvege mögül.

A nyár fullasztóan meleg volt. A házbéli gyerekek a poroló mellé kitett dézsában pancsoltak glottgatyában, ugráltak a sárga keramitkockákon és összevissza fröcsköltek, a nagyobbak meg kimentek a Dagályba. A néni azonban hallani se akart semmiféle fürdőzésről, mert a strandon, mint mondogatta, hemzsegnek a bacilusok. Még a legyektől is rettegett, porral irtotta őket.

Gabi bácsitól hallotta, hogy az intézetben egyre több gyerek kapta el a paralízist, az egyik nyolcéves kislány bele is halt, mert lebénult a tüdeje. Jóska bácsi az aggodalomtól és a hőségtől álmatlanul feküdt, és szokatlanul sokszor kérdezgette Verácskát, hogy nem fáj-e a feje, vagy nem szédül-e. A néni egy nagy zománclavórba hypermangános oldatot rendszeresített, és abba mártogatták mindnyájan a kezüket: minden hazajövetelkor, vécé után és evés előtt bele kellett tenyerelniük a lila vízbe.

Edut nem féltették annyira. A járvány elsősorban a fejlődésben lévő gyerekeket sújtotta, és eleve azt képzelték, hogy Edut titokzatos immunitása az ilyen nyavalyáktól megvédi, őt csak a cigarettától kell óvni. A néni szerint a Dagály valóságos melegágya volt a betegségnek, és ugyan az újságok igyekeztek megnyugtatni a lakosokat, hogy a kór nem minden esetben jár maradandó bénulással, Edit néni éppen elég elmerevedett kis kart és elvékonyodó vádlit látott a krónikus osztályon.

Így hát strandfürdőről szó se lehetett, a nyár a gangon és a Margitszigeten telt. Jóska bácsi atlétatrikóban, szódával a kezében szidta a meleget, de a felesége emlékeztette, hogy ez mennyivel jobb annál, mint amikor nincs tűzifa, és be kellett látnia, hogy igaza van. Edu ugyanúgy izzadt, mint amikor nem volt kánikula, de nem panaszkodott, bár a keze vörös és ekcémás volt az állandó otthoni és kórházi fertőtlenítgetéstől.

Őszre várták vissza az artistákat, de nem jelentkeztek. Edit nénit viszont beidézték a rendőrségre. Hamarosan Edunak is be kellett mennie, ráadásul egyedül, a nővére nélkül hallgatták ki, aki a folyosón várakozott. Képtelenség volt ott nyugton ülni azon a hosszú padon. Edit néni állandóan felpattant, és az ajtó mellé lépve fülelt. Ha valaki közeledett, visszaült, aztán megint járkált kezében a szögletes retiküllel, amit máskor sose használt. Fekete, zárt, horgolt galléros ruhát viselt és sötét félcipőt, amiben erősen dagadt a lábfeje. Eszébe jutott, hogy a cipőkopogás talán behallatszik azokhoz, és abból odabent esetleg azt gondolhatják, hogy fél. Hogy félnivalója van. Visszament a kényelmetlen padhoz, leült.

Edu nem vallhatta be a küretet, mert fogalma sem volt, pontosan mi történt vele. Csak annyit tudott, hogy volt valami a hasában, ami fájt, és csináltak vele valamit, de azután az is fájt. Hogy mikor, arra nem tudott felelni. Régen. Tavasszal? Tavasszal. Vagy télen? Télen. A kihallgató tiszt elvesztette a türelmét, ráripakodott Edura.

–  Akkor most el kellene dönteni az elvtársnőnek, mikor történt az a bizonyos beavatkozás. Télen?

–  Télen.

A tiszt a tűrőképessége határán volt.

–  Akkor most végeztek magán terhességmegszakítást vagy nem? – üvöltötte. Edu lelassítva elismételte a kérést, hátha úgy jobban megérti, mit akarnak tőle.

–  Végeztek magán terhességmegszakítást vagy nem? Akkor most?

A kihallgatás röhejbe is fulladhatott volna, ha az egyik fél, jelesül a tiszt, nem billeg az agyvérzés határán. Szinte hihetetlen volt számára, hogy ez a nő nem fél. Nem bírta eldönteni, hogy teljesen hülye vagy a képtelenségig elszánt, a sodrából mindenesetre se a csöndes fenyegetés, se a hosszas üvöltözés nem hozta ki, csak hunyorgatott. Látszott, hogy nem érdemes hozzányúlni, semmi nem fog rajta. Már átolvasták az aktáját: ugyan mivel ijeszthették volna meg a szerencsétlent. A néni sokkal jobban félt. Mindent tudtak az örökbefogadásról.

–  Mit gondol, elvtársnő – kérdezték tőle –, milyen morális példát tud maga mutatni ennek a gyereknek? Hogyan akarja a szocialista erkölcsre nevelni, ha maguk ekkora fertőben élnek, ha se a hazugságtól, se a gyilkosságtól nem riadnak vissza? Ha maga gondolkodás nélkül bűnrészességet vállal egy ilyen mocskos ügyben, akkor hogyan tekintheti az állam alkalmasnak egy ilyen szerencsétlen, még mindenre fogékony ifjú ember nevelésére. Mert az állam bizalmat szavazott önnek, amikor ezt a nyiladozó értelmű gyermeket a gondjaira bízta: de ön, elvtársnő, gátlástalanul visszaélt ezzel a bizalommal.

A félcipők fegyelmezetten álltak egymás mellett az asztal alatt a parkettán, de a félköríves záródásnál mindkét oldalon egyre duzzadtabban türemkedett ki belőlük a fáslihoz szokott, elnehezedő láb.

Jóska bácsinak volt a legegyszerűbb dolga, ő ugyanis tényleg nem tudott a műtétről. Teljes képtelenségnek minősítette az egész ügyet és felszólította a kihallgató elvtársakat, hogy nézzenek már rá az Edura. Az elvtársak ezt már megtették. Egy belügyes orvos szakértő kívül-belül ránézett, és a látottak ott voltak pecséttel ellátva a dossziéban. Jóska bácsi csak akkor tört meg, amikor elmondták neki, hogy a felesége mindent bevallott. Megmutatták neki a papírt az aláírásával. Akkor azzal védekezett, hogy ha meg is történt a dolog, a szerencsétlen Edu nyilván fel se fogott semmit a beavatkozásból, hiszen nem ér az fel ésszel semmit. Kérte, hogy a kislányt ne vegyék el, de a tiszt azt felelte, hogy a tárgyalásig ezt még függőben hagyják. Komolyan mérlegelniük kell, hogy a történtek ismeretében mi a leghelyesebb, a gyerek egészséges fejlődése szempontjából legcélravezetőbb megoldás.

A tárgyaláson az orvos és Edit néni is azt vallották, hogy a magzat eleve halott volt. Hogy nem a terhesség megszakításáról, csupán egészségügyi küretről volt szó, aminek ellenkezőjét ennyi hónap elteltével nehéz lett volna bizonyítani. Igaz, magát az állítást se volt könnyű. Az orvost mindenesetre eltiltották hivatásának gyakorlásától és öt év letöltendő szabadságvesztésre ítélték. Edit néni megtarthatta ugyan a munkáját a kórházban, de figyelmeztették, hogy fokozott figyelemmel fogják kísérni az elvtársnő egészségügyi tevékenységét, és innentől, nyomatékosították, a legkisebb kihágás, a szocialista államrend elleni legcsekélyebb vétség is az állásába kerülhet. Verát nem vitték vissza a nevelőintézetbe, de amikor a szemüveges bírónő megpillantotta őt, amint Eduval a folyosón várakozik, akkor szükségesnek vélte jó hangosan megjegyezni:

–  Szegénykém. Erre is mi vár.

Edu ezt úgy értelmezte, hogy a gyereket is ki fogják hallgatni, és jónak látta őt figyelmeztetni, hogy egy orvos megvizsgálja majd, le kell hozzá vetkőzni. És ha megkérdezik, fontoskodott tovább, ő csak mondja azt, hogy a hasa fájt.

–  De nem is fájt – felelte rémülten Vera.

És eszébe jutott a budi, ahol a sarokba szorulva próbálta kitépni a Zsuzsi babát a Karcsi kezéből. Szóval ilyen az, amikor a felnőttek igaziból törvénykeznek.

Piroska Tóni egyedül Gabi bácsival tartotta a kapcsolatot a diogenészfalvai lakók közül. Akárcsak az artisták, ő is ágybérletbe költözött és csak hétvégenként látogatott haza az anyjához, az örökösen panaszkodó Piroska nénihez, akinek még a szomszédai se tudták az igazi keresztnevét. Az üzemet, ahol a bátyjával dolgoztak, Tóni néhány hónap elteltével otthagyta és színesfémgyűjtésből próbált megélni.

Most, hogy ismét megjelent a hegyen, Piroska néni átküldte őt az öreghez, hogy nézzen már rá arra a rohadt kályhára, nehogy még megfúljon álmában az a drága ember, pont az hiányzik csak nekik, hogy tele legyenek vele az újságok, és arról irkáljanak, hogy életveszélyes a telep. Így is folyton fel akarják számolni a házakat, mintha bizony ők nem tartoznának a munkásosztályhoz. Hát hol van a munkásosztály, méltatlankodott Piroska néni, ha nem éppen itt, ez itt körben maga a teljes munkásosztály, kérem szépen.

Tóni hamar megjavította a füstölő, kormozó kályhát, Gabi bácsi pedig ennek fejében az ókori Diogenész életével szórakoztatta őt, miközben kissöprűvel próbálta összeterelni a kályhalyukból kihullott pernyét és törmeléket. Éppen olyan halk és türelmes hangon mesélt Tóninak, mint amikor még gyerekek voltak és átjöttek a bátyjával a szomszédból, hogy kockacukrot ropogtassanak és állatmeséket hallgassanak a túl nagy ebédlőasztal mellé telepedve. Diogenész, hangsúlyozta Gabi bácsi, nem beletörődött a sorsába, hanem megalkotta, és a művével igazán elégedett volt. Az éjjelre kibérelt vaságy ebben az összehasonlításban tényleg igazi luxusnak tűnt, bár Tóni nem igazán volt filozófus alkat, ráadásul számtalan, igaz, teljesen használhatatlan személyes tárgyra is szert tett az apróbb szerelések és javítások során.

Gabi bácsi azt bizonygatta, hogy Diogenész milyen bölcs volt, amikor megfogalmazta, hogy a boldogságot nem az üres birtoklás jelenti, és hogy a felismerést követően igyekezett is megszabadulni a béklyót jelentő, szellemet leigázó javaktól. Tóni hümmögött, egy összecsavart rongyot húzogatott a kályhacső lyukában, aztán átfújta a leszerelt csövet is. Nem értett teljesen egyet Gabi bácsival, ő ugyanis biztosan nem osztogatta volna szét a vagyonát, ha lett volna valamije, de a filozófus és Nagy Sándor párbeszéde azért mély benyomást tett rá.

–  Bármit kérhetett volna tőle? – kérdezte hitetlenkedve, miközben szétkente a kézfejével arcán a kormot.

–  Bármit – bólogatott Gabi bácsi, és odanyújtott egy tiszta rongyot.

Tóni a fémgyűjtés mellett kályhákkal is foglalkozott, bár azokat többnyire nem megjavítani, hanem szétszedni kellett. Kibontani a betétet és lefeszegetni a borítást. A kerámiaburkolat még ép csempéit el tudta adni, ahogy a díszesebb fémajtókat is értékesíthette. A többit pedig, ami fémhulladéknak számított, átvette a MÉH.

Egy alkalommal belvárosi címet kapott. A lakás a bontásra ítélt ház első emeletén volt, és szinte minden mozdíthatót elvittek már belőle, beleértve az ajtótokokat és küszöböket is. Tóni a régi, töredezett samott téglákat kiemelve valami különöset tapintott. Mélyebbre nyúlt, és maroknyi elpiszkolódott arany ékszert kotort elő a lyukból. Ijedten forgatta a tenyerében a kincseket, és arra gondolt, hogy talán nem is igaziak, különben rég elvitte volna őket valaki. Vagy igaziak, és a család egyik tagja égre-földre keresi őket. Végigpörgette az agyában, hányan tudhatnak a bontásra ítélt házról és a kályháról, és hogy vajon ki kérheti rajta számon ezeket az ékszereket. Túlságosan is sokan, szorongott. Azt is tudni szerette volna, legalább hozzávetőleg, hogy mennyit érhetnek. Talán sokat. Gondolatban már a motort is megvette, amire olyan régen vágyott, és tervezgette a mondatot, amivel felmondja a rossz szagú, zajos ágybérletet.

Először a bátyját kereste fel, aki még mindig a forgácsolóüzemben dolgozott. Tóni megvárta, amíg a nagy, gépolajszagú csarnok kiürül, és akkor odalépett a testvére mellé. Óvatosan elővette a zsebéből a már lepucolt láncokat, a karkötőt és gyűrűt, mire a bátyja teljes erővel tarkón legyintette és körbepillantott, hogy nem látta-e meg őket mégis a művezető, vagy valaki más. Ő mindig tudta, suttogott, hogy a Tóni börtönben végzi, hát most majd ez is meglesz, tényleg lecsukják.

–  És akkor hozzám ne gyere majd, hülyegyerek – mormolta komoran Tóninak, ahogy kikísérte a portásfülkéig.

Tóni másodjára Gabi bácsihoz ment, aki sokkal higgadtabban értékelte a váratlan szerencsét, és biztosra állította, hogy azok közül, akik ezeket az ékszereket a kályhába rejtették, már senki nem él. Amikor Tóni visszakérdezett, újra csak megnyugtatta, hogy soha, senki nem fog ezekért a holmikért jelentkezni, ne is fantáziáljon többet Tóni felbukkanó, követelődző vagy nyomozó családtagokról, tekintse inkább ezt a marék aranyat lehetőségnek, a sors ajándékának. Csakhogy a lehetőséggel élni is kell, akadékoskodott Tóni, márpedig ő nem tudja, mihez fogjon, kihez forduljon, hiszen a saját bátyja is azt mondta, le fogják csukni ezért.

–  Nem kell az ördögöt a falra festeni – válaszolta Gabi bácsi a rémült fiúnak. – Lupus in fabula. Nem kell túlkomplikálni a dolgokat, csak szépen bevinni az egészet egy fogtechnikushoz, az majd tudni fogja, hogy hogy csináljon legálisan pénzt belőle.

Tóni hallgatott rá, és zsebében az ékszerekkel besétált az első fogtechnikushoz, akinek a cégtábláját meglátta. Az alagsori kis műhelyben gipsz fogminták sorakoztak az asztalon, és a fehér köpenyes férfi rögtön arról érdeklődött, hogy Tóni miféle pótlást szeretne csináltatni.

A családi ékszerekről szóló meséből szemmel láthatóan nem hitt el egy árva szót sem. Nagyító alatt vizsgálgatta az ékszerekbe ütött fémjeleket, azt kutatva, hogy vajon a tárgyak milyen régi és milyen tisztaságú ötvözetek lehetnek, miközben az asztalra kitett rózsaszín fogsorminták baljósan vicsorogtak Tónira, mint valami exhumálásból előkerült gazdátlan állkapcsok.

A rendőrség már másnap reggel kiszállt Tóni címére, és csak annyi időt hagytak a fiúnak, hogy kabátot vegyen. Még szerencse, hogy nem a hegyre szálltak ki Piroska nénihez: meg is állt volna a szíve szegénynek ijedtében. Tóni azzal védekezett, hogy nem akarta ő értékesíteni a talált holmikat, csupán tanácsot szeretett volna kérni valami avatottabb személytől, és eredetileg ő is ugyanúgy be akarta szolgáltatni az egészet, ahogy az elvtárs – helyesen – tette. A fogtechnikus, ezt Tóni persze nem tudhatta, csak a láncot és az egyik karkötőt adta le, valamint a fiú lakcímét, a biztonság kedvéért. Biztos volt benne, hogy mondjon bármit is, nem fognak hinni a gyereknek. Még bejelentett munkahelye se volt, ő maga árulta el.

Amikor Tónit néhány hét után mégis kiengedték, az első útja az apró, alagsori kis műhelyhez vezetett, de azt zárva találta, csak a fogsorok vigyorogtak az asztalon, látta őket a keskeny ablakon bekukucskálva.

Az artisták nem jöttek vissza. A matrac, amit összetekerve és bezsákolva levittek a szenespincébe, a rá következő év esős hónapjaiban megpenészedett. Véletlenül vették észre. A kislány a tárgyalás óta időnként bepisilt éjszaka. Jóska bácsi mondogatta ugyan neki, hogy éjjel nyugodtan csücsüljön csak rá az ágy alá tolt zománcbilire, de egyszerűen nem ébredt fel, amikor kellett neki. Ilyenkor aztán, ha megtörtént a baleset, Edit néni átdörzsölte a matracot mosószappanos vízzel, aztán szalmiákszesszel, de egy idő után így is megmaradt rajta a folt, és büdös lett. Ekkor jutott eszükbe, hogy hiszen ott van az a másik, csak le kell érte menni a pincébe. A fentinek egy hullámos szélű húgyfolt, annak pedig apró körökből álló penésztelep éktelenkedett a közepén. Mintha rejtett birodalmak tábornokai vívták volna csatáikat két különböző terepasztalon: az egyiken a gomba, a másikon a sárga lé terjesztette ki határait. A penészt mindenesetre könnyebb volt kipucolni, a fűtött lakásban szépen ki is száradt. A húgyfolt makacsabbnak bizonyult.

A beköszöntő hidegnek annyi haszna volt, hogy elmúlt a járványveszély, az újságok szerint legalábbis jelentősen csökkent a bénulásos megbetegedések száma. Állítólag szovjet tudósok már dolgoztak az oltóanyagon, de a megoldás olyan távolinak tűnt, a veszély pedig még mindig olyan közelinek, hogy Edit néni nem hagyta magát lebeszélni a rendszeres fertőtlenítős kézmosásról.

A tél az előzőhöz hasonlóan telt, azzal a különbséggel, hogy a Verácskát nem küldték be a kórházba a hideg időszakban. Nem merték. A krónikuson rendszeresen feltűnt egy-egy gyermekbénulás következményeivel küzdő, a fertőzőktől utókezelésre áthelyezett kis beteg, és a néni úgy gondolta, inkább fázzon meg az a lány, mint hogy elkapjon valamit.

Meg is úszta szépen a telet, egyetlenegyszer volt csak lázas beteg, de abban a pár napban is gondot okozott, hogy ki maradjon vele otthon. A Lantosék az utóbbi időben furcsán elmaradtak tőlük. Ha Edit néni összefutott a Magdussal, az éppen csak ráköszönt, és már igyekezett is tovább. Jóska bácsi se járt már át sakkozni a Lantos Ferihez, pedig régen ki nem hagytak volna egy hetet sem. A Feri nem hívta, ő meg nem ment. Azzal magyarázta a dolgot, és a feleségének is ezt mondta, hogy ilyen zavaros időkben a Lantosék nem szívesen barátkoznak olyannal, akinek a rendőrséggel volt dolga. Elvégre a Marika mégiscsak a Szovjetunióban tanul állami ösztöndíjjal. Ez az érvelés, ha bántotta is Edit nénit, elfogadhatónak tűnt, így maga se erőltette a közeledést. A helyzet egy év múlva magától megoldódott, a Lantosék ugyanis váratlanul elköltöztek. Állítólag Budára, egy villaházba – a kerületet, címet senki se tudta.

Edit néni ötvenhatban találkozott újra velük, véletlenül. A Lehel téren a sínek melletti bútorraktárat ismeretlenek feltörték, és hordták a népek szét a sok holmit, ki mit talált. Ő a piacról jött, nem mintha lehetett volna kapni bármit, de azért próbált egy kis zsírt keríteni, mert az is elfogyott. Akkor vette észre a Lantos Ferit, amint egy másik emberrel cipel egy komódot az Élmunkás híd felé. Edit néni ráköszönt, de a férfi elfordította a fejét, mintha csak a komódon keresne jobb fogást. Na hiszen. Jóska bácsi otthon vonogatta a vállát, hogy talán nem is ő volt, mert mit csinálna ez errefelé, ha egyszer Budán lakik, mire Edit néni rosszmájúan megjegyezte, hogy mit, mit, hát viszi Budára a komódot, úgy látszik, Pesten olcsóbbért lehet szerezni.

Benkő doktor ismét megjelent a kórházban, ahol teljes volt a felfordulás. Edit néni éppen csak odaköszönt neki, nem kérdezte meg, hol volt annyi ideig, mi történt vele azóta, az orvos pedig megkönnyebbült, hogy nem kell elhallgatnia, mi történt. Egyszer egymás mellett sétáltak el a kórházi büféig, ami egy apró pavilon volt a belső járdák találkozásánál, egy nyáron kifelé is szolgáló ablakkal és jó időben a fűre kitett bádogasztalokkal. Meggörnyedve mentek a kis, fűthető bodega felé, de a szélben megtett kétszáz méter alatt alig váltottak szót. Benkő hálás volt, amiért az állandó gyanakvás csöndje mellett valaki a cinkos szótlansággal is megajándékozza.

Később Gabi bácsi elmesélte, hogy amikor kiszabadult, rögtön elkezdte szervezni a kivándorlást, de csak évekkel később sikerült elmennie az egész családjával együtt, mert addig hol a felesége, hol a gyerekek nem kaptak útlevelet. Amikor pedig mehettek volna, a forradalom alatt, a felesége éppen vajúdott a harmadik gyerekkel. A másik orvos, aki Edun a műtétet végezte, és aki ellen Edit néni is aláírta végül a tanúvallomást, a börtönben meghalt. Állítólag szívroham végzett vele. Hogy a szívrohamot magát mi idézte elő, arról már nem szólt Gabi bácsi. A család továbbra is ugyanabban a belvárosi lakásban maradt, a rendelőt felszámolták.

Gabi bácsi azt is mesélte, hogy a Piroska Tóni külföldre szökött, üzent az anyjának és a bátyjának, hogy már Amerikában van.

Edit néni nem sokat értett az egész felfordulásból. Abban egy pillanatig se hitt, hogy ezek majd elmennek. – Olyan nincs – mondogatta Jóska bácsinak lámpaoltás után, hogy ezek elmenjenek. Kiirtani se lehet őket, visszajönnek. Olyanok, mint a poloskák.

Igaza is lett, és a legsötétebb hónapokban a konyhában motozva, kezében a szeletelőkéssel gyakran kiszólt a gondolatai közül, hogy ő aztán megmondta előre, miért, hát mit gondoltak, hát mért mentek volna el, fene enné a pofájukat.

Novemberben arra ébredtek éjszaka, hogy zörgetik az ablakot. Edu riadt fel először. Ült az ágyán, fülelt, de nem mozdult. Aztán a néni is kinyitotta a szemét, megdermedt a rémülettől. – Én vagyok az – zörgette tovább az ablakot az árnyék, de a lefojtott suttogásból nem lehet ráismerni, hogy ki lehet az az én. Jóska bácsi kikukucskált, aztán óvatosan résnyire nyitotta az ajtót és behúzta a konyhába a fiatalabb Czajka fivért.

A fiú azt kérte, hadd maradjon ott éjszakára. Megígérte, hogy reggel elmegy, csak hadd aludjon néhány órát. Borostás volt és rémült. Edu bambán pislogott rá, Jóska bácsi vakaródzott, habozott. Féltette a kislányt, ezt a Czajka gyereket meg sose szívelhette igazán. Mit keres ez itt éjszaka, miért pont ide ette a fene. Miközben ezeket gondolta, összefogta a sarkánál az Edu ágyneműjét és bevitte a gyerek ágyára. A kislányt, aki még erre se ébredt fel, szépen felnyalábolta és áttette a nagyágyba, ahol a legelső időkben is aludt. Nem lett sokkal nehezebb azóta, az volt az érzése, hogy nincs is súlya.

A néni papucsba bújt, takarót dobott a konyhai sezlonyra. Nem gyújtottak lámpát, a félhomályban kérdezgették a fiút, hogy keresi-e valaki, és látták-e ide, a házba bejönni. Meg hogy mi van a másik Czajkával. – Elment – felelte az ifjabb Czajka, akinek a bátyjával párosban épült fel az összes száma, és aki most az egyszer, éles ellentétben minden korábbi tapasztalásukkal, meglehetősen büdös volt. Térdét felhúzva összegömbölyödött a sezlonyon, mint egy gyerek, és azonnal elaludt.

Az ígéretét betartotta: már hajnalban elment, méghozzá Józsi bácsi sapkájában, arcát sálba burkolva, hogy ha kinézne valaki a gangra, azt hihesse, az öreg távozik.

A forradalom után minden visszatért a régi kerékvágásba. A kislány megint mehetett iskolába, Jóska bácsi eljárt dolgozni, a néni és Edu mosták az edényeket és a vért az osztályon. Edu még fizetésemelést is kapott, a néni a gyerekkel együtt elvitte őt cukrászdába. A kislány alig kanalazott a süteményből, csak piszkálgatta a villával a somlóit, Edu viszont két pofára zabált, meg kellett törölni a papírszalvétával a száját, még az állán is állt a hab, mint valami körszakáll.

Az utóbbi időben rohamosan öregedni kezdett. Mindig is volt benne valami koravén vonás, mintha egy gyerekarcot torzítottak volna ügyetlenül középkorúvá, most viszont hirtelen hasonlítani kezdett a nagyanyjukra. Edit néni jól emlékezett a miskolci évekből a lomha, széles fejű, mélyen ülő szemű öregasszonyra, akivé lassanként Edu is változott. Számtalanszor elképzelte, hogy vajon milyen lett volna az a meg nem született gyerek, és valahányszor erre gondolt, mindig valami Eduhoz hasonló tompa arcú szerencsétlen teremtést képzelt el kicsiben. Valamiért mindig lányt, sohase kisfiút. Pedig az a magzat, akit a szerencsétlen Eduból kioperáltak, ennyit az orvos azért elárult, egy kisfiú lett volna.

Hat órával később a kisebbik Czajkát a határon lelőtték. A Jóska bácsi sapkája, ami eleve kicsit nagy volt rá, estében leröpült a fejéről. Edit néniék még évekkel később is azt hitték, hogy él, és találgatták, hogy vajon összeállt-e újra párba a bátyjával.

Jóska bácsi a tárgyalás óta soha, egyetlenegyszer se kérdezett rá, hogy mi is volt igazából ez az egész gyerekügy, mert röstellte volna szóba hozni, ami Eduval történt. Arra se gondolt szívesen, hogy valamikor Vera is nagylány lesz, hogy vigyázni kell majd rá, és fogalma sem volt, hogy ha felserdül, hogy kell majd megóvniuk. És arról főleg nem, hogy kitől.

Nem tetszett például neki, ahogy a kislány nézegeti magát a tükörben. Minek nézegeti – dohogott. A gang túloldalán egy öreg cipész lakott, aki kihajtható tetejű, emeletes fadobozában a kislány számára titokzatos apró tárgyakat, tekszeket, csatokat, cipőgombokat, fémsarkantyúkat tárolt. Ha a gyerek átment hozzá, elé tette a dobozt, hogy tessék, rakjon rendet, az idegen helyre keveredett alkatrészeket a két ujja közé csippentve tegye vissza a megfelelő rekeszbe. Verácska órákig képes volt elüldögélni az öreg mellett. Pedig az nem beszélt hozzá, csak néha adott valami utasítást a ragasztószagú munkadarab fölé hajolva. – Na, ez még tíz esztendeig cipő lesz – morogta elégedetten, ha sikerült megjavítania egy-egy agyonhordott darabot. Választ nem várt, és azt se lehetett tudni, hogy egyáltalán hallja-e, amit a gyerek mond, mert mindkét füléből örökös vattapamacs lógott ki.

Egyszer egy ilyen szomszédolás után a kislány szokatlan ékszerrel tért haza. A nyakék úgy festett, mintha valami bennszülött készítette volna egy beavatási szertartásra a civilizált világ szemetéből, mit se tudva a tárgyak eredeti rendeltetéséről. A barna pertlire nagyság szerint volt felfűzve alátét, lyukacsos fémsarok, kioperált fém fűzőkarima, késsel lekanyarított bőrfecni. Az egyes darabokat egy-egy eltérő színű pertliből kötött csomó választotta el egymástól.

Edut nem hozta lázba az ékszer. Odahajolt, megnézte, mondta, hogy szép, de nem azért, mert tetszett neki, hanem mert megtanulta, hogy ilyenkor ezt szokás mondani. A virág meg a nyaklánc szép, a kutya harapós, az étel finom, a hal romlandó, a piac drága, slussz-pássz.

A néni, aki éppen főzött, csak annyit vetett oda a nyaklánc láttán, hogy vegye le a Verácska, mit szólnak a szomszédok, ha ilyennel a nyakában császkál. Különben jó is, hogy hazajött – fordult a tűzhelytől újra a gyerekhez, legalább megnézi, hogy kell a fasírozottat megcsinálni. Evvel a darálóval szokás a kenyeret ledarálni, úgy, úgy, forgassa csak meg Vera a kart. Azért olyan könnyű tekerni, mert most nincs benne semmi. Verácska nézte az asztalon a tálat, és eléggé undorítónak találta a máléra duzzadt kenyérmaradékot. A néni egy fej apróra vágott hagymát meg egy tojást kevert a darálékhoz, és kérte a kislányt, hogy jól dolgozza össze. Közben megmosta a kezét, és a masszát puha tenyerébe vette, aztán bedobta a gombócot a forró libazsírba. Felsistergett, ki kellett nyitni a konyhai ajtót és becsukni a szobáét, hogy a szag kifelé menjen, a gangra.

A kislány rettenetesen unta a főzőcskézést. Még mindig az a szó járt a fejében, hogy indián, és sokkal jobban szeretett volna egy sátor mellett guggolni a tábortűznél, mint itt kuksolni ebben a szűk és fülledt konyhában a néni oldalán. Azt akarta, hogy legalább a házbéli gyerekek lássák a nyakéket, úgyhogy a tálalásig lekéredzkedett az udvarra. Beállt a poroló mellé, nekidőlt a szárának és várt. Sajnos senki nem volt kint, egyedül az Elek Misi anyja jött haza, de rá se hederített Verára. Csókolom, mondta csalódottan kislány, és visszament az emeletre. Kiült az ablak alá a sodronyra. Az egész házban érződött a sült hagyma és a zsír nehéz szaga. Edu a belső szobában várta a vacsorát, mert a néni nem szerette, ha láb alatt van és folyton mindenbe beleeszik. Csak a terítésnél jöhetett elő, neki kellett háromszögre hajtogatni a szalvétákat.

A hazatérő Jóska bácsi már a fordulóból integetett a kislánynak. Amikor mellé ért, rögtön megkérdezte, mi az ott a nyakában. Verácska azt felelte, hogy ékszer, a cipész bácsitól kapta, és ez már örökbe az övé.

A többi olyan gyorsan történt, hogy a néninek feleszmélni se volt ideje, Edu meg kiszaladt a gangra és egyik lábáról a másikra állva jajveszékelt.

Jóska bácsi ugyanis karon fogta a kislányt, bependerítette a konyhába, onnan át a szobába, és csak akkor hagyta abba a verést, amikor a gyerek már a földön feküdt és azt ismételgette, hogy soha többet, soha többet, soha többet nem megy át a cipészhez. Nem sírt, legalábbis a könnye nem folyt, csak szárazon hüppögött, mintha csuklana. Amikor annak idején a Zsuzsi baba miatt zokogott, az egészen más volt. Most csak halálosan elsápadt, mintha minden vér kiment volna az arcából, és valami vadállati idegenséggel bámult.

Addigra Jóska bácsi is lecsillapodott, kiment a konyhába és a kezébe temette az arcát. A néni ráparancsolt Edura, hogy terítsen meg. Benyitott a szobába és ölbe vette a gyereket. Ennyi erővel egy zsákot is ölelgethetett volna: a kislány nem fogta át a nyakát, nem válaszolt, csak nézett maga elé. A nyakék már nem volt rajta, a bácsi letépte.

Senkinek nem volt étvágya, csak Edu csámcsogott átszellemülten. Ő szedte le aztán az asztalt is, amíg Edit néni bent lefektette a gyereket. A láncot éjjelre visszakötötte a nyakába, reggelre ott volt a lenyomata a bőrén. Csak öltözésnél csomózta le, hogy azért mégse abba menjen iskolába, miközben sötét, szemrehányó pillantást vetett a bácsira.

Verácska pedig még aznap délután részletesen kikérdezte a fiúkat, hogy tulajdonképpen kik is azok az indiánok. Misi szívesen beszélt erről, és azt mondta, nekik otthon van indiános könyvük is, de az a lányokat úgyse érdekli. Egy lány soha nem lehet igazi indián, csak ha például az apja is az volt. A kislány lefekvés után sokáig gondolkodott ezen, de bármennyire igyekezett is felidézni valamit az intézet előtti évekből, sehogy nem sikerült előhívnia emlékezetéből azt a múltbeli arcot: folyton eltakarta egy elképzelt, sasorrú, tollas fejdíszt viselő, meghatározhatatlan korú férfi fantomarca.

A láncot visszavitte az öregnek, aki nem értette, mi történt, és a süketekre jellemző túlzott hangerővel többször is elismételte, hogy felőle a gyerek nyugodtan megtarthatja, neki aztán nem hiányzik ez a sok mifene, csak azért tartogatta őket, mert kidobni mégse akarta. Ez persze nem volt igaz, már délelőtt bosszankodott, hogy csak páratlan számú pertligyűrűt sikerült előkotornia, miközben örült is, hogy a gyerek így feltalálta magát, amíg ő dolgozott. Nem volt ügyetlen lány létére, még akár cipész is lehetett volna belőle. Az öreg megvonta a vállát, átvette a füzért, és amikor a gyerek becsukta maga mögött az ajtót, nekiállt szétbontogatni az egészet. Nem volt könnyű: összevissza szabdalt, elfeketedett ujjbegyei nehezen boldogultak a szorosra kötött, apró csomókkal.

Úgy sejtette, az asszony vitette vissza a kislánnyal az ékszert. Szigorú egy nő volt, az már biztos, ki nem állhatta a cicomát. Nem látott rajta az öreg cipész soha még egy színes sálat se, amióta itt laktak. Legfeljebb csipkés kendőt a fején, ünnepnapokon.

Jóska bácsi az elkövetkezendő hónapokban, években aztán soha nem ütötte meg a gyereket, csak később egyszer, amikor már fiatal nővé serdült. De az még messze volt, egyelőre épp csak domborodni kezdett a melle. Fájt a két kis halom, Edit néni este vizes törölközővel borogatta, amit Jóska bácsi szemérmesen igyekezett észre se venni. A törölközőt mindig a hálóing fölé terítették, és néha már délután is borogattak egyet, amint Verácska hazajött az iskolából. Egyszer ki is szólt a folyosóra, hogy ő most nem tud még lemenni játszani, mert priznicben van a melle, mire a fiúk fuldokolva röhögtek, hogy na, akkor az el is múlik holnapra, nem kéne azt nagyon borogatni. Verácska ettől kicsit megnyugodott: ezek szerint ez olyan dolog, ami el tud múlni. Ennek örült volna legjobban, a mell növekedése ugyanis azzal az ijesztő perspektívával társult a fejében, hogy előbb-utóbb olyan lesz a teste, mint az Edué vagy a nénié: terjengős, lila eres, püffedt. Mindig ijesztőnek találta a meztelenségüket.

Nem mintha nem szerette volna őket, de ő maga egészen másfajta fiatal nővé akart válni. Olyanná, amilyeneket a divatlapokban lehetett látni karcsúsított kabátban és kalapban, kifestett szájjal.

A hitközségi irodán volt egy mosolygós asszony, aki mindig azt mondta neki, valahányszor csak az ételhordóval cammogó Edut elkísérte az ebédért, hogy nahát, Verácska, te már megint nőttél, olyan szép leszel nagykorodban, mint a Sophia Loren. Egy alkalommal, amikor a nénivel ott jártak, Vera megpillantott az ablakpárkányon a cserepek között egy közepén lyukas fehér követ. Az idegen, kontyos asszony szerint a kő a Fekete-tenger partjáról jött: Vera tenyerébe nyomta és azt mondta neki, hazaviheti. Verában az ajándék és a dicséret is mély nyomott hagyott. A Fekete-tengert valóban tintafeketének és végtelennek képzelte, a nőt pedig, akihez hasonlítgatták, földöntúlian szépnek és valamiért aranyszőkének. Évekkel később, az Ipoly moziban a mákos filmvászonra bámulva keserű csalódást érzett: szóval ez az a Sophia Loren! Csontos, erős szemöldökű, lóarcú nő volt, kiabálva szaladt egy poros földúton. Vera rondának találta, a filmet meg hangosnak.

Ezerkilencszázhatvanban azonban még fogalma sem volt, hogy’ fest az a karikafülbevalós, duzzadt ajkú asszony, csak azt tudta biztosan, hogy semmiképpen sem szeretne úgy kinézni felnőttkorában, mint a néni vagy az Edu. Képzeletében a kiszolgáltatott, örökösen verejtékező kövérség a szegénységgel kapcsolódott össze, a házbéli asszonyok és a hitközségi irodán dolgozó nők szinte mind kövérek voltak, az egy szem Ilát kivéve, aki viszont állandóan turbánt viselt, mintha épp berakták volna a haját. Betegesnek látszott, hamarosan meg is halt rákban. És ez az Ila néni sem úgy volt sovány, mint a gazdagok az újságokban, hanem esetlenebbül. Büdös volt a szája, fekete a foga, beesett a szeme. A gazdagok könnyedén viselték a testüket, valahogy hiányzott belőlük a környezetében élő nők igyekezete, ami mindig átütött szánalmas eleganciájukon, mint a fényes anyagokon a verejték. Verácska, ha választani lehetett volna, leginkább fiú szeretett volna lenni, hogy senki az életben többé meg ne verhesse, de ha már mégis nőnek kellett születnie, akkor legszívesebben gazdag és szőke lett volna. Mind a kettő elég elérhetetlennek látszott, de arra gondolt, világos hajjal még a gazdagság is sikerülhet, vagy fordítva, előbb meggazdagszik, és akkor majd befesteti a haját olyanra, mint a színésznőké.

Vera tizenhárom éves volt. Vagy fél fejjel magasabb az osztálytársainál, hegyes mellű, hegyes állú és hegyes könyökű. Már most nagyobb lába volt, mint Edunak vagy a néninek. Nem is volt kitől cipőt vagy szandált örökölnie, hiába ment fel a néni időről időre a hegyre, hogy tegyenek már félre neki valamit az intézeti gyerekeknek küldözgetett segélycsomagokból. A félretaposott lánycipők között a legritkábban volt harmincnyolcas, és ha akadt is, addigra kivette magának valami felnőtt. Az átalakított ruhák mindig rosszul álltak, és kezdték zavarni a gyereket a csontos lábszárán kiütköző sötét szőrszálak is. Reménytelenül csúnyának érezte magát, csúnyábbnak, mint amennyire valójában volt, mert tényleg esetlenebbül kamaszodott, mint a legtöbb kortársa.

Egy délután, amikor éppen senki sem volt otthon – Edu és a néni még nem jöttek haza a kórházból, Jóska bácsi pedig kisegített egy méteráruboltban, mert újabban ez volt a munkája –, Vera egyedül üldögélt a szobában. A néni megkérte őt, hogy hozza el az ebédet, aztán tegye ki szellőzni az ágyneműt.

Az első meleg tavaszi napok egyike volt. A gangról látszó kék égdarab alapján biztosra lehetett venni, hogy nem lesz eső. Vera kitárta a fülledt szoba ablakát. A nagyágyon felhajtotta a takarót, fogta a két terebélyes dunnát, kirakta őket a párkányra. Aztán a konyhaajtón át kilépett a körfolyosóra és átemelte a fehér csomagokat a korlátra. Ekkor vette csak észre, hogy a rács tiszta rozsda meg maszat, úgyhogy hamar végigtörölte egy konyhai ronggyal a vasat. Ide teregette ki aztán az Edu ágyneműjét is: az volt a legbüdösebb. Ugyanaz az émelyítő, kesernyés szag áradt belőle, ami nappal is kiszellőztethetetlenül ott ólálkodott a konyhában és Edu szennyes ruháiból is párolgott. Amikor mindennel végzett, visszament a szobába, és az üres ágyra ruhástól leheveredve bámult ki a nyitott ablakon. Csend volt a házban, a kapu se csapódott. Szemben az öreg cipésznél le voltak eresztve a faredőnyök. Már hónapok óta betegeskedett, és mivel nem volt senki, aki ápolja, távoli rokonok bevitették a szeretetkórházba. Edit néni egyszer még meglátogatta, azóta viszont folyton csak sopánkodott, hogy ki tudja, kik költöznek majd a helyére, ha ez a szerencsétlen meg talál halni.

A tavaszias, hűvös levegő és a csend úgy elálmosította Verát, hogy elbóbiskolt. Távolról, nagyon messziről átszűrődött a házfalakon a villamos zörgése, de semmi más zaj nem zavarta meg a ház mozdulatlanságát. Fázott, magára húzta az ágyterítőt, és félálomban érzékelte, hogy annak is milyen áporodott, poros szaga van. A díszpárnákból a bácsi olcsó hajszeszének szúrós illata áradt, zizegett a belsejükben a tömés.

Hirtelen kiabálás ébresztette. Valaki gajdolva ismételgetett valami dallamot lent az udvaron. Először fel se fogta a kiabálás értelmét.

–  Tollat veszek, ágyneműből, örökségből, tollat veszek, párnát, dunnát, ágyneműből, örökségből tollat veszek! – Vera felült, belebújt a papucsába és kilépett a gangra.

A cigányasszony az udvaron éppen az ő ablakukra, pontosabban a kitett dunnákra bámult, úgy ismételgette a mondókáját. A jelenet hirtelen olyan szédítően, minden részletére kiterjedően ismerős volt, hogy miközben a dunnákat felölelve visszapréselte magát a szobába, mintha az időben nyomakodott volna visszafelé valami még belsőbb, még fénytelenebb szobába, ahol egyszer már ugyanez, ugyanígy megtörtént. Ez az asszony állt akkor is lent az udvaron a poroló mellett, ugyanígy csípett a tavaszi levegő, és ő ugyanígy tekintett lefelé a folyosóról.

Váratlan erővel tolult emlékezetébe az a régi délután. Talán hét- vagy nyolcéves lehetett, pislogott arra az idegen asszonyra, aztán beszaladt a szobába és elővette a szekrény alól a titkos dobozát, amelyben a kincseit tartotta. Volt benne egy közepén lyukas kő, amit egyszer a hitközségi irodán kapott, egy hímzett zsebkendő és egy fehér, hosszú toll. Akkor, azon az évekkel ezelőtti délutánon ő felkapta a tollat, lerohant vele az udvarra, és izgatottan dugta az asszony orra alá, hogy mennyit ad érte.

Később a bácsi nevetve mesélgette az utcabelieknek a jelenetet, de Edit néni nagyon elkomolyodott.

–  Mit akartad te eladni azt a libatollat, he? Hát minek neked a pénz? – kérdezte később, amikor a kórházi járdán haladtak a Fertőző épülete felé.

–  Hogy gazdag legyek – felelte teljes természetességgel a gyerek. A néni megtorpant és nagyon komolyan a szemébe nézett, mint aki valami fontos, életre szóló dolgot szeretne megfogalmazni.

–  Gazdag?! De hát mi szegények vagyunk! Aki szegény, abból sohase lesz gazdag. Sohase. Legföljebb csak olyan szegény, akinek van pénze. Gazdag sohase. Ezt tanuljad meg! – nyomatékosította a kezét megszorítva.

Vera most visszaemlékezett arra a délutánra, a járdára, a néni lyukacsos, drapp cipőjére, a hangsúlyaira, és ahogy becsukta az ablakot, ahogy látta magát halványan tükröződni az üvegen, és ahogy visszahajtogatta az ágytakarókat, arra gondolt, hogy ő igenis olyan szegény akar lenni, akinek van pénze. Álruhás szegény: olyan, aki gazdag.

Tizenöt volt, amikor újra megismétlődött egy, az előbbihez kísértetiesen hasonló képsor, ami aztán valami egészen más, a maga módján szintén emlékezetes jelenetté állt össze. A használt tollat felvásárló házalók minden tavasszal megjelentek, ahogyan az ócskás is, aki elvitte a csorba tányérokat, tönkrement matracokat, megmolyosodott szőnyegeket, és egyik tavaszon a már használhatatlanná nyűtt kórházi ágyat is az ablak alól. Az ilyen vándorló ószeresek mindig a szűk, sárga keramitkockás udvar közepén álltak meg a kézikocsijukkal, onnan kiabáltak fel a lakóknak. Ugyanott, középen állt meg a redőnyös is, ha a gurtnikkal megpakolt molnárkocsival megérkezett, és innen üvöltött fel a körfolyosóra régen a szódás, a jeges és a szemétszállító is, mintha csak valami titkos jel alapján érzékelnék a belső udvaron azt a mértani pontot, ahová minden lakásból lelátni.

Azon az őszi délutánon is ilyesmi történt. A félretaposott papucsot viselő nő lecövekelt odalent a poroló mellett, tenyeréből tölcsért formálva óbégatott, hogy ő a Weiningeréket keresi, magát a Weiningernét, aki állítólag itt lakik. Hátrahajtott fejjel, vaktában kiabált, az egész visszhangos udvarhoz intézve a szavait. Többen is kinéztek, valaki egy első emeleti ajtó felé mutatott, Jóska bácsi pedig kilépett a gangra. Háziköntöst viselt, az övet megszorítva érdeklődött, hogy mit akar az illető. – Beszélni vele.

Jóska bácsi lekanyarította magáról az utcai ruhára hazaérkezéskor mindig felkapott csíkos köntöst és lecsoszogott az udvarra. Edit néni odabent azon töprengett, hogy mit akarhat tőlük ez a nő, és ha akar valamit, miért nem a kórházban keresi meg. A sodronyos ágyon már túladtak, azt nem akarhatta, más eladó holmijuk meg nemigen akadt. Rokonuk se, aki üzenhetett volna. A közeliekből egy sem élt, a távolabbiak, Miskolcról, más módját találták volna a híradásnak. Edit nénit valami körvonalazatlan rossz érzés kerülgette, úgyhogy amíg hamar visszapakolta a helyükre a tányérokat, ráparancsolt Edura és a kislányra, hogy menjenek szépen be és ki ne jöjjenek, amíg nem szól. Éppen időben csukta rájuk a szobaajtót, mert az asszony közben felért Jóska bácsival. A lépcsőket szedve elpanaszolta, mennyire sajog a térde, már dolgozni se tud tőle. Hat hónapja nem bír semmi munkát vállalni, csak orvoshoz jár, még az is lehet, nyögött, hogy ez nem sima reuma, hanem valami daganatféle.

Nem volt öreg, alig lehetett több negyvennél, de több foga is hiányzott már. Még mindig nem árulta el, ki a fene ő tulajdonképpen. Sötét, durva szálú, tincsekben őszülő haja kócos lófarokban lógott a hátára. Ki volt rúzsozva, és egy megráncosodott, pattintózáras lakkretikült lóbált a karján, ami egyáltalán nem illett az öltözékéhez: se a kopott, sárga szövetszoknyához, se a kiszálazódott, zöld pulóverhez meg a papucshoz. Forgolódott a konyhában, mintha a retikült akarná letenni, a „lyányt” akarta látni. Vera nem sokat tudott kivenni a jelenetből az üvegen keresztül. Az ágy szélén kuporgott a szuszogó Edu mellett.

Meg se moccantak, mintha a néni ijedtsége hirtelen rájuk is átragadt volna. Edunak eszébe jutott az a régi ügy, amikor a nővére a visszhangos folyosón várt rá, amíg bent a türelmét vesztett kihallgató tiszt vörös fejjel ordítozott, és most azt képzelte, az idegen nő megjelenése homályos, kései folyománya annak a teljességgel soha át nem látott, dermesztő történetnek. Vera inkább valami kórházi ügyre gyanakodott, főleg, amikor az asszony egy papírt halászott elő a retikülből, és behallatszott a konyhából, ahogy támogatást meg pénzeket emleget. Jóska bácsi végül, ezt Edu, aki az ágy közepén ült, jobban megfigyelhette a vitrázson át, mert a konyhában időközben villanyt gyújtottak a korai sötétedés miatt, pénzt nyomott a kezébe, amit az asszony gondosan átnyálazott, aztán hálálkodva eltett.

Ezzel tulajdonképpen végzett is. Panaszkodott még egy keveset a térdére, de mivel senki sem válaszolt vagy sajnálkozott, oldalazott lassan az ajtó felé, rövid pillantással felmérve a konyhát és a belső, sötét helyiséget. A kredenc pöttyös, homokfújt ajtaja végig volt repedve, az eltolható üveg mögé Edit néni becsúsztatta a számlákat. A tejes edények ebben a szekrényben álltak, a húsosak a másik, szintén zöldre mázolt nyitott polcon. Az olajzöld hokedlikből három ki volt húzva, ám az asszonyt senki se kínálta székkel. Elköszönt, rövid pillantást vetve a tűzhelyen álló lefedett fazékra. A néni észrevette, hogy a körfolyosóról még laposan bekukkantott a belső helyiségbe, ahová a behúzott sötétítőn át nem láthatott be.

Már teljesen besötétedett, de őket még hosszú percig odabent tartották, mintha a veszély nem múlt volna el teljesen, aztán Jóska bácsi egyszer csak feltépte a szobaajtót, és nagyon határozottan beszólt, hogy most már igazán ideje megvacsorázni.

Verának és Edunak nem mondtak semmit a látogatóról. Jóska bácsi azt is csak lámpaoltás után jegyezte meg, hogy ő egyszerűen nem hiszi el, hogy ez a nő a Verácska anyja. A néni hallgatott, aztán józanul válaszolt: – Pedig hasonlít is rá. Csak a Vera szebb. Szerencsére.

A néni nem tudta eldönteni, mi a helyes: ha szóba hozza a gyereknek az asszonyt, vagy ha egyelőre hallgat róla. Emlékezett rá, hogy milyen állapotban került Vera annak idején a hegyre, igaz, akkor már két hetet eltöltött valami otthonban. Nem bírt nem haragudni erre a nőre, különösen most, hogy látta is. Nem tudta kiverni a fejéből a foghíjas, kirúzsozott, sötét bajuszkával árnyékolt cserepes szájat, a széles pofacsontot, a ravasz, ide-oda sikló tekintetet. Második pillantásra azt is felfedezte, hogy nő fülcimpái megnyúltak, mintha valamikor régen súlyos fülönfüggőket viselt volna, a körmei pedig piszkosnak tűntek a lakk alatt. Ez lehetett volna a munkától is, ha nem épp maga az asszony mondogatta volna, hogy hat hónapja nem képes dolgozni.

Néhány hét múlva ismét megjelent, megint pénzt kért. Jakabné később elkotyogta a kapualjban, hogy járt már itt korábban is az a nő, egy délelőtti órában, de akkor senkit sem talált otthon. Várakozott egy keveset a körfolyosón, nézegette a melegben a csukott ajtókat, aztán elment. De most már tudta, hova kell jönnie, és megjelent újra. Jóska bácsi ezúttal se ültette le, ha lehet, még kevésbé volt vele szívélyes, és amikor lekísérte, a lépcsőfordulóban váratlanul közelebb lépett hozzá, mintha csak elvesztette volna az egyensúlyát a kanyarban. Az arcába meredt, de nem a szemébe, hanem a szúrós kis bajuszkájára szegezte a tekintetét. Szinte nyájas arccal, visszafojtott hangon azt suttogta, hogy soha a büdös kurva életben nem akarja többet itt látni, ez legyen világos, és ha netán mégis idejön, a hajánál fogva hajítja ki, ezt megígérheti. Az asszony jobbnak látta nem lármázni, ám a lenti faliújság mellé érve azért még visszaszólt:

–  Égtetek vón’ el mind Óspicban. Rohadékok.

Nagyot döndült utána a kapu.

Vera egyszer egy április végi délutánon hazafelé jövet egy vászonzacskót talált a kukák mellett. Feldobva, jókedvűen ért haza, mert egyrészt több hetes iskolai szünet következett, másrészt majálisra készültek a Margitszigetre. Megtorpant, lehajolt, kibontotta a zacskót. Tele volt csillogó pertli-gyűrűkkel, mintha egy baba aprócska ékszereit hajította volna valaki szemétre. Innen tudta meg, hogy meghalt a cipész. Az árakat, bőröket és a kevés használható bútort valaki elszállíttatta, a többi kacatot a szomszédok hordták szét, és ami már senkinek se kellett, az ide, a szemét mellé került. Még onnan is akadt, aki elvitte, hátha jó lesz valamire. Vera guggolva turkált a maszatos vászonszütyőben, amely ugyanazt az erős ragasztószagot árasztotta, mint emlékeiben az öreg egész lakása és műhelye.

A ragasztószagba az erjedő szemét langymeleg bűze és a pincelejáró felől áradó hűvösebb dohszag vegyült, amit az alumínium kukákat folyton oldalba hugyozó kandúrok szaga fűszerezett. A zacskót is lespriccelhette már valamelyik, ragadt a madzagja.

Állítólag nehezen halt meg az öreg cipész, sokáig szenvedett, és az utolsó hónapokban senki sem látogatta. Verának évekkel később, amikor a susztermellkas szót először hallotta, ez a levegőtlen tavaszi délután jutott az eszébe: a salétromos kapuboltozatban megrekedő fojtó szagok és a halál szorongató közelségének érzése, amint a mellébe nyomódó térddel guggol a kiszórt holmik felett.

Jóska bácsi szomorkás, méltatlankodó arccal mesélt a szeretetkórház bűzös folyosójáról, az öreg sarokba tolt, paravánnal elkerített, összehugyozott ágyáról, mintha a cipész nem is a saját évtizedes szomszédjuk lett volna, és nem ő maga nevezte volna annyiszor szaros kéjencnek, vén szatírnak, sunyi bakkecskének. Úgy látszik, az utóbbi időben a boltban rákapott a történetmesélésre, és most éppen úgy lovalta bele magát a szegény jó cipész történetébe, mintha a vevőknek adná tovább a tíz perccel ezelőtt kapott lesújtó halálhíreket.

A néni hozzátette, hogy mondjon bárki bármit, rendes ember volt az öreg, mit tudni, ki jön a helyére. Lehet, hogy még visszasírják. A lakás egyelőre üresen állt, nem mutatkozott semmi mozgás a körfolyosó túlsó végén.

Vera azon a tavaszon az érettségire készült. Délután, ha rövid fél órára odaért a nap az aládúcolt gangra, kitette a konyhai széket, és arcát a fénybe tartotta.

–  Minek sütteted magad, mi? – horkant fel ilyenkor mérgesen Jóska bácsi, ha kint találta. De többnyire később jött csak haza, mert mint mondta, minden különmunkát rálőcsöltek abban a nyavalyás boltban, hiába közeledett már a hatvanhoz.

Az utóbbi években erősen megőszült és meg is hízott, főleg hasra. Pedig nem evett most se többet, csak hát egész más volt a munka, mint a TÜZÉP-nél: kevesebbet kellett mozogni. A méteráruüzletben, ahová felvették, egész nap a felhajtható pult mögött álldogált, ha meg nem jött be senki, leereszkedett egy stokira. Barna munkaköpenyében szívélyesen eltársalgott a betérő asszonyokkal, akik mindent drágálltak, de aztán mindent meg is vettek. Az üzletben nem is hitték el a Jóskának, hogy nincs kereskedelmije, mert mintha világéletében boltban dolgozott volna, olyan ügyesen fektette ki a pulton az anyagot és olyan otthonosan emelgette a színes végeket, olyan pontosan illesztette a lelapogatott szélre a mérőrudat. Ha az ajtó mellett álló gombfalról kellett választani, rögtön odabökött a megfelelőre, és számtalan vevőt hozott a Jucika nevű kolleganőnek is, aki pult alatt, rövid határidőre vállalt gombhúzást, szemfelszedést.

Jóska bácsi esténként hazatérve azt mondogatta, hogy őneki eleitől fogva egy boltban kellett volna dolgoznia, mert bár így, képesítés nélkül alacsonyabb fizetést kapott, a környékbeliek szívesen és rendszeresen jártak be hozzá. Titokban nem is értették, hogyan lehet ez a fess, jóképű ember az Edit férje. A pöttöm, kövér, szigorú, összenőtt szemöldökű Edité, aki mindig olyan szertartásosan alkudozott egy csomag petrezselyemért is, hogy a kofák szinte unatkoztak, ha délelőtt nem jelent meg a kosarával.

A méterárubolt a Lehel tér sarkán volt, úgy ötven méterre a piactól. Edit néni gyakran be is szaladt köszönni, fújtatva megülni, kinyújtóztatni kicsit a vizes, dagadt lábát, tűnődve megtapogatni a vég vásznakat. Ilyenkor rajtaütésszerűen ellenőrizte a férje leheletét is. Az alkoholszagra csak csóválta a fejét, a kolbászra és a szalonnára viszont ijesztően sziszegett, és összepréselt ajakkal követelte, hogy Jóska bácsi mossa ki a száját. Edu, aki gyakran vele volt, néha maradt is, és ilyenkor elvállalta, hogy ügyeletet tart a pult mögött, amíg a bácsi elugrik egy pisai körutazásra és egy kis öblögetésre. Kiszolgálni ugyan nem volt képes, de marasztalni a vevőket igen. Felolvasta nekik papírból a teljes választékot és ártáblázatot, sőt, a tűzvédelmi előírásokat is, amitől némelyek annyira zavarba jöttek, hogy bocsánatkérő mosollyal megvárták a bácsit.

Ha Eduval egyedül maradtak, a bácsi igazából sohasem pisilni ment, azt megtehette volna hátul a boltban, az örökké csorgó, megsárgult csészéjű vécén is, hanem újra csak szembe, a piaci lacikonyhára szökött át. Az is előfordult, hogy egy-egy ismerőse őt látogatta meg onnan vagy a sarki eszpresszóból. Ilyenkor koccintottak, aztán felállították a pulton a dobozos sakkot. Egy hétköznapi estén, valamikor kora nyáron egyszer Edit néni bejött a férjéért, hogy ha az végez, együtt húzzák le a vasredőnyt és együtt sétáljanak haza. Csakhogy Jóska bácsi megint nem egyedül volt.

A méteráru pult külső oldalán egy másik hokedli is állt. A hokedlin Jenőke ült, aki naphosszat a piac bódéi között őgyelgett, és valószínűleg ott is lakott a kátránypapíros bódék valamelyikében.

Jenőkét, ha még délelőtt, józanon csípte el az ember, meg lehetett kérni, hogy cipelje haza a cekkert. A kofák vele emeltették a súlyos kosarakat, a zöldségesek a ládákat, a dinnyés vele dobáltatta halomba a dinnyéket a teherautóról. Egyszer éjszakai dinnyeőrzésre is befogták, de Jenőke éjjeliőrnek nem vált be, bekucorodott a ponyva alá, és még a szemerkélő nyári eső se ébresztette fel.

Jenőke aznap este nagy figyelemmel próbálta elsajátítani a sakk alaplépéseit, ami nemcsak azért lehetett nehéz, mert nem volt egy lángész, hanem mert Jóska bácsi, akinek okítania kellett volna, a pultra könyökölve szunyókált a tábla mellett. Amikor a néni végiglépegetett a hentesek által estére fellocsolt járdán, és megállt a bolt előtt, az ecetfa és a kerek, öntöttvas hirdetőoszlop között, a kétméteres, ültében is imbolygó Jenőke odabent éppen elvesztette a türelmét. Panaszos hangon követelte a bóbiskoló bácsitól, hogy igazán magyarázza már el neki, hogy lép a királylány meg a királyfi.

A néni harciasan odaállt, és közölte Jenőkével, hogy itten ő a királylány, aztán uralkodói hangnemben Jóska bácsihoz fordult:

–  Fiam, zárunk.

Ezerkilencszázhatvanöt tavaszán nem esett egy csepp eső sem, május közepére viszont váratlanul lehűlt az idő, szélviharok kergették végig a járdán a lacikonyha elszabadult papírszalvétáit, a hentespultról a kimért tepertőnek kikészített stanecliket. Hirtelen sötétült el az ég és kezdett szakadni, mintha váratlanul nemcsak a napszak, de az évszak is megváltozott volna.

Ömlött az eső, és másnapra olyan hideg lett, hogy Edit néni kénytelen volt elővenni a kötött holmikat a naftalinból. Kiakasztotta szellőzni a két kabátkát meg a berlinerkendőt az eresz alá, de nemhogy nem szellőztek ki, hanem még büdösebbek lettek a párás levegőn, naftalinszaggal árasztva el az egész gangot.

A Lehet piac bal oldalán a használtruhaárus újra kiakasztotta a bejárat fölé a szövetkabátokat. A kopott vállfákba különféle monogramok voltak égetve, az egykori ruhatulajdonosok nevének kezdőbetűi. Olyan hajdani környékbeli lakóké, akik azóta már a testüket is levetették, kikönyökölt zakóikat és megnyúlt bélésű szövetszoknyáikat azonban mindig megvásárolta valaki, aki temetésre, esküvőre vagy csak rokonlátogatásra készült. Az árus most a lódenkabátokkal bajlódott, ezeket próbálta a csapkodó szélben kiaggatni az előtető alá. Úgy hitte, hogy idén ezek már nem mennek el, de most hirtelen olyan hidegre fordult az idő, hogy még női kesztyűből is eladott egy párat. A csíkos béléses kék kabátot, aminek tiszta folt a belseje, nem akasztotta ki, hanem félretette a bolt mellett a nagy homokládára, hogy onnan vigye el, akinek kell.

Jenőke, aki egész délelőtt az eszpresszóban melegedett, itt találta meg. Eredetileg a hirtelen jött hideg miatt két zakót húzott egymásra, de rögtön látta, hogy a kabát sokkal jobban szigetelne, úgyhogy mindjárt bele is bújt, a felső zakót meg a ládára tette. Hátha az is jó lesz még valakinek. A kabát ujja a magas, pocakos Jenőkén kissé rövidnek tűnt, mintha háromnegyedes ujjal szabták volna, de az igazi gond az volt, hogy nem maradt rajta egy darab gomb se. És öv se, ami összefogná.

Nézegette magát Jenőke, és úgy találta, hogy jó kis kabát ez. Ha középre kerítene rá egy gombot, nem is kellene jobb.

Kicsit nyújtózkodott, lépett párat a bódésoron, aztán elindult az út túloldalára, egyenesen a rövidáru-kereskedésbe. Eredetileg csak valami madzagot akart kérni, de amikor meglátta az ajtó mellett a gomb-mintafalat, akkor rögtön nagyobbat gondolt. Jucika felnézett szemfelszedésből a pult alatt, amit egy textilmaradék takarásában végzett, és köszönés helyett a jövevény körül kialakuló tócsára bámult.

–  Jenőke. Most mostam fel.

A látogató állhatatosan várta, hogy a nő újra felnézzen, kicsit feljebb a tócsánál. Jól számított, mert Jucika kiszúrta az új ruhadarabot.

–  Látom, szereztél egy kabátot.

Jenőke lenézett, mintha ő is most venné észre, hogy jé, egy új ruhadarab van rajta, csak aztán válaszolt.

–  Jó kis kabát. Csak nincs öve.

–  És miért nem gombolod össze? – kérdezte Jóska bácsi, miközben már hozta is a bádogvödröt és a felmosófát. Körbetörölte a padlót, miközben a Jenőke a kabát szárnyára bökve mutatta, hogy a szerzeményen nincs gomb.

Jóska bácsi visszavitte hátra a vödröt. A rongyot csavargatva bentről szólt ki, inkább Jucikának, mint a másiknak címezve a mondatot:

–  Válasszál egyet, a Jucus felvarrja!

Visszajött, beállt a kiszolgálópult mögé, és onnan folytatta:

–  De csak addig maradsz, amíg felvarrja, rendben? Nincs sakk, nincs nóta, az én szívem nem virágoskert, értve vagyok? Ha kész, kimész nekem, mert büdös vagy.

Jenőke a fejét félrehajtva a gombfalhoz lépett.

–  Csak azért vagyok büdös, mert itt meleg van. Odakint nem vagyok büdös – válaszolta. Közben kinézett egy kék gombot a mintafalon, és rábökött. Jóska bácsi előjött a pult mögül, odapillantott.

–  Az kicsi lesz. Annál nagyobb kell. Állj már rá erre a rongyra, azért tettem oda!

Jenőke kiszúrt egy másik gombot, olyat, amilyen gyerekkorában az apjának volt. A fényes fekete gomb négy részre volt osztva, mintha tűzve lenne.

–  Akkor ezt?

Jucika abbahagyta a szemfelszedést:

–  Az meg bőrkabátra való. Focigomb.

Jenőkének nagyon megtetszett ez a szó. Focigomb. Most már mindenképp ezt akarta, ujját beledugva tanulmányozta a kabáton a gomblyukat.

Jóska bácsi megvonta a vállát, bekotort a számozott fiókocskák egyikébe, és átnyújtotta a kolleganőnek a focigombot. Jucika úgy varrt, hogy közben eltartotta magától a ruhadarabot. A cérnát el akarta harapni, de aztán észbe kapott. Jóska bácsi átnyújtotta neki a méterárus ollót, azzal vágja el. Jenőke nemcsak büdös, de tüdőbajos is volt, attól piroslott úgy az arca.

Amikor a varrás kész lett, visszabújt a kabátba, begombolta a hasán. Köszönetképpen el akarta énekelni, hogy áll a kishajó befűtve, útra készen, de Jucika kitessékelte, és becsukta mögötte a boltajtót. Amikor esetlen alakja már eltávolodott, kinyitotta újra, mert muszáj volt kiszellőztetni. Szinte őszi, csípős hideg tódult befelé, besodorva a lacikonyha lángos- és kolbászszagát is.

Jenőke még mindig a focigomb szót ízlelgette magában. Eszébe jutott a gyerekkora, az ezerkilencszázharmincegyes Svájc elleni mérkőzés, amit az apjával hallgattak rádión. Olyan kicsi volt még, hogy magas szárú cipőt hordott, és az apja ölében fülelt a közvetítésre. Az apjáról aztán eszébe jutott egy régi vasárnap is, a céllövölde, ahol a felső sorból egymás után négy pálcát sikerült eltalálnia. Időközben visszaért a bódésorra, kézfejével törölgette izzadó homlokáról a verejtéket és az esőt. Elhaladt a használtruhaárus előtt, aki kinézett, hogy esik-e még, és gyorsan megdicsérte őt, hogy jó kabátja van. Viszonzásul Jenőke túlérett csecsemőfejét félrebillentve föltette a szokásos kérdést, hogy hogy’ megy ma a bolt, mire az árus csak legyintett.

–  Miért nem csinálsz egy céllövöldét? – kérdezte váratlanul tőle.

A handlé megrökönyödve ránézett, aztán széles mozdulattal körbemutatott az eső áztatta, szürke Lehel téren:

–  Itt?! De hát kinek volna itt kedve lövöldözni, édes Jenőke?

Jóska bácsihoz imádtak bejárni az asszonyok, mert olyan úriemberi, elegáns diszkrécióval továbbította az információkat, hogy azok az ő szájában szimpla pletykából rögtön bizalmas értesüléssé nemesedtek, első kézből kapott, nélkülözhetetlen hírré. Az anyagokról pedig úgy tudott beszélni, hogy a sima, apró mintás vég kartont megemelve a vevő szeme előtt már ott lengett a derékban karcsúsított sikkes nyári ruha. Mondták is, hogy szerencséje van a Verának, amiért ilyen tanácsadója lehet. Nagyon meglepődtek volna, ha a néni elmeséli nekik, hogy Jóska bácsi soha még egy konyharuhára való anyagot se vásárolt nekik a bolt készletéből, hogy csak és kizárólag zsebkendőket hozott haza, és Verácskának életében még rá szabott saját ruhája nem volt, ahogy a család többi nőtagjának sem, mert mindezt Jóska bácsi fölösleges pénzkidobásnak tekintette, az asszonyok rábeszélését a surcvászonra, köpper szalagra, az ügyesen elejtett bókokat és a derék köré próbált puplint pedig egyszerű munkának.

–  Majd felöltözteti, aki elviszi – mondogatta mindig Verára. Ennek ellenére eléggé meglepődött, amikor ez az elvitel először szóba került.

Az üzletbe rendszeresen bejárt egy kövér, kontyos asszony, aki – mint az a hosszú, véget nem érő válogatás alatt kiderült – a saját, mamlasz fiát akarta volna összebaserolni a lánnyal. Jóska bácsi ismerte a nagydarab, izzadékony, lúdtalpas gyereket, aki még húsz fölött is gyakran elkísérte a mamát a bevásárlásra, és engedelmesen lavírozott a csomagokkal az árusok között a tömegben. Hízásra hajlamos, álmatag arcú fiú volt. Nem sokat tudtak róla a környékbeliek. Rossz hírét éppen nem hallották, de észre se igen vették a gyereket, és Jóska bácsinak se jutott soha eszébe szegény, pedig jót tett a társalgásnak, ha név szerint rákérdezett a vevőknél a kedves rokonokra. Az anyja eldicsekedett vele, hogy a gyerek már állásban van a Beszkártnál, éppen ideje, hogy családot alapítson. Jóska bácsi elengedte a füle mellett a célzást, és csak annyit fűzött az újsághoz, hogy a Beszkárt az jó hely, nyugdíjas állás, a pamutvászon méterére pedig rá kell számolni két centit, mert nincs beavatva.

Otthon aztán nem győzött pufogni Edit néninek, hogy ő nem egy kalauznak szánta a gyereket, hát mit képzelnek ezek. Egyáltalán nem tudta, hogy az a fiú pontosan mit csinál a Beszkártnál, lehetett akár villamos- vagy buszvezető is, Jóska bácsi mindenesetre kék kalauz egyenruhát vizionált rá, és egyáltalán nem volt elragadtatva a látványtól. Azt ugyan maga is érezte, hogy Vera a klasszikus értelemben nem szép, de abban azért biztos volt, hogy azt a fajta, ahogyan ő nevezte, olaszos különlegességet, amit a lányban meglátott, nem egy Beszkárt-kalauz született felragyogtatni a maga irizáló, titokzatos sokszínűségében.

Vera érettségire elérte a százhetvenhárom centiméter testmagasságot, amivel a lányok között kimondottan nagynak számított. Igaz, nemcsak ő maga volt nagy, hanem a keze, a lába, és sajnos az orra meg a füle is, amit viszont telt, formás ajka és fényes, sötét tekintete kellemesen ellensúlyozott. Korábban a néni csak a szoros copfot vagy a befont hajat engedélyezte neki, ami miatt Vera kissé elálló fülének rózsaszín, felső karéja gyakran kikandikált a sötét tincsek alól. Nagylányként azonban már megtanulta laza lófarokba kötni a haját, ami így teljesen elfedte a fülét. Sudár, kecses alakját magas sarkú cipővel nyújtotta, amitől fél fejjel magasabb volt Jóska bácsinál és bő fejjel az egyébként se túl magas Edit néninél. – Úgy nősz, mint a kukorica – mondta mindig a néni, aki egyébként valószínűleg életében nem járt kukoricaföldön, de náluk annak idején mindig ezt mondogatták a szülei, ha jöttek az unokatestvérek – más családokban bolondgombát szoktak emlegetni. Edit néni unokatestvérei egyébként sose tudták megmutatni, hogy a nyelven kívüli valóságban meddig nőttek volna, mert még végleges, felnőtt testükbe való lassú megérkezésük előtt eljutottak egy másik, légnemű testbe, az emlékük pedig soha többé nem nőtt tovább, megmaradtak akkorának, amekkorának a halványuló, cakkos szélű képek megőrizték őket.

Verát nagyon idegesítette ez a kukoricához való buta hasonlítgatás, jobban szerette volna, ha például manöken alkatúnak titulálják. Abban mindenesetre biztos volt, hogy a hozzá illő férfi magas, szőke és mindenekelőtt gazdag lesz. A fehér ló helyett megmagyarázhatatlan módon fehér cipőt társított a fantomképhez, valamint fehér zsávoly nadrágot és kesztyűt. Amikor a fésülködőasztal előtt készülődve, haját laza hullámban a fülére eresztve lefestette álmai férfiját a látszólag semmire sem figyelő Edunak, aki ütemesen simogatta az ágytakarót, mintha teljesen ránctalanná akarná egyengetni maga körül, az váratlanul felnézett, és nyálbuborékos vigyorral kijelentette, hogy akkor az a boncnok fiú, aki bejár hozzájuk a kettes belről, az a magas szőke.

Vera rámeredt, de mivel Edut nem volt szokás lehülyézni, csak annyit felelt a hajkefét tisztogatva, hogy az nem valószínű, hacsak nincsen neki autója. Edu később komoly energiákat fektetett abba, hogy megtudakolja, van-e a boncsegédnek gépkocsija, de miután mindenki kinevette a kórházban, aggódni kezdett, nehogy azt feltételezzék, hogy neki magának tetszik a fiatalember, és Edit néni esetleg összeszidja a kérdezősködés miatt.

Nyár derekán jártak, túl voltak Vera érettségijén, túl a ballagáson, az első, mégiscsak méretre varratott, harang szabású, derékban karcsúsított ruhán és azon a felvételi beszélgetésen is, amelynek alapján Verát szeptembertől fölvették a kórház kartonozójába irodai munkára. Egyelőre azonban még csak július volt, olyan tomboló hőség és szárazság, hogy a piac lelakatolt pultjai és bódéi felett még késő este is ott lengett az erjedő zöldségek és kukába dobott halfejek szaga.

Jóska bácsi megint későn zárt. Már alkonyodott, amikor lehúzta a bolt vasredőnyét és hazaindult. A szűk utcácska végében éppen lebukott a nap. Hosszúra nyúlt árnyékok vetődtek a sötéten fénylő macskakőre. A nyitott ablakokból vacsorázó családok és rádió hangja szűrődött ki, a vedlett házfalak között megrekedt a levegő és a konyhákból kiszivárgó ételszag. Jóska bácsi éhes volt, remélte, hogy megvárták a vacsorával, bár azon sem lepődött volna meg, ha Edit néni már a tányérokat szedi össze, amikor hazaér, hogy néma szemrehányással utólag melegítse meg az ő adagját.

A gangra néző bejárati ajtó ki volt tárva. Edit néni gyakran kinyitotta főzés közben, hogy kiszellőztesse a gőzt és a zsírszagot, sötétedés után azonban sose hagyta nyitva. A sámlival kitámasztott ajtóból Jóska bácsi arra következtetett, hogy otthon ma is sokallják a késést. A konyhába lépve azonban kiderült, hogy nem csak, és főleg nem az ő késéséről van szó, Vera tudniillik szintén nem ért még haza, és nem is tudják, merre jár. Jóska bácsi a későn jövő alázatos szerepéről pillanatok alatt áthangolódott a bosszankodóéra, úgyhogy mindjárt rá is förmedt Edura, hogy ne piszmogjon már, hanem terítsen meg, mert egy percet se várnak tovább. A valódi aggodalom és alamuszi megkönnyebbülés elegyét legegyszerűbben szigorúsággal álcázhatta, amivel jól meg is ijesztette Edut. Ügyetlenül, csörömpölve terített szegény. A néni hallgatott, mert hirtelenjében nem talált olyan mondatot, ami ne fokozta, hanem oldotta volna a feszültséget, és közvetve ne Verára vonatkozott volna. Amikor már a grízes tésztát is befejezték, Jóska bácsi a nőkhöz fordult, és megkérdezte, hogy mégis mit gondolnak, a Vera ilyenkor hol a véreres, fészkes, ragyás, redves büdös francban van. Edu, akit a vészterhes hallgatás már idáig is nagyon meggyötört, és akit a kitárt ajtó szokatlan látványa mellett a néma kanalazás is szinte a sírás szélére sodort, rávágta, hogy szerinte avval a boncnokkal találkozik, akinek fehér cipője van. Edit néni döbbenten nézett, Jóska bácsi lassan felvonta a szemöldökét, és úgy is hagyta a homloka közepére szaladva, amíg Vera este tízkor haza nem ért. A konyhában rögtön a belépés után megkapta a Jóska bácsitól élete második pofonját.

A kiabálás már csukott ajtó mellett zajlott. Verának, aki egyáltalán nem szándékozott volna beavatni a szülőket a kezdődő szerelembe, és kész meséje volt egy beteg osztálytársnőről, részletesen be kellett számolnia az egész estéjéről. Edu a boncsegéddel, ahogy mondani szokás, belefingott a nullás lisztbe. Nemcsak azt kellett tisztázni, hogy az illető nem boncnok, nem is műtős, hanem azt is, hogy Lalinak hívják és igenis van neki rendes szakmája. Jóska bácsinak elég határozott fogalmai voltak arról, mi számít tisztességes szakmának. Így se csillapodott le, még éjfélkor is égette a villanyt, töltögette a pálinkát, és azt motyogta, hogy micsoda mocsok egy világ ez, micsoda egy mocsok élet, hát ő nem egy majom műtősnek vagy egy lúdtalpas kalauznak szánta a lányát.

Nyáron a boltban erősen megcsappant a forgalom. Az esküvők, ballagások időszaka lefutott, nyáron senki sem varratott, a vevők legfeljebb konyharuhát, abrosznak való méterárut vittek. Újdonságnak számított a nejlon, de a környékbeli háztartásokban csak kevesen engedhették meg maguknak, hogy a régi függönyöket modernebb, áttetsző fehér műanyagra cseréljék. Akinek tellett rá, Jugoszláviából hozatott méterben magának, pultra ilyen alig került. Még a dzsörzét se vitték. Nem mintha az eladásban lett volna norma, az elárusítók ugyanannyi fizetést kaptak akkor is, ha nem volt forgalom, Jóska bácsi mégis megörült, amikor Edit néni olyan vevőt hozott, aki az egész családnak varratott. Feleségnek és a két lánynak, meg a fiúcskának egyszerre.

Benkő doktorék hosszan, töprengve válogattak. Jucika nem kapcsolódott be a kiszolgálásukba, Jóska bácsi sürgölődött körülöttük. Személyes feladatnak érezte a legmegfelelőbb kelmék kiválasztását. Amikor végeztek, még azt is felajánlotta, hogy házhoz viszi a leszabott anyagokat, mert Benkőék a vásárlás után ki akartak sétálni az estére már kellemesen hűvös Margitszigetre. A házhoz vitel nem tartozott az állami bolt szolgáltatásai közé, Jucika nem is hallott még olyat, hogy Jóska bácsi bárkinek ezzel kedveskedett volna, pedig az állandó vevői között akadt egy-két magas kontyú, dúskeblű szépasszony is.

Amikor a bácsi este becsöngetett a selyempapírba csomagolt méteráruval, Benkő beinvitálta az előszobából és arra kérte, ne nagyon emlegesse az üzletben a nagy családi vásárlást, mert még félreérthetné valaki, azt hihetnék esetleg, hogy nagyobb pénzhez jutottak, vagy valami különleges alkalomról van szó, pedig egyszerűen csak nőnek a gyerekek, kell nekik egy-egy csinosabb ruha. Jóska bácsi udvariasan, bár kissé értetlenül mosolygott. Ő aztán tudta, mi a szenzáció és mi nem, és az senkit a világon nem érdekelt, mit vesznek vagy nem vesznek Benkőék, miben járatják a jól fésült gyerekeiket. Éppen előjött a legkisebb, egy kilenc-tíz év körüli kisfiú, és érdeklődött, hogy megmutathatja-e a vendégnek az akváriumot.

Jóska bácsi lelépett a perzsáról és megállt a parkettacsíkon. Gyorsan rávágta, hogy ő nem vendég, és igazán nem akarna zavarni, de a gyerek kérdőn nézett az apjára, aki bólintott, hogy persze, mutassa csak meg.

A lakás egymásból nyíló szobái valószínűtlenül tágasnak és magasnak tűntek. A rövidnadrágos fiú a legbelső helyiség felé indult, amit egy üvegezett szárnyas ajtó zárt el a többitől. A szoba egyik felében egy pianínó és egy könyvespolc állt, a másik fele kizárólag a fiú birodalma volt. Jóska bácsi menet közben tisztelettel pillantott fel a nappali könyvespolcára, ahol Benkőék házi könyvtára állt. Úgy saccolta, hogy ennyi könyv még a kórházi üzemi könyvtárban sincs, igaz, sose nézett még be a térelválasztó mögé, lehet, hogy a polcok ott is folytatódtak. Igaza volt az Editnek, hogy ez a Benkő bölcs ember.

A fehér bútorokkal berendezett gyerekszoba fő attrakciója egy újonnan felszerelt akvárium volt.

A kisfiú már két éve könyörgött a szüleinek, hogy vegyenek egyet. Most végre megkapta. Nem merték elárulni neki, hogy mit tervez a család, és miért nem illeszkedik ebbe a tervbe sehogyan se egy akvárium. Aztán úgy döntöttek, nem is baj, ha a gyerek eldicsekszik az ajándékkal: így legalább senki sem gyanakszik majd. És egy halat mégse olyan itt hagyni, mint mondjuk egy kutyát.

A hatalmas üvegkockában, amit végül megvettek, nem egy, hanem sok hal úszkált, a vízinövények között pedig egy részleteiben precízen kidolgozott miniatűr Titanic feküdt. A hajótesten a levegőztető géptől és a vízinövényektől keletkező oxigén apró légbuborékjai ültek, amitől az egész kristályos tündökléssel ragyogott. A halak körbeúszkálták a roncsot, aztán szembefordultak az üvegen át bámuló két emberarccal, és újabb fordulatot véve siklottak jobbra vagy balra, az üvegsarkok felé. Jóska bácsi olyan sokáig guggolt, hogy amikor végre felegyenesedett, nemcsak a lábából ment ki az összes vér, hanem Benkő arcáról is azt vélte leolvasni, hogy látogatása kicsit kezd hosszabbra nyúlni az illendőnél.

–  Egy darabka tenger – mondta az orvos udvariasan, alig észrevehető türelmetlenséggel, mintha mentegetni akarná vendégüket a gyerekes elragadtatás miatt. A kisfiú az oxigén fontosságáról magyarázott, meg arról, hogy a vízinövények is szükségesek az egyensúlyhoz, és hogy az akváriumot rendszeresen kell pucolni is, de persze nem a kádban. Itt jelentőségteljesen az apjára sandított, amiből úgy látszott, hogy most egy többször ismételt rendszabályt mond vissza. Benkő doktor bólogatott és a gyerek fejére tette a kezét. Szelíden kifelé kormányozta a hall és az előszoba irányába, amivel azt szerette volna elérni, hogy Jóska bácsi is elszakadjon az akvárium látványától és elinduljon az ajtóhoz.

A ruhaanyagokat a lányok közben kicsomagolták, és titokban, a másik belső szobában már arról suttogtak, kinek milyen új ruhája lesz, ha elmennek majd oda, abba az országba, amiről nem volt szabad beszélni, és ahol mindenki csupa ilyen színes, divatos, új ruhában jár: Amerikába.

Ez is körfolyosós ház volt, de a gang felé sehol nem voltak kitárva az ajtók, sehol sem száradt mosott ruha, sehonnan sem szivárgott ételszag vagy kiabálás. A lakások előkelő távolságra álltak egymástól, a gangra néző szobák belsejét súlyos függönyök védték a kíváncsi tekintetektől.

Jóska bácsi beszállt a liftbe. Még ez is tükörrel bélelt, faborítású és tágas volt, a lépcsőház pedig ragyogó és fehér. A kapualjban nem volt szemétbűz és macskahúgyszag, a széles fehér márványlépcső úgy futott le az üvegezett bejáratig, mint valami grandiózus, csillogó operettdíszlet. Azt lehetett várni, hogy mindjárt megjelenik a Honthy Hanna a tetején és énekelve lelépeget.

Edit néni sértetten törölgette az asztalt, teljesen el volt képedve az akvárium ötletétől. Azt még rendjén valónak találta, hogy a Benkőék ilyesmivel szórakozzanak, de hogy Jóska bácsinak ez tetsszen, az sehogy se fért a fejébe. Teátrálisan körbemutatott a konyhán, és át a falon, mintha a szobát is bevonta volna a mozdulatba, aztán megkérdezte, hogy ugyan pontosan hová férne el itten egy akármilyen picike akvárium is. Epés hangon azt javasolta a férjének, hogy ha annyira szeretné az úszkálást bámulni, akkor zárás után fáradjon át a boltból a halas Szepiékhez, és figyelgesse kedvére a pontyokat. Elég régi vevőjük ő ahhoz, hogy még egy széket is adjanak az urának a nézdigéléshez, ha már vénségére elment a jobbik esze. Még ilyet! Mosogatás közben is dohogott, és úgy borította ki a zsírkarikás vizet, mintha a halakat öntené le a falikút lefolyójába. Pedig kedvelte ő Benkő doktort. Ismerte azt az utcát is, tudta, miféle épületek vannak arra. Másféle, idegen világ volt az, Edit néni még a kapukilincseket is nehezen érte fel, mintha nyúlánkabb, úri népekhez igazították volna a bejáratok arányait.

Úgy döntött, másra tereli a szót, és nem vesz tudomást erről a szeszélyről. Arról kezdte faggatni a férjét, hogy kinél varratnak a Benkőék. De Jóska bácsi, akinél még tartott a különös önkívület, meg se hallotta a kérdést. A pohár prizmáján át vizsgálgatta a szódájában a buborékokat. Amikor visszaengedte a könyökét az asztalra, megismételte Benkő mondatát: – Egy darabka tenger.

Verának, ha továbbra is találkozgatni szeretett volna Lalival, nem maradt más választása, mint bemutatni otthon az udvarlót. Egész idáig ezt próbálta elkerülni: nem akarta elhozni ebbe a macskahúgyszagú házba, a szűk, fülledt konyhába, nem akarta leültetni a befáslizott lábú néni, a kedélyeskedő bácsi és a szürcsölő Edu közé.

Lali, akit Jóska bácsi az első személyes találkozástól kezdve csak kertitörpének nevezett, és ki nem állhatott, faesztergályos volt. Egy üzemben dolgozott, és a szakmunkásképző után szeretett volna még érettségizni is a dolgozók iskolájában. Törekvő fiatalember, mondta róla a néni, aki egy szót se hitt ebből az iskolásdiból, de azt mondta Verának, mindegy, van-e valakinek érettségije, manapság bárkiből bármi lehet. Bááármi – ismételte meg ilyenkor gúnyosan Jóska bácsi, és látszott, hogy körülbelül megvan a véleménye ennek a bárminek a legfelső határáról. Ezen a hozzáálláson semmi sem tudott változtatni, még az se, hogy Lali az ebédnél roppant kedves volt Eduval, és minden alkalommal időre hazakísérte a Verát, ahogyan megígértették vele.

Azt Edit néni is belátta, hogy a gyerek nem kifejezetten jóképű, de azt azért mégiscsak fölösleges kötözködésnek tartotta, hogy Jóska bácsi egy alkalommal vacsoránál megkérdezte Verát, hogy ugyan pontosan hány centi is ez a faesztergályos.

–  Akkor pont hat centivel kisebb, mint te – szögezte le a bácsi. – Ha hozzámennél, biztos reklamálna egyszer a hat centi miatt. Nekem volt olyan vevőm, aki már a kész szoknyával jött vissza, és azt mondta, nem is volt annyi az anyag, nem volt meg a méter, különben kijött volna térdig. És az nem volt hat centi, nekem elhiheted. Tudok mérni. Nem fogja neked megbocsátani.

A férfi és nő közötti testmagasság-különbséget fontos, mondhatni lényegi kritériumnak tekintette, mert, mint mondta, hol láttak már olyat, hogy a vőlegény a menyasszony vállára hajtsa a fejét. A néni halkan megjegyezte, hogy akkor a Verácskának a kosarazók között kellene körbenéznie, de a bácsi azt vetette ellene, hogy igenis vannak azért szép szál, nagy növésű úriemberek, csak jó helyen kell keresgélni őket. Egy esztergályosműhely a szemében mindenesetre nem számított a legjobb helynek, sőt.

Szeptemberben Vera dolgozni kezdett a kórházban, és október elején megkapta az első saját fizetését. Nem volt sok, nyolcszáz forint, a családi kasszán azonban így is nagyon sokat lendített. Vera már tervezgette, hogy vesz magának egy pár új cipőt, ki is nézte a Divatcsarnokban, Jóska bácsi pedig figyelmeztette, hogy drága éppenséggel lehet az a cipő, de magas sarkú nem. Nem őmiatta, hanem a szegény kis esztergályos miatt – csipkelődött. Edit néni pillantása beléfojtotta a szót.

Nem tudni, az öregasszony honnan neszelte meg, hogy Vera életében először fizetést kapott, de másnap este újra megjelent náluk a házban. Jóska bácsi még nem volt otthon, Vera is később jött meg a szokásosnál, mert a hitközségi irodáról telefonáltak a kartonozóba, hogy ruhacsomagok érkeztek, és lehet belőle válogatni. Vera munka után bement Eduval, aki mindössze két, már rongynak is alig való pamut mackónadrágot húzkodott ki magának, aztán csak odvas fogait mutogatva ásítozott egy széken. Vera viszont sok mindent talált, olyan holmikat is, amit az asszonyok már kihalásztak előtte, de mégse mertek hazavinni, belátva, hogy ezeket a ruhadarabokat később sehová se tudják felvenni. Kiválasztott magának egy földig érő kék hálóinget, egy kapucnis, rózsaszín, rövid ujjú pulcsit, meg egy teljesen átlátszó anyagból készült, üvegszerű blúzt. A blúz hosszában csíkos volt, de a keskeny csíkok ellenére szinte tökéletesen áttetsző. Vera úgy képzelte, majd kombinét vesz alá, de amikor hazaérkeztek, rögtön kedve támadt belebújni. Csak melltartóra kapta fel, hogy jobban megnézhesse magát a szobai tükörben. Tárva-nyitva állt a bejárati ajtó, Edu nem húzta be maga után, Vera meg a papírba göngyölt szerzeményekkel volt elfoglalva. Az öregasszonyt valamelyik lakó beengedte a kapun, fent meg nem is kellett kopognia. Belépett a konyhába, Edura pillantott, és megkérdezte, egyedül van-e itthon. Vera a zajra kilépett a szobából.

–  Hát te meg? Hát hogy nézel ki? – kérdezte az öregasszony bemutatkozás helyett.

–  Nájlon – felelte szabadkozva Vera az idegennek, akit csak hangról ismert. Úgy festett az új blúzban, mintha befőzőcelofánba göngyölték volna.

Edu gyorsan megismételte, hogy nájlon, mint aki magyarázatot kíván adni és egyúttal mentegetőzik is. Elég különösnek találta Verát a blúzban, de nem volt szokása véleményt nyilvánítani. A saját ruháit is a nővére válogatta össze helyette.

Mire Edit néni hazaérkezett, már mind a hárman az asztal körül ültek, és hogy, hogy nem, az öregasszony megkapta ajándékba a csomagból a rózsaszín rövid ujjú pulcsit, amire a néni csak megvetően elhúzta a száját. El nem tudta gondolni, ki vesz fel ilyet. Mérgesen tekintett Edura, Verára és a vendégre, de nem tessékelte ki, csak éppen alig szólt hozzá. Ha mégis, akkor csak foghegyről, pakolás közben. Az öregasszonyt ez nem látszott nagyon zavarni, tüntetően társalgott Eduval a kedvenc ételeiről, és csak akkor állt fel az asztal mellől, amikor Jóska bácsi is befutott, akkor kezdte csak mondogatni, hogy neki mennyire sajog még mindig a térde, azt se tudja, hogy fog hazamenni.

–  Adtál neki pénzt? – kérdezte Edit néni Verát, amint a látogató elment.

Vera bevallotta, hogy igen, ötven forintot. Arra hivatkozott, hogy ez a nő állítólag mégiscsak az anyja, vagy mi, és különben is, egész aranyosnak tűnik, nem érti, mi a baj vele. Meg hogy ez az ő keresete, a saját részét adta oda. Na, ez csak olaj volt a tűzre. Jóska bácsi felkapta a vécékulcsot, és kirohant, mintha a folyosó végére akarna menekülni a saját kitörni készülő dühe elől. Edit néni csak annyit mondott nagy rejtélyesen, hogy Vera meglátja majd, mi jön még, meg hogy aranyos ám, megnézheti majd a saját tulajdon szemével, hogy milyen aranyos, de akkor már késő lesz. Abba se hagyta volna a célozgatást, ha Edu váratlanul sírva nem fakad, és nem kezdi el bizonygatni a visszaérkező Jóska bácsinak, hogy az asszonyt nem ő engedte be. Csak úgy bejött magától, mert nyitva volt az ajtó.

–  És miért volt nyitva az a rohadt ajtó, ha szabad kérdeznem?

Szegény Edu, a kiabálás és az öregasszony látogatása felébresztette benne a múltkori, veszekedős este emlékét, és valami a korábbi, még mindig értelmezhetetlen esetet is, amikor ugyanígy kiabált mindenki. Attól félt, hogy megint ő csinált rosszul valamit.

–  Jól van, na – morgott Jóska bácsi, és csak annyit kért Verától, hogy legközelebb mondja azt az öreglánynak, hogy nincs neki külön pénze, mert a fizetését haza kell adnia. A rózsaszín pulcsiról már nem is esett szó, a nájlonblúzzal pedig Vera a feszült hangulatban nem mert előhozakodni.

Amikor legközelebb felvette, az érkező udvarló szóról szóra ugyanazt találta mondani, mint amit korábban a betoppanó öregasszony:

– Hát te meg hogy nézel ki?

Hiába bizonygatta, hogy ez az új amerikai viselet, Lali kijelentette, hogy nem hajlandó vele elmenni még az Ipoly moziig sem, ha nem vesz alá legalább egy rövid ujjú pulcsit.

–  Pulcsit? Blúz alá?

Vera kiábrándultan üldögélt a moziban a fiú mellett. Unta a filmet és erősen izzadt: a nejlonblúz nem szellőzött, és a széksorok között savanyú, poros meleg volt.

Amint hazaértek, Jóska bácsi lerohanta őket a készülő akvárium tervével. Kínos volt, Vera legalábbis úgy érezte. Kockás posztópapucsban toporgott és hadonászva magyarázott, mintha végre értő hallgatóságra talált volna. Lali érdeklődve követte, miféle eszközöket kell még beszerezni, és sűrűn bólogatott, hogy igen, igen, szerinte is a fésülködőasztal lesz a legmegfelelőbb hely. A sötétbarna, két szekrénykéből, ovális tükörből és a szekrénykék közötti áthidaló polcból álló bútordarab tulajdonképpen tényleg nem volt nélkülözhetetlen, csak a tükröt használták rendszeresen. A két furnérozott kis ajtót hónapszám ki se nyitották, és a terv szerint azokhoz később is hozzá lehetett volna férni. Jóska bácsi azt találta ki, hogy a két szekrénykét keresztben egy szélesebb felső polccal összeköti, és ezen a szögekkel rögzített, politúrozott támasztékon áll majd az akvárium, aminek háta mögé ily módon belóg majd az ovális tükör alsó harmada.

Edu rávágta, hogy az jó lesz, nézegethetik majd magukat a halak, mire Jóska bácsi hozzátette, hogy ilyet direkt is szoktak ám csinálni. Szakkönyvben látott olyat, hogy az akvárium hátsó fala mögé tükörlapot illesztenek, amitől dupla akkorának látszik, tiszta szerencse, hogy náluk a véletlen éppen így adta ki a helyet. Lali felajánlotta, hogy a következő vasárnap segít majd a szerelésben, amivel életében először mégiscsak sikerült némi pislákoló szimpátiát szítania az öregben.

Annyira elmerültek az akvárium részleteinek megtárgyalásában, hogy Jóska bácsi csak később vette szemügyre a lányt, amikor felkászálódott a térdeplésből a fésülködőasztal mellől.

–  Hát te meg hogy nézel ki?! – kérdezte az átlátszó blúzon fennakadva. – Űrhajósnak öltöztél?

Vera ezt a kérdést aznap már harmadszor hallotta, és meg kellett állapítania, hogy Budapestnek ebben a szögletében sehogy se akar meghonosodni az amerikai divat.

A bácsi újabban magával hordta a gittet. Az üzletbe is bevitte zsírpapírban, aztán ebédidőben elővette és gyúrta egy kicsit. Ha átszaladt szembe ebédelni a lacikonyhára, akkor vitte magával a tenyerében. Jucika, akinek a férje a Dunára járt horgászni, azt hitte a gombócról, hogy paprikás csali, mert a színe pontosan olyan volt, csak épp tömény olajszagot árasztott. Jóska bácsi elmagyarázta, hogy az akvárium gittbe míniumport szokás keverni és lenolajat, hogy akkor se keményedjen meg, ha kiszárad. Maga az akvárium, amit ki kellett volna gittelni, még nem is létezett ugyan, de a masszát érdemes volt jó előre begyúrni, hogy később szépen összeérjen. Ezt az összeérés-dolgot ugyanaz az üvegesmester emlegette Jóska bácsinak, aki a karcolásmentes üveglapokat is ígérte és szállította harminc forintjával a hónap végén.

Addigra nemcsak a gitt ért össze, hanem Jóska bácsi is kiokosodott, és mindenkinek elmondta, hogy ez csak a legelső, apró lépés az akvárium összeállításához, a legfontosabb összetevők ugyanis a türelem és a precizitás. Minden ezután jön, a sorrendet be kell tartani. Mert aki kapkod, aki nem elég precíz, annak sose lesznek szépek a növényei, és megdöglenek a drága halai.

A vinklivasak kigittelése után a belső dekorsziklák következtek. A cementnek újabb két hétig kellett száradnia. A szobában olyan szag terjengett, mintha titokban, a bútorok elmozdítása nélkül valakik felújítottak volna. Edu türelmesen végighallgatta esténként, hogy mi minden kerül még majd az elülső és a hátsó részbe, Edit néni pedig ilyenkor közbekérdezett, hogy lesznek-e esetleg halak is, mert ő tényleg csak azt szeretné tudni, mikor jönnek maguk a halak. A bácsi, mivel Vera se igen figyelt rá oda, jobb híján Edunak tartott tanfolyamot a részletekről. Pedig titokban éppen tőle féltette legjobban a készülő akváriumot.

Egy kínosan visszatérő kényszerképzet kínozta, amiről nem szívesen beszélt volna senkinek. Az akvarisztika könyvben azt olvasta, hogy a díszhalak rendkívül érzékenyek a nikotinra, már literenként öt milligramm nikotin elpusztíthatja a teljes halállományt. És noha tudta, hogy szegény Edu évek óta nem dohányzik, agyának rejtett, önműködő vetítője állandóan elé lökte a tartály fölé hajoló kövér Edu képét, amint a vízbe fújja a füstöt. A másik kínzó kép gyakran elalvás előtt kezdett villogni lecsukott szeme mögött, azután, hogy Edu kiszedte a fejéből a fekete, korpától eltömődött hullámcsatokat és a szemüvege mellé fektette őket. Ilyenkor a bácsi önkínzó részletességgel képzelte el, hogy Edu az egyik csatot a vízbe ejti, aztán a csatból kioldódó fémek apránként, észrevétlenül mérgezni kezdik a vizet. Néha ez a látomás olyan gyötrő valószerűséggel tört rá, hogy felkattintotta a kislámpát és ellenőrizte, nem esett-e tényleg be valami a száradó, előkészített sziklák közé. Ha a néni ilyenkor hátrafordult és megkérdezte, mi a baj, azt felelte, hogy nincs itt elég levegő, és a pizsamáján át dörzsölgetni kezdte a mellkasát.

A méteráruboltban napközben a szétterített anyagok felett növénynevek repkedtek. Füzéres süllőhínár, afrikai átokhínár, tündérhínár, békaszőlő. Elodea, Bakopa, Nuphar. Edu le volt nyűgözve. Mivel a nénit semmilyen módon nem lehetett bevonni az előkészületekbe, és minden este elismételte, hogy mióta a férje akvarista lett, elment neki a szép esze, a bácsi Edut volt kénytelen megbízni azzal, hogy a kórházból hozzon egy méter színes pévécécsövet. Ne pirosat, ne is feketét, csakis átlátszót, egészen vékonyat, amilyet katéterezéshez használnak. Edu fontoskodva bólogatott. Fogalma sem volt, hol tartják a katétercsöveket, ezért az osztályon rögtön a saját nővérét kérte meg, hogy vágjon már le neki egy métert, a vékonyból. A néni epésen megjegyezte, hogy ha a bácsi bele kíván pisálni az akváriumba, akkor azt közvetlenül is megteheti, nem kell ám neki katéteren keresztül csinálnia, ha meg akar valamit, őneki is szólhat, aztán erőteljes mozdulattal összecsavarta a csövet és becsúsztatta Edu köpenyének a zsebébe, hadd érezze azért a küldetés jelentőségét. Egyedül az nem fért a fejébe, miért nem jó az öregnek a piros cső: szebben is mutatott volna, több is volt belőle. A pirosból nyugodtan levághattak volna akár két métert is, hogy legyen tartalékba.

A cső a porlasztóhoz kellett. A berendezések egy részét Jóska bácsi készen vette, más részüket csináltatta, a membrános szellőztető kis üvegcsövét például azzal a Bethlen téri üvegfújóval, aki a karcmentes oldallapokat is szállította és aki az apró, kétfuratú üvegcsét is hajlandó volt elkészíteni a bácsi suta tervrajza alapján. Ő mondta, hogy Hajdúszoboszlóról lehet ingyen kishalat is hozni. Állítólag ahol a csónakázótóba beömlik a meleg víz, ott rajban cikáznak az akváriumi kishalak, mert pont megfelelő nekik a hőmérséklet. Jóska bácsi kiszámolta, mennyibe kerülne lemenni Hajdúszoboszlóra vonattal, és úgy döntött, nem érdemes. De a tartozékokat azért megrendelte a férfitól. Lehetséges ugyan, hogy mindezt együtt, készen is lehetett kapni, és hogy a Sziget utcában látott akvárium berendezése egy fokkal tökéletesebb volt, mint ezé az űrtartalomra ugyanakkora, csak jóval házilagosabb változaté, ám a megvalósult részletek értékét éppen a befektetett energia és tervezgetés emelte. Amikor az alap kidolgozva állt, megkezdődhetett a vízinövények betelepítése. A vizet először lágyítani kellett, nehogy a vezetékes víz mindjárt az elején mindent tönkretegyen, aztán egy csütörtöki napon megérkeztek a növények is. A lakásban más növényt nem is tartottak, és mint Edu találóan megjegyezte, ezeket legalább nem kell majd locsolni. A növények beültetése az előkészített talajba egyben azt is jelentette, hogy Jóska bácsi őrülete győzedelmeskedett minden racionális megfontolás felett.

Hajladoztak a satnya kis szálak a vízben a kislámpa esti fényénél. Jóska bácsi még egyszer elmondta mindnek a nevét, mintha egyenként bemutatná a vérszegény növénykéket a családnak. Amikor odáig ért a felsorolásban, hogy házmesterpálma, akkor Edit néni felkapta a fejét. – Na, ez legalább valami idevaló – gondolta magában. Sokkal barátságosabb szó volt, mint az aspidistra, a növény latin neve, ami az öreg, ágy szélén üldögélő ember szájából sután és nagyképűen hangzott. Éppen olyan sután, mint amikor a bent fekvők a kórházban fontoskodva elismételték a megilletődött és tanácstalan látogatóknak a halálos betegségük latin nevét.

Piroska Tóni nem volt biztos benne, hogy jó irányba halad a Division Street felé, ezért még egyszer ellenőrizte a keresztutcát. Az eltelt egy hónap alatt se tudta megszokni a New York-i távolságokat, és újra és újra meglepődött, hogy a térképen rövidnek látszó szakaszokon negyedórát is gyalogolhat. Késett, ahogy ebben a városban szinte mindig, de ebben az esetben ezzel tényleg senki se foglalkozott.

Leszek Wrotkasky, a Lengyel, ahogy a magyar bevándorlók egymás között emlegették, lent tartózkodott a raktárnak használt pincehelyiségben. Éppen a szállítást szervezte két másik emberrel, ezért Tóninak csak annyit válaszolt, hogy igen, ő az, meg se kérdezve, hogy milyen ügyben keresi. Ide szinte mindenki munkáért jött, sejthette, hogy ez a kopott ruhájú, kefehajú férfi is. A lengyel az anyanyelvén kívül csak franciául tudott, angolul éppen csak néhány alapszót, annyit, amennyi a boldoguláshoz feltétlenül szükségeltetett. És ahhoz igazán nem kellett sok, mert többnyire más lengyelekkel üzletelt, a hozzá forduló magyarokat két szóban elirányította valamelyik boltba vagy raktárba.

Amikor végre Tóni felé fordult, a fiú gyorsan elhadarta angolul, hogy őt Lukasivitz küldte. A jelentkezők többségét Lukasivitz küldte, úgyhogy ez a szép magas fiú elég nevetséges benyomást keltett itt a pincében a protekciójával. A lengyel túl fáradt volt ahhoz, hogy kérdéseket tegyen fel és kiderítse, ismeri-e ez a fiú egyáltalán személyesen Lukasivitzet, úgyhogy csak rálegyintett, hogy jó, jó, ez mind szép, de azt mondja el inkább, hogy mihez ért. Piroska Tóni ezt a jelenetet előzőleg egészen másképpen képzelte, ahogy magát a lengyelt is, nem beszélve a környékről. Azt gondolta, hogy aki már ilyen régen itt van, az biztosan nem olyan ágrólszakadt, mint az emigránsok többsége, hanem elegáns, félig-meddig már amerikai. Zavarba is jött a torzonborz, barátságtalan embertől, nem jutottak eszébe a gondolatban előre összeválogatott szavak. Benyúlt a felöltő zsebébe, hogy puskázzon, aztán ahogy a lengyel arcára pillantott, jobbnak látta elrakni a papírt. Inkább megmutatja neki, gondolta, mihez ért. Terpeszbe állt, és többször egymás után felberregtette lába között a motort. A lengyel csak ingatta a fejét, és rögtön visszafordult a zsákokhoz. Tóninak bevillant, hogy a fiú, akitől a címet kapta, egy nagy irodaházban dolgozik takarítóként. Hát persze! Erre a motor helyett most az ablak szót kezdte ismételgetni angolul, és közben karcsú, magas toronyházakat rajzolt körbe a kezével. A lengyel értetlenül nézett, mire ő reményt vesztve megint rápattant a képzeletbeli motorra. A lengyel megütközve figyelte a pantomimjátékot. Mivel egyikük se tudott angolul, és mivel Tóni az ő füle szerint folyamatosan az özvegy szót ismételgette, a lengyel gondolkodóba esett. Összehúzta a szemét és elkomolyodott. Tóni ezt a tétova szünetet fontolgatásnak vette, és ismét belelendült az előadásba.

Ha a helyiségben lett volna ablak, hamar kiderült volna, hogy Tóni ablaktisztítást is vállal, így viszont körkörös, simogató mozdulatait figyelve Wrotkaskynak az a sötét gyanúja támadt, hogy ez a csinos, pofátlan gyerek özvegyek gyámolítását ajánlja fel, ami, bár bortól a textilekig sok mindennel foglalkozott, egyáltalán nem tartozott az érdekeltségi területei közé. Ráadásul Tóni mintha azt is értésére adta volna, hogy először ügyesen ide-oda furikázza az asszonyokat, aztán ha az özvegy már jól bemelegedett, gyerünk bele, jöhet a simogatás is. Először egy, aztán két kézzel. Pfúj. Megvetően végigmérte ezt a nyálas stricit, és azt válaszolta neki lengyelül, hogy találhatna valami tisztességesebb munkát, ha már ekkora barom vállakat adott neki a Teremtő. Aztán, mint aki befejezte a beszélgetést, felment a lépcsőn, és hátra se pillantva a jó büdös francba küldte a fiút.

Piroska Tóni egy kukkot se értett az egész helyzetből. Azon, hogy Wrotkasky pontosan mit gondolt tisztességes munkának, el lehetne ugyan vitatkozgatni, mert ebbe szerinte az alkoholcsempészettől a feketemunkások közvetítéséig számtalan dolog belefért, de minthogy mindeközben mélyen hívő ember volt, következetesen távol tartotta magát a kurváktól és a striciktől. Tóninak, akinek végig az ablaktisztítás járt a fejében, fogalma se lehetett arról, hogy amit az imént hallott, az a teljes, felháborodott elutasítás. Ő úgy fordította le magában a beszélgetést, hogy a lengyel pillanatnyilag nem ér rá, de majd meglátja, mit tehet az ügyében.Aztán még azt is hozzágondolta, hogy azért ez a Wrotkasky meghívhatta volna őt egy italra, ahogy a Lukasivitz is meghívta, noha vele is akkor találkoztak életükben először, amikor ezt a címet átadta neki. Felpillantott az elpiszkolódott téglahomlokzatokra, az égre, és hirtelen döntéssel nem arra indult vissza, amerről jött, hanem az ellenkező irányba, hogy kicsit jobban megnézze magának ezt az ismeretlen környéket.

Késő délután volt, de a járdán annyian nyüzsögtek, mintha mindenki most indulna munkába. A keskeny, szemetes utca tele volt a lengyelhez hasonló, szakállas férfiakkal, meg gyerekekkel és mindenféle dobozokat és csomagokat cipelő nőkkel, akik olyan benyomást keltettek, mintha éppen izgatottan hurcolkodnának valahová egy népes családdal. Elhasznált, rossz bőrük, árkos szemük és testtartásuk miatt emlékeztettek az otthoni, diogenészfalvai lakókra, miközben volt bennük valami idegenszerű és ismeretlen is. Ezt az idegenséget csak fokozta az egész környéket belengő különös szag, amiről Tóni már tudta, hogy az olcsó mosólúgok, filléres tisztítószerek árasztják, és nemcsak a szűk lakásokból, hanem a csatorna mélyéből is ez szivárog, alámossa a járdát és az elpiszkolódott homlokzatú házakat, átitat mindent ez a csípős, mosodákat idéző kopárolgás, miközben mégis minden marad ugyanolyan mocskos, pállott és szürke, és csak akkor ragyog fel naponta egy rövid, hamis percre, amikor a hosszú, zajos utcák házsorainak szorításában lemegy a nap.

Tóni az aznapi, lassan erősödő ragyogásban megtapogatta a zsebét. Eddig minden centre vigyázott, de most váratlanul gyerekes felszabadultság lett úrrá rajta. Úgy döntött, megenged magának egy korsó sört. Valahol az utcán akart letelepedni, hogy bámulhassa a járókelőket. A zugligeti hegyoldal járt a fejében és a Potyi vendéglője, az ottani, ráérős alkonyatok. Otthon valahogy sose látta ezt a füsttel fertőzött narancssárga fényt, mégis, ugyanaz a nyugalom szállta meg, mint akkoriban, a városból hazafelé jövet. Mintha titokban megérezte volna, hogy dehogy kap ő itt bármilyen munkát, őt ez a Wrotkasky látni se akarja többé, vagyis, talán végre igazán megcsinálta a szerencséjét.

Megállt az első, barátságos hangulatú kocsmánál és belépett. A járdára kitett asztalok mellett mindenhol ültek, de odabent a pult mellett sikerült magának helyet szorítania. Egy Lucky Lagert rendelt, de többet kértek érte, mint amire számított. Ügyetlenül számolgatta a tenyerében az aprót, és hirtelen megint nagyon csórónak érezte magát. Jó lett volna leülni, ezért fogta a söröskorsót és visszament a bejárat elé, hátha megürült közben egy hely. Ahogy a vállak között furakodott kifelé, vigyázva, nehogy kiloccsanjon a sör, valaki megérintette a karját:

–  Te magyar vagy, ugye?

Tóni ránézett az alacsony, kék szemű férfira, aki inkább látszott amerikainak, mint magyarnak. Az öröm, hogy valaki ismeretlenül megszólítja, keveredett benne valami sértettséggel, ami annak szólt, hogy lám, ő még ebből a szedett-vedett embertömegből is kilóg, még egy sört is alig bír kifizetni.

–  Honnét tudod? – kérdezett vissza ingerülten, de a férfi csak mosolygott.

–  Hallottam, amikor az előbb fizettél. Három dolog van, amit az ember mindig az anyanyelvén csinál.

Kimentek, leültek a kék szemű barátaihoz, és a férfi elmondta, hogy szerinte mi az a három dolog. Tóni komolyan bólogatott, kortyolgatta a sörét, mintha mindent jól értene. A szemben ülő három férfi összehajolt, és a fejük éppen elfedte a hosszú utca végén alábukó hatalmas, izzó napot. Tóni, hogy ő is mondjon azért valami okosat, elemelte a szájától a korsót és megkérdezte tőlük, hogy tudják-e, mit mondott Nagy Sándor Diogenésznek.

Gabi bácsi hamarabb ért a házasságkötő terembe, mint a násznép, mert jókora ráhagyással indult el a hegyről. Pedig odafent nézelődött is egy sort, ugyanis a telepet éppen azokban a napokban bontották. Még így is olyan korán érkezett, hogy belecsöppent az előző esküvő fotózásába. A házasságkötő terem alkalmazottja nagy hangon, határozottan instruálta az ifjú párt, kérte, hogy pontosan a tükör előtt helyezkedjenek el, mert úgy tükröződik szépen a menyasszony ruhakölteménye, és hátulról is látható lesz a képen is az az ügyes kis konty.

A menyasszony vagy csak nagyon duci volt vagy várandós, a fehér ruha mindenesetre kellemetlenül feszült rajta derékban, és olyan szerencsétlenül egybeszabottnak mutatta, mintha máris elhízott volna. Gabi bácsi sarkon fordult és kisétált az utcára. Rossz kedve lett a nő szalonnás hasától, a hangoskodó fényképésztől. Azon tűnődött, hogy lám, a halálfélelem még ezekben a szerencsétlenekben is erősebb a vágynál, hogy éljenek, hogy leéljék a maguk egyszerű, pitiáner gondokkal telitűzdelt életét. Meggyőződése volt, hogy az emberek halálfélelemből nemzenek gyereket. Jó előre be akarják biztosítani magukat, hasonmásokat gyártani, mert rettegnek, hogy velük is megtörténik az a banális és obszcén félreértés, ami a szüleikkel és körülöttük mindenkivel: hogy még élő testükbe zárva egyszer csak öregedni, rohadni kezdenek. Ismert persze olyanokat is, akik a maguk sajátos módján megmenekültek ettől a félreértéstől, és fiatal, még jól működő testüket hagyták el, nem teljesen önszántukból. Gabi bácsi egy idő óta minden felnőtt embertársát túlélőnek tekintette, és a túlélőkön belül különböztetett meg halálfélelemből szaporodókat, meg olyanokat, akik – szintén a halálfélelemből – nem szaporodtak többé. Az ő szemszögéból ez utóbbiak mégiscsak valami magasabb rendű, a halált indirekt módon kijátszó intelligenciát képviseltek, de nem volt kétséges számára, hogy a makacs szaporodás és a szaporodás makacs elutasítása mögött ugyanaz a félelem munkál. Mintha egyik oldalon a lélek újabb, fiatalabb álruhákba bújva próbálta volna átmenteni magát, a másik oldalon meg elrejtőzni, hátha a romló testben meghúzódva az idő valahogy elfelejtkezik róla. Ismert olyan öregedő férfiakat, akik negyvenéves koruk felett újabb és újabb, akár házasságon kívüli gyermekeket nemzettek, mert féltek. És ismert nőket, akik szintén halálfélelemtől hajtva újabb és újabb, a halált tovább etető emberi testeket löktek ki magukból a kimerülésig.

Ilyeneken gondolkodott, egyre alattomosabb fáradtságot és türelmetlenséget érezve, amikor a házasságkötő terem elé begördült a két feldíszített esküvői autó. Az elsőt, a 402-es fekete Moszkvicsot egy orvos vezette, mellette feszített Edit néni, a hátsó ülésen pedig Vera és Jóska bácsi. Közvetlenül mögöttük egy Warszava-taxi fékezett le, amelyben a sofőr mellett ott ült a vőlegény. Hátul a vőlegény vaksi nagymamája csücsült Edu balján, és messziről úgy festettek, mint egy dagadt anyuka a hirtelen megráncosodott, talpig feketébe öltözött gyereklánnyal. Az örömapa és az örömanya gyalog érkezett két másik, kalapos rokonnal, akiket Gabi bácsi első ránézésre a vőlegény testvéreinek nézett, mert ugyanolyan mokányak, alacsony növésűek voltak. Amikor egyszerre odafordultak az érkező autókhoz, szembetűnő volt a három arc közötti hasonlóság.

Verára alig lehetett ráismerni. Először is aranyszőke volt, amitől mintha megkeményedtek volna a vonásai, és egy árnyalatot sötétedett volna a bőre is. Térdig érő, egyenes szabású, csónak kivágású ekrü ruhát és tűsarkú, fehér cipőt viselt. Amikor a vőlegény kikászálódott a hátsó autóból és mellé lépett, hogy belekaroljon, az orráig ért. Vera engedelmesen nyújtotta neki a karját, de közben a családot kereste a szemével. Az apró termetű, karikalábú nagymama, aki nehezen tudott beletörődni, hogy a gyerekek nem csinálnak rendes, templomi esküvőt, az örömapa bal oldalán, aprókat lépegetve haladt befelé. A házasságkötő terem ajtajában keresztet vetett, aztán hunyorogva letelepedett a fia és a menye közé, oda, ahová mutatták neki. Nemigen örült ennek az egész felhajtásnak, de ezt ebben a pillanatban nem volt módja senkivel megtárgyalni. A mustárszínű bársonnyal bevont szék túl magas volt neki, lakkcipős, vastag harisnyás lába a levegőben harangozott. Mellette ült a frissen fodrászolt, lila kabátkát viselő, az érkezőket gyanakodva vizslató örömanya, akin se az akkori, se a korábban átélt bármilyen örömnek nem látszott nyoma, inkább valami gyanakvás és sértettség a sorozatos kényelmetlenségek miatt. A bajszos örömapa viszont határozottan büszkének tűnt, folyton felpattant a helyéről és körbenézett, vagy a távolabb álldogáló két testvért biztatta, hogy keressenek már helyet valahol. A két fiúnak viszont úgy tűnhetett, a szülők illetlenül korán helyezkedtek el, mintha a sokadalom érkezési sorrendben telepedne le egy kezdődő színházi előadáshoz, és ők biztosítani akarnák maguknak az első sorban a legjobb rálátást a színpadra. Inkább odébb várták állva, hogy a menyasszony családja is leüljön a másik sorban. Edu feketében volt, de a szokásos barna gyógycipőjét viselte, annak ugyanis nem létezett ünneplő változata. A fekete ruhához felvett egy Verától kölcsönkapott tekla láncot, ami a ruha övéig előrelógott. Ezt nézegette percenként, mintha ellenőrizné, hogy megvan-e. A néni összetűzte a ruha kivágását, és összevarrni csak azért nem varrta össze, mert akkor Edu nem tudott volna kibújni belőle. Ő maga fehér blúzban, fekete szoknyában és fekete csipkekendőben feszengett. Előző nap hajnalig sütött, hogy csirke is legyen, hal is legyen, meg sütemény is. Rettentően fájlalta a lábát: még cipőkanállal is alig tudta felerőltetni az ünneplő cipőt. Szorította a szoknya is derékban, ezért fészkelődött annyit a helyén. Verát kereste a szemével, valahogy nem tudott megbarátkozni ezzel az új, szőke frizurával.

A szőke haj Jóska bácsi szemében se volt túl előnyös, de nagyvonalúan azt hangoztatta, hogy innentől nem is nekik kell majd tetsszen, hanem a vőlegénynek, annak meg biztos tetszik, különben mért venné el. Ezt a bölcs gondolatot többször is elismételte, egészen addig, míg Edu is morgolódni nem kezdett, hogy Verának nagyon nem jó ez a haj, de a vőlegénynek biztos tetszik, különben mért venné el, nem? Erre mindketten haragosan ránéztek. Csöndben kellett volna már maradni, a terem elnémult. Megszólalt szalagról a zene. A vőlegény bizonytalankodva nézett az anyakönyvvezetőre, hogy elinduljanak-e, mire az finoman, alig észrevehetően biccentett. Mindig ugyanaz ismétlődött, az összes aznapi pár elvétette a ritmust a bevonulásnál. Képtelenek voltak megjegyezni, mikor lépjenek a szőnyegre.

A menyasszony lassan lépkedett a kényelmetlen körömcipőben, rezgett a fején a lépések ütemére a rövid fátyol. Lassan úsztak át a kivilágított termen, és Jóska bácsinak az járt a fejében, hogy Vera ebben a ruhában a kis rezgő fátyolkával egy zászlós guppira hasonlít, Edit néninek pedig az, hogy mégse kellett volna előre felszeletelni azt a flódnit. Bőven elég lett volna akkor, ha befutnak a vendégek. És mégiscsak valami rendesebb helyet kellett volna találni a vacsorához.

Az asszony, aki eddig hátul, a fal mellett szobrozott, észrevette, hogy Jóska bácsiék mellett szélről maradt egy üres hely. Fogta magát és a már az anyakönyvvezető felé lépegető ifjú pár mögött besétált, lehuppant zöld színű kabátkájában az első sor legszélső székére. Edit néni rápillantott, aztán szemöldökét felvonva az urára, aki finoman megvonta a vállát. Ezt a nőt a Vera hívta meg. Nem lehetett mit csinálni vele, csak elszántan úgy tenni, mintha nem is lenne ott. Szerencsére készült olyan kép is, ahol a fényképész mindkét családot be akarta fogni a lencsébe, és így a legszélső alakot kénytelen volt levágni, csak a zöld kabátkás asszony retikült tartó keze látszik: utólag ebből a képből rendeltek aztán öt darabot.

Edu nem tudta, hogy kéne helyesen viselkednie, mert a néni annyiszor kötötte a lelkére a megelőző napokban, hogy ne zabáljon fel mindent a kitett tálakról, hogy mire eljött a vendégség ideje, teljesen meg volt szeppenve. A kölcsön-nyakláncot csavargatta a nyakában, és minden érkezőnek elmondta, hogy a vécé ott, a folyosó végén van. A körfolyosóra is kiraktak székeket, így aki nem fért be a konyhába, az arra a kis időre leülhetett kívül, az ablak alatt is. A vőlegény testvérei a hátsó lépcsőn pihentek meg egy-egy pogácsával a kezükben. Jóska bácsi aggodalmaskodott, hogy mit szólnak a lakók, nem szokott itt ekkora felhajtás lenni, de Edit néni csak a fejét rázta, hogy nem szólnak azok semmit, tudják, hogy esküvő van. A menyasszony halálosan kimerült, ráadásul feltörte a lábát a tűsarkú cipő, amit aznap viselt először. A harisnya beleragadt a vízhólyagba, ezt próbálta valahogy rendbe szedni a szobában. A függöny el volt húzva, de az ablakot kinyitották, hadd járjon a levegő a tegnapi nagy főzés után. Az ablak alatti ágyon ült, amely régen az övé volt, és tornáztatta zsibbadt lábujjait. Odakint a konyhában már összekészítették a tálakat, hogy csoportosan átvonuljanak a piaci kisvendéglőbe. Úgy beszélték meg, hogy a fiú rokonsága ott gyülekezik, a bort, sört, pálinkát ők állják, a vendéglős meg adja a tányérokat. A csirke elkészítését Edit néni felügyelte, a saját halhoz és saját flódnihoz ragaszkodott. Kérhettek a vendégek ezenfelül levest is, de csak egyvalaki tette fel a kezét, amikor összeírták, hogy akkor hány leves legyen.

Edu maga is cipelt egy nagy, konyharuhával letakart tálat, Jóska bácsi meg egy demizsont. A menyasszony és a vőlegény üres kézzel lépkedtek, hiába erősködtek előzőleg, hogy arra a kétszáz méterre ők is megfognának valamit. A lakók megdobálták őket a fordulóban rizzsel, megdicsérték Vera szép haját, meg a jókötésű, vállas vőlegényt, akit már ismertek látásból, aztán amikor elvonult az egész társaság, akkor a csukott ajtók mögött megjegyezték, hogy azért elég szegény gyereknek látszik ez. Kaphatott volna a Vera minden ujjára jobbat. Meg hogy biztos az a mogorva nevelőanyja üldözte el szegénykét, azért ment férjhez ehhez a kis alacsony emberhez. Esztergályos, vagy mi.

Ilyeneket mondtak a rizsdobálók, abban reménykedve, hogy másnapra marad azért majd valami kis sütemény vagy bor, és körbekínálják őket a Jóskáék. Csak nem sajnálják majd tőlük azt a kevés kis maradékot.

A kisvendéglő pillanatok alatt megtelt, pedig csak a legszűkebb rokonságot értesítették és pár ismerőst. A szűk rokonság Jóska bácsiék esetében egyet jelentett magával a családdal. Ők csak Jucikát hívták meg a méteráruból, meg Gabi bácsit, két asszonyt a hitközségi irodáról és persze a főorvos urat. A főorvos úr ide már sajnos nem tudott eljönni, bekukkantott viszont Jenőke, aki ilyenkor is a piactéren kóválygott. Helyet is foglalt rögtön, ő volt az egyetlen, aki a levest megrendelte. Olyan szagot árasztott szegény, hogy később diszkréten átültették az ajtó közelébe, ne vegye már el teljesen mindenkinek az étvágyát.

A fiú oldaláról több volt a vendég. A szülők és nagyszülők mellett a két testvér, valamint legalább tíz karikalábú, vörös szemű, pislogó rokon. Pocakosak és alacsonyak voltak mind, férfiak és nők vegyesen. Vera anyósa folyton kiszaladgált a konyhára, mert semmit se hoztak be időben, sose volt elég tányér, elég pohár. Jucika beállt segíteni, odakint pedig a pincéreknek háborgott, hogy hogy engedhették be ide azt a csavargót, ez mégiscsak egy esküvő, összebüdösít mindent. De Jenőke senkit se zavart, különben is, néhány óra elteltével szinte már lélegezni se lehetett a füsttől, és a meghívottak egyre szélesebb gesztusokkal, egyre nagyobb hangon magyaráztak egymásnak az abrosz felett, mintha az emberi kigőzölgésből, az ételek párájából és a cigarettafüstből összeálló fojtó réteg a hangot is letompította volna, és az nehezebben ért volna el a túloldalt ülőkhöz. A hegedűs, akit tizenegyig fogadtak fel, kevesellhette a pénzt, mert egy idő után letelepedett a vendégasztalhoz és alig játszott. A vőlegény testvérei hozták, nem itteni volt. Ismert ugyan minden nótát, amit bekiabáltak neki, de egyetlenegyszer sem sikerült közös éneklésre bírnia az egyszerre beszélő, hangoskodó asztaltársaságot.

A pincérek kinyitották a hátsó ajtót is, hogy egy kis huzatot csináljanak. Verának hasogatott a feje, ezért a székét az ajtó mellé húzta, hogy kicsit érezze a beáramló hűvösséget. A kinti csendesség az ajtó vonalában ütközött a bentről kiáramló borgőzös morajjal. Ha odakint állt valaki a csillagos ég alatt, ahogy a vőlegény két öccse állt, pohárral a kezében, nehezen szűrhetett ki ép mondatokat a kihallatszó zsongásból, odabent viszont, különösen az ajtó mellett, élesen hallható volt minden kinti zörej, hang.

Verának hasogatott a feje, égett a lába. A szűk helyen a menyasszonytánc inkább csak valami jelképes toporgás volt. Ennél többre nem is igen lett volna képes, mert a kis- és nagylábujján szabályos seb nőtt reggel óta. Időnként összenézett a vőlegénnyel, aki a maga részéről szintén örömmel véget vetett volna már a vendégeskedésnek, de buzgón szórakoztatta tovább az egybegyűlteket. Edu fel volt dobódva, a vőlegény vele is táncolt, vagyis inkább dülöngélt egyhelyben egy sort. Ebből a dülöngélésből szeretett volna később repetázni. Valahányszor zenét hallott, közelebb húzta a székét az asztalfőhöz és a felsőtestével előre-hátra ringatózott. A menyasszony is hátradőlt kissé a széken: már azon a ponton volt, hogy ülve elalszik. A kurta fátylat egy fodrászcsipesz fogta a hajához, és ez a csipesz most az ajtófélfától a fejbőrébe nyomódott. Följebb tolta, igyekezett összecsippenteni a kiszabadult hajszálakat, mikor meghallotta kintről a két hangot:

–  Úgy szőke ez, mint én.

–  Te, szerinted nem zsidók ezek?

–  Ááá. Hogy lennének már zsidók? Nézzél már rájuk! Nem kampós az orra egyiknek se. Én mindig kiszúrom a zsidót. Csórók ezek, mint a valagam.

–  Akkor van a csajban egy vonóhúzás.

–  Az lehet. Van benne egy vonóhúzás – felelte az idősebbik. Aztán csend lett, ittak.

Elfogyhatott kint mindenük, bor is, cigaretta is, mert nem sokkal ezután beléptek. Meglátták a füstben vitatkozó násznépet, az Edunak gépiesen töltögető vőlegényt, az ajtó mellett kornyadozó, karikás szemű menyasszonyt, és tenyerüket összecsapva rázendítettek:

– Van egy szőke asszony, fehér, mint a rózsa, annak az asszonynak halálos a csókja!

Néhányan felkapták a fejüket és bekapcsolódtak, de nóta közben lemaradoztak, nem tudták a szöveget. Jóska bácsi sokkal jobban szeretett volna valami operettet énekelni. Abból se lett semmi, mert közben szegény Jenőke, akit külön ültettek, félrenyelt és köhögő rohamot kapott. Majd’ lefordult a székről, rázkódott, elsötétülő, szederjes arccal borult a tányérjára. Semmi sem segített, hiába itatták, lapogatták a hátát. A végén ki kellett kísérni, és közben a teremben apránként mindenki szedelődzködni kezdett.

Jóska bácsi harmadjára is átmosta a nagy befőttesüveget. Eltörölte, közel hajolt, de még mindig érezte rajta az uborkaszagot. A néni a fejét ingatta, hogy nincs annak már semmi szaga, de ha van, át kell öblögetni ecetes vízzel. Hogyisne, lögybölte ingerülten a víz alatt az öreg az üveget, az kéne csak. Még mindig jobb a halaknak, ha büdösben vannak, mint ha megmarja a pikkelylemezkéiket az ecetes víz. Közben a csavaros fedőt lyukasztgatta egy kés hegyével, hogy kapjanak a halacskák levegőt. A néni kérdésére, hogy már ugyan minek kilyukasztgatni azt a jó kis fedőt, azt felelte, hogy megfulladnának a guppik a hazaúton. A néni a fejét csóválta és a szemét meresztgette Edura, mintha annak belátására, hogy ez mekkora hülyeség, még Edu is képes lenne, s így ez közvetve bizonyítékot jelentene arra nézvést is, amit ő maga már régen sejtett, vagyis hogy a bácsinak elment a józan esze, majd felkiáltott:

–  Már hogy fulladnának meg, amikor végig vízben lesznek, te?!

A bácsi hűvösen hallgatott. A fedőt az ablak felé fordítva átnézett a lyukakon, mintha épp a feleségén nézne át. Azt mérlegelte, elegendő lesz-e így az oxigén. Aztán a preparált üveget besüllyesztette egy kosárba, kétoldalt pedig kipárnázta, hogy ne billegjen. Első körben négy szivárványos guppit és négy törpe fogaspontyocskát akart hazahozni. A Gogol utcai bolt elárusítója azt mondta, kezdetnek ez is elég, hamar kiderül majd, hogy hogy viselik az új helyet. Az újonnan beültetett növények mindenesetre szépen zöldelltek a szellőztetőtől buborékos vízben, semmi jelét nem mutatták az eltelt két napban, hogy rosszul éreznék magukat. Ezért is jelentette be reggel Jóska bácsi ünnepélyes hangon, hogy a víz megfelelő, vagyis hogy az akvárium készen áll a halak fogadására, csak el kell őket hozni.

Már négykor elkéredzkedett a boltból, hogy időben hazamehessen a kellékekért és elindulhasson, pedig a Gogol utcai akvarisztika csak hatkor zárt. De ő biztosra akart menni, a csütörtököt tűzte ki végső határidőnek: péntek reggel már úgy akart ébredni, hogy ha oldalt fordul az ágyban, akkor egy darabka tengert lásson.

A távolabbi cél egy mélyfekete, csíkos gurámi volt. Ahogy Jóska bácsi átkelt a kipárnázott kosárral a téren, azon töprengett, hogy a csíkos gurámi egy csókos ajkú néger táncosnőhöz hasonlít. Gurámit birtokolni olyan, mintha egy néger nő táncikálna külön neki, egész nap, egy üvegdobozban. Az akvarisztika szaküzletben percekig el tudta nézni az úszkáló gurámi-párt, a térde is belefájdult, mert lejjebb tartották őket, az alsó sorban. Mondta ugyan az eladó, hogy nem az a hím, amelyik olyan színes, Jóska bácsi biztos volt benne, hogy az eladó fordítva tudja. Átért a zebrán és lepillantott a kosárra. Mérlegelte, hogy vajon ugyanez a befőttesüveg alkalmas lesz-e majd a néger nő hazaszállítására is.

A boltban nem az az eladó volt, akivel Jóska bácsi hét elején egyeztetett, és aki szerinte fordítva tudta a gurámikat, hanem egy fiatal, csúnya kis nő, aki többször megkérdezte, hogy biztos nem lesz-e egyéb.

–  Szárított bolha? Vagy egy kis vitamin?

Ettől Jóska bácsinak az a rossz érzése támadt, hogy ez a nő valahogy lenézi őt, hogy a guppikat és a fogaspontyocskákat nem tartja elég érdekesnek. Hirtelen szorongani kezdett az uborkaszagú befőttesüveg miatt is: hogy a hölgyike nevetségesnek, esetleg szakszerűtlennek találja a szállítóeszközt. Ám a nő semmi ilyesmire nem célzott, sőt, a példányok kiválasztása közben egyszer csak a csomagra mutatott:

–  Akkor megkaphatnám az üveget?

Egymás után landolt benne a négy guppi és a négy fogaspontyocska, és búcsúzásnál az öreg még csücsörítve küldött egy csókot a gurámiknak is, mint aki odakacsint egy szépasszonyra, jelezve, hogy ennél többet pillanatnyilag nem engedhet meg magának, de alkalomadtán vissza fog térni ide.

A séta az üveggel csaknem kétszer annyi ideig tartott, mint az odaút. Jucika, aki éppen a redőnyt húzta le a textilbolt kirakatában, látta távolról a tér túloldalán araszolva lépegető Jóska bácsit, és megjegyezte magában, hogy úgy tipeg, mintha összecsinálta volna magát.

Jóska bácsi izzadt, mintha az üveg legalább tízliteres lett volna. Zihálva, kivörösödve egyensúlyozta fel a kosarat az elsőre. Edu rögtön ki akarta venni a halakat, de erre még várnia kellett. Az öreg leült a konyhában, az üveget megszellőztette, hogy a jövevényeknek legyen idejük megnyugodni. Közben még mindig a homlokát törölgetve halkan biztatgatta őket, hogy nyugalom, már itthon vannak, nem kell félniük, hamarosan olyan üvegpalotájuk lesz, mint a királynak.

A királyi lakosztályba költözést a néni nem nézte végig, mert frissen akarta beleszaggatni a csipetkét a levesbe. Elszántan húzgálta a fakanalat a lyukacsos szaggatón, és beordított Eduért, hogy segítsen már neki valamit. Idegesítette Edu lelkesedése, az, hogy a kórházban is egész nap mindenkinek a halakról beszélt, még a főorvos asszonynak is. Edu folyton nedves, duzzadt ajkáról az a szó, hogy guppi, úgy hangzott, mint valami öntudatlanul, sorozatosan elismételt obszcenitás, amelynek kínosságát nehéz lett volna egyetlen mondatban megmagyarázni.

Edu nagy figyelemmel felébe hajtogatta és felébe vágta a szalvétákat, aztán kihúzta a három hokedlit, és várt.

Jóska bácsi nem jött, hiába szólongatták. A néni először Edut akarta beküldeni a szobába, aztán félrehúzta a fazekat, és maga nyitott be.

A bácsi félig az ágy szélén ült, mintha csak az imént akart volna ledőlni, de a felsőteste az ágy és az asztalka közé csúszva, megcsavarodva lógott, a feje pedig a hátsó falnak nyomódott. A nagy befőttesüveg a szőnyegen állt, a halak már az akváriumban úszkáltak és próbálták feltérképezni a területet. Nem zavarta őket az üveg túloldalán hirtelen elsötétülő panoráma: a néni nehézkesen behajló teste, amint a bácsit rángatja és próbálja feltuszkolni az ágyba, és közben szemrehányóan korholja, hogy hát mit csinálsz, hát mit csinálsz, te. A testet végül nem sikerült visszahúzni az ágyra, sőt, teljes súlyával lecsúszott a földre, magával sodorva az egész ágytakarót és a díszpárnákat. Ott feküdt a parkettán súlyosan, nyitott szemmel, zoknis jobb lábával a szekrény ajtaja és a befőttesüveg, ballal a szobasarok felé mutatva. A néni tehetetlenségében gépiesen felemelte az üveget a földről, csak hogy ne legyen már ott, és azt nyújtotta a belépő Edu felé, aki engedelmesen át is vette, mint valami kórházi vizeletmintát.

A guppik beúsztak az előre kialakított kis sziklaüregbe, aztán felbukkantak a túloldalon, átsiklottak a növények ringó szárai között. Szemmel láthatóan jól érezték magukat.

A temetésen viszonylag sokan voltak. A házbeliek mellett néhány vevő is eljött, hiszen a méteráruboltban kirajzszögezték a gyászjelentést, és a piaci árusok közül is megjelent mindenki, aki Jóska bácsit ismerte. A kórházi osztályról szintén sokan eljöttek, például Benkő doktor a feleségével. Edit néni valami körvonalazatlan ingerültséget érzett, valahányszor rápillantott. Tudta ugyan, hogy Jóska bácsi szélütése és halála semmiféle közvetlen összefüggésben nincs az akváriummal, mégis úgy érezte, hogy a baj tulajdonképpen a Benkőéknél tett látogatással indult, hogy valami, ami a csütörtök estéhez vezetett, azon a szerencsétlen délutánon kezdődött el. Arról persze fogalma se lehetett, hogy nemsokára a Sziget utcai akváriumnak se lesz gazdája, hogy Benkőék még felajánlani se merik egyetlen ismerősnek se, nehogy bárki gyanút fogjon, sőt, maga a legkisebb gyerek se tudja, mire készülnek, csak a nagyobb testvérek.

Vera elöl állt a férjével, tüllkendővel kötötte le hótól nedves, valószínűtlenül szőke haját, amelyre a hitközségi irodai asszonyok rosszalló pillantásokat vetettek, és egymás közt megjegyezték, hogy szegény lány még mindig milyen girhes, azt nem nőtte ki. Lali, az ifjú férj, elhozta a szüleit is. Hátul toporogtak a tömegben a két testvérrel, akik a gyászoló rokonokat, az ösvényen később a sírhoz érkező ismerősöket és a túloldalról siető Gabi bácsit méregették. Soha nem voltak még zsidó temetésen, és azon tanakodtak, hogy vajon nem baj-e, ha nincs rajtuk kalap, mert ezeknél állítólag minden fordítva van, még a könyvet is fordítva olvassák. Azt is tárgyalták még összepréselt szájjal, hogy vajon akkor itt most mindenki zsidó-e, vagy csak aki eleve kalapban van, és honnan fogja tudni a szegény Lali, hogy mikor mit kell csinálnia.

Vera nem tudott sírni, pedig érezte, hogy illenék. Nem szomorúnak, inkább halálosan kimerültnek érezte magát, még a bánathoz is fáradtnak. Az utóbbi hónapok rendezkedéssel és veszekedéssel teltek, az egész új élet képtelenül idegennek és máris sivárnak tűnt, majdnem olyan fullasztónak, mint az otthagyott, állandóan ételszagú lakás Eduval, a zsörtölődő nénivel és a húsz éve ugyanazokat a tréfákat ismételgető Jóska apuval.

Lehetetlen volt elgondolni nélküle a lakást, elképzelni, hogy ha hazamegy, akkor most már mindig csak az avas izzadságszagot árasztó Edu lesz ott, meg az örökösen valamit törölgető néni. Lehetetlen volt elgondolni a nyári gangot a kihallatszó rádió nélkül, márpedig a néni sose kapcsolta be, Jóska bácsi viszont minden este odatelepedett vacsora után a készülék mellé.

Ezeken tűnődött Vera, miközben hol Edu posztókabátos karját markolta, hol havas vállát ölelgette, mintha támogatni akarná. Átfutott rajta, hogy a néni továbbra is minden péntek délután lecsutakolja majd ezt a párnás hátat, és csak annyi változik, hogy innentől majd maga cipeli be a fürdővizet és önti ki a tisztát, és ő akasztja vissza a nagy alumíniumlábast a vécében a szögre. Hány évig még, vajon. És mi lesz, ha már nem. Lehetetlen volt nem gondolni arra, hogy innentől bármi megeshet, hogy eljöhet az is, hogy senki sem parancsol rá Edura esténként, hogy készítse elő a vacsorához a tányérokat, aztán hogy szedje le az asztalt, hogy vegyen tiszta harisnyát, húzza le az ágyneműt. Sose gondolt rá azelőtt, hogy amit maga mögött hagyott, az a szegényes díszlet, nem örök, mert ha a környezetükben vagy a házban haltak is meg néha emberek, az ő nevelőszülei érinthetetlennek és kortalannak tűntek, mint akik talán soha nem is voltak fiatalok, de öregedni se fognak ezután. Az örök jelen állott, barna levegőjében pácolódnak, folytonosan ugyanazokat a mondatokat ismételgetve.

A Kaddis alatt Edit néni agyában az a szemrehányó és istentelen mondat kattogott, hogy mit csináltál te velem, mit csináltál te velem. Nem is lehetett pontosan tudni, a szemrehányás lefelé szól-e a gödörbe, vagy felfelé. Mintha az ő ura elárulta volna őt és az eddigi szövetségüket azzal, hogy itt hagyta magára a kövér kisgyerektestébe lassan belevénülő Eduval.

Amíg a temetés zajlott, a kórházban a portán megjelent egy asszony, akit az öreg, kopasz portás látásból már ismert. Az asszony nem ment tovább, hanem azt kérte, hogy a felvételi irodából szóljanak fel a Verácskának, mert a Klárimama keresi őtet. Tudta, hogy Vera nem szereti, ha megjelenik a munkahelyén, hogy inkább hajlandó lejönni és valami kis pénzt adni neki, mint a kollégái előtt magyarázkodni. Most is ugyanazt a zöld pulóvert és kopott sárga szövetszoknyát viselte, amit legelső látogatásakor. Az esküvő óta azonban, talán felbátorodva azon, hogy őt is meghívták, de talán csak puszta zsarolásból, elkezdte magát Klárimamának nevezni, és noha Vera sohasem szólította így és soha, senkinek a világ minden kincséért be nem vallotta volna, hogy ez a nő az anyja, ő egy ideje következetesen ezen a néven jelentkezett be a portán. Legutóbb hiába próbálkozott, mert a délelőttös kis fiatal portás nem ismerte személyesen a betegfelvétel dolgozóit, és Vera új asszonyneve még nem volt átvezetve a lecelofánozott névsorra. Most az öreg portás volt szolgálatban, de csak vonogatta a vállát, hogy a Vera ma nincsen bent, temetésre kellett mennie.

Az öregasszony megrendülten bólogatott, hogy persze, ismerte ő jól a szegény Jóskát. Úgy számolt, hogy na, akkor ott este biztos sokan összegyűlnek majd, ezeknél is biztos van halotti tor, vagy valami hasonló, és ha van, akkor nem fogják onnét a Klárimamát se elküldeni.

Edit néni megkapta a kórháztól az egy hét szabadságot, de nem tudott rendes gyászt ülni, mert folyton el kellett járkálni otthonról a papírok miatt. Semmi nem úgy történt, ahogy rendesen kellett volna. Még elköszönni se tudott a halottól, mert a halál beálltát megállapító tisztiorvos épp csak annyi időt hagyott, hogy a bácsit átöltöztessék. Vera már nem is ért haza, hiába hívták telefonon, és hiába erősködött Edit néni a kezét tördelve, miközben szinte elállta a kijáratot, hogy higgye már el a drága doktor úr, itt csupa egészségügyis lakik, ami persze nem volt igaz, mert mind a ketten csak képesítés nélküliek voltak, és feleslegesen emlegette a krónikus osztályt meg a főnökei nevét, a szállítók már negyven perc múlva ott álltak gumikesztyűben, sapkában.

Ahogy most a sírt betemették, megint ugyanaz a gondolat kezdte kínozni, mint akkor, amikor a letakart hullával elindultak a gangon és kilógott a pokróc alól a bácsi sárga lábfeje. Előzőleg letörölgette szépen az ura arcát, végigsimította a még langyos mellkast, ahogyan az élőt szokta, aztán ünneplő inget gombolt a nagy testre. De nem volt másik zokni, csak az az agyonstoppolt, amit a papa azon a csütörtök estén is viselt. A sötét zokni, ami eredetileg fekete cipőjéhez való. Alig volt azon már mit stoppolni, szinte át lehetett látni a sarkain. Olyan csúnya volt, hogy inkább lehúzta róla, tudván, hogy a temetőben majd úgyis fehéret adnak rá. Edit nénit most az a gondolat gyötörte, hogy így viszont mégiscsak mezítláb vitték el, és hogy legalább a körmét le kellett volna vágni még utoljára. A bajuszát éppen előző héten igazíttatta meg, az legalább rendben volt, ahogy a haja is, bár az úgyis csak körben nőtt már szegénynek, és el is fedte teljesen a temetéshez ráadott sapka.

Lali nem tudta, mit mondjon, hogyan magyarázkodjon, és nem is igazán volt hozzá kedve. A szülei egyszerűen nem akartak feljönni a temetés után. Se a testvérei – de hát mi volt ebben a rossz? Semmi. A sírnál ott voltak mindnyájan, még egy drága koszorút is hoztak, pedig kiderült, hogy nem is kellett volna, nem szokás. Edit néni mégis megsértődött, és többször is elmondta, hogy úgy látszik, a Verácska már röstelli őket, nem akar itt szégyenkezni a nagy córesz miatt. Nem tudni, mihez kezdett volna, ha hirtelen mégis beállítanak. Talán csak beszélgetni szeretett volna, mert Verát már nem érdekelték az ezerszer hallott történetei. Lalinak meg egyelőre nem mert előhozakodni velük. Így csak föl-le járkált a konyha és a szoba között, megérintette az asztalt, aztán megigazgatta a párnákat, és azt ismételgette, hogy legalább egy kicsit azért feljöhettek volna, mégiscsak a papáról van szó. A szegény Jóskáról. A szemrehányás persze elsősorban Verának szólt, és azt jelentette, hogy lám, milyen rossz férjet választott. Mert nem lehet ez rendes ember, akinek ilyen családja van, hogy fel se jönnek ide. Újra végigsimította az asztallapot, föltett egy tiszta abroszt, kávét csinált, és megint megkérdezte őket, nem ennének-e valamit. Csak Edu felelte azt, hogy de, és már hajtogatta is a szalvétákat, nem értve, miért nem kerültek elő mindjárt a tányérok.

Ő nem érezte át ilyen mélyen, hogy valami alapjaiban megváltozott volna az életükben. Szinte derűsen üldögélt a sezlonyon, a foga közül igyekezett valamit kikotorni. Megkönnyebbült, hogy a sok ismeretlen ember után végre megint itthon, a megszokott környezetben lehet, és nem volt világos előtte, mi a probléma a rokonokkal. Ő kifejezetten kedvelte a Lalit, főleg amióta az esküvőn megtáncoltatta őt. A fiú most is adott neki negrót, mint valami kiskutyának, és Edu a cukorka egy hátra szorult, levált darabkáját próbálta éppen a mutatóujjával megkaparintani. Vera undorodva figyelte, ahogy Edu összekuporodik, mint valami loncsos háziállat, és hátrahajtott fejjel kotorászik a szájában. Várta, hogy a néni rászóljon. Sokszor megfordult a fejében az utóbbi hónapokban, hogy rosszul döntött, ám most, ahogy a levegőtlen konyhában szorongtak és elnézte a rézgálic színű, pattogzó festéket, a légpöttyös tányérlámpát és az ütött-kopott zománctűzhelyet, hirtelen valóságos émelygést és légszomjat érzett.

A néni bement a szobába, elővett a fehérneműs polcról, hátulról egy bordó könyvet és letette. Cakkos szélű, régi fényképek sorakoztak benne a sarkuknál a fekete kartonba bújtatva. Legtöbbjük ismeretlen rokonokat és a fiatal Jóska bácsit ábrázolta. Nagy bajszú, sötét hajú férfi pózolt az apró képeken, nem olyan pocakos, amilyennek gyerekként Vera már megismerte. Lali unottan bólogatott a dátumokat hallgatva. Jóska bácsiról még kisfiúkorából is megmaradt egy műtermi kép: két megilletődött, csúnya kis ember fogta közre a legörbült szájú, ünneplőbe öltöztetett fiúcskát. A csipkegalléros nő üres pupillával meredt a magnéziumfénybe, mintha az idő kiszúrta volna a képen a szemét. A sűrű szemöldökű bácsi halványan emlékeztette Lalit az apósára, de kisebbnek és ostobábbnak látszott, hiányzott az arcáról az öregre annyira jellemző cinkos, kötekedő vonás. Vera ezerszer látta már ezeket a képeket. Legszívesebben feltépte volna az ajtót. De nem kellett, pont kopogtattak.

–  Na – fordult Edit néni a vejéhez –, édesanyádék azért csak feljöttek.

És kitárta a bejárati ajtót. Ám a gangon valaki más állt.

–  Klárimama vagyok – tárta ki az öregasszony a karját színpadiasan először Vera, aztán Edit néni felé. Miután mindketten csak a vállát veregették meg, harmadjára Lali nyakában landolt, az ő hátát kezdte részvevően lapogatni, azt dünnyögve, hogy jaj, hát mi történt a szegény Jóskával. Úgy emlegette, mintha legalábbis a testvére vagy az édes gyermeke hunyt volna el, és a sezlonyra ereszkedett Edu mellé. Edu kénytelen volt abbahagyni az amúgy is apróra olvadt negrószilánk utáni hajszát, és helyet szorítani a vendégnek. Felült, ránézett, és megrökönyödésére valódi könnyeket látott Klárimama szemében. Az öregasszony elő is rántott egy mocskos rongyzsebkendőt és tényleg csaknem elsírta magát, ám Edit néni észnél volt, nem hagyta, hogy kibontakozzon. Amint megremegő hangon, a zsebkendőt gyűrögetve körbehordozta a tekintetét és feltette a kérdést, hogy ebben a nehéz helyzetben miben segíthetne, a néni rávágta, hogy hát több mindenben is. Például elvihetné innét ezeket a rohadt halakat. Mindet.

Amikor a hullaszállítók elvonultak, elkeseredésében egyszer már ki akarta dobni az összeset, csak nem tudta, hogy fogjon hozzá. A lavórba, amiben mosdani szoktak, nem akarta beledönteni azt a gusztustalan vizet, a konyhai merőkanállal viszont mégse meregethette ki a halakat egyenként, mint valami levesből. A vécé túl messze volt, a falikútba undorodott volna kiönteni őket. Lehet, hogy át se fértek volna a lyukacsos lefolyón, na, ebbe még belegondolni is rossz volt.

Klárimama meglepődött, ki is esett a siratóasszony-szerepből. Rögtön kijelentette, hogy ő a halat meg nem pucolja, még a szagát is utálja, kínlódjon vele az, aki szereti enni. Edu közbeszólt, hogy guppikról van ám szó, mire az öregasszony hozzátette, hogy lehet az őfelőle bármilyen flancos hal, még ángolna is, ő nem pucovál. Edu bólogatott, és fontoskodva hozzátette, hogy a hal ráadásul nagyon kényes, mindig jégen kell tartani. A helyzetet a Lali oldotta meg. Egyszerűen kinyitotta a szobaajtót és megmutatta Klárimamának a sarokban az akváriumot. Edu észbe kapott, feltápászkodott és rögtönzött idegenvezetést tartott:

–  Egy darabka tenger. Itt feküdt lenn a Jóska papa. Így, itt – mutatott elkomolyodva, két kézzel a parkettára.

Az öregasszony arról érdeklődött, hogy mit esznek ezek a snecik, de senki se tudta megmondani. Erre egyedül az elhunyt felelhetett volna, aki a szárított bolhás zacskót Edu használaton kívül helyezett, lecsukható tetejű alumínium hamutáljába rejtette, mintha attól tartott volna, hogy a bolhák szárított állapotukban is szétugrálhatnak a szobában, és Edit néni rájuk akadhat a szépen beeresztett parketta réseiben.

–  Nem esznek ezek sokat – biztatta Edu az akvárium elé guggoló Klárimamát –, keveset esznek.

Edit néni visszament a konyhába és azt fontolgatta, mibe foghatna gyorsan, ami nagy zajjal jár, de mégse terítés, hátha elmegy ez a pióca. Amikor azok odabent már vagy öt perce tanakodtak, erélyesen rájuk csukta az ajtót és epésen megjegyezte, hogy kicsit halkabban is lehetnének, elvégre halott van a háznál.

– Már nincs. Elvitték a szállítók – szögezte le ártatlanul Edu.

Vera visszajött a konyhába. Hajolgatott, forgolódott, a nagy befőttes üveget kereste a kilyuggatott fedővel. Edit néni a fedőt már kidobta, és azt mondta, szó se lehet arról, hogy még egy fedőjét elpocsékolják. Majd vigyáz a Klárimama, hogy ne lögybölődjön a víz, és ne ugráljanak ki az ebihalak, vagy mik. Lali közben óvatosan kivette a levegőztetőt meg a porlasztót, kiemelte a köveket és az apró hajóroncsot, majd ügyesen, lakóival együtt átöntötte a vizet a felmosóvödörbe. Azt javasolta, vigye el a néni így az egészet, ő is mindig így szállította a csalihalat, amikor még járt pecázni.

–  A legjobb vödröm! – lépett közbe Edit néni méltatlankodva. Szó se lehetett arról, hogy odaadja. Maradtak tehát a befőttesüvegnél, és pocsékba ment inkább egy újabb fedő is. Lali ragaszkodott a kilyukasztgatáshoz. Nagyokat vágott a klopfolóval egy szögre a néni gyúródeszkáján. Ettől Edit néninek hirtelen megint sírhatnékja támadt, és azt ismételgette, hogy szegény papa, szegény papa, milyen ügyesen összeszerelte ezt a sok szart is, mennyi mindenhez értett. Lali félt, hogy a néni újra sírni fog, azt már nem szerette volna végigasszisztálni. Inkább felajánlotta Klárimamának, hogy segítenek neki és elviszik vele a halakat hazáig, ha akarja. Klárimama szabadkozott, aztán megkérdezte, hogy ha már ilyen kedvesek, nem rakhatna-e bele egy-két növénykét is abba az üvegbe, hadd legelésszenek az úton. Edit néni azt válaszolta, hogy őtőle aztán az egész miskulanciát elvihetni, csak minél hamarabb.

Besötétedett, kiment meggyújtani a lépcsőházi villanyt, Klárimama azt kérte Lalitól, hogy az edényt, vagyis az akváriumot ő vigye. Elöl ment tehát a férfi a kiürített akváriummal, amelybe rongyba csavarva besüllyesztették az összes kiegészítőt és a gumicsöveket, mögötte lépkedett Vera, Klárimama repedezett retiküljével, plusz a saját táskájával, leghátul pedig az öregasszony egyensúlyozott a kilyuggatott tetejű uborkásüveggel.

–  Szegény papa, hogy szerette az uborkát – sóhajtotta elmerengve a néni.

–  Meg a halat – tette hozzá Edu.

Hűvös este volt, már érződött, hogy ez az ősz kezdete. Égett a lámpa a lenti folyosón, megvilágította a kis udvart és a málló fal tövébe nyárra felsorakoztatott virágcserepeket. A földszinti lakók minden tavasszal kipakolták a növényeiket, aztán, ha addig nem, októberben összevesztek rajtuk, de nekik nem volt a lakásban cserepes virágjuk. Egyszer régen, amikor még a csecsemőosztályon dolgozott, a néni kapott egyet, de az is hamar tönkrement. A Lantosék vitték el a visszametszett tövet, hátha kihajt.

A Karcsi gyerek most érkezett csak haza, mert itt lakott még mindig az anyja nyakán. Jakabné már az ajtóban várta odalent. Amikor bezárt mögötte, az asszony felpillantott az elsőre, és azt mondta a fiának, jobb így annak a szegény Jóskának. Még az a szerencse, hogy a felesége egészségügyis volt. Látta, hogy a veje meg a lánya ma vitték vissza a kórházba a drága kölcsönműszereket: már csak csöveken élt az a szegény ember.

Edit néni megint bement, eligazgatta a takarót a dupla ágyon, aztán visszalépett a gangra. Kikönyökölt a korlátra, bámulta a keskeny, sötétkék sávot az égből. Imádkozni kellett volna, aztán megcsinálni az Edu helyét, de nem bírt bemenni a lakásba. Nézte ezt a szerencsétlent, ahogy ott áll a korlátnál, támaszkodik a gyógycipős lábával, és a földszinti villanyfény körberajzolja ormótlan, kortalan alakját. Hirtelen már nemcsak magát sajnálta, hanem ezt a mamlaszt is. Még mindig a Jakabék ajtajára függesztve a szemét rátette a kezét Edu puha, csúnya kezére, és úgy suttogott:

–  Az a Lali legalább ért valamihez. Van rendes szakmája, nem úgy, mint ennek a Karcsinak. Mert mihez ért ez is. Csak a jampecoláshoz.

–  Csak ahhoz. Meg hogy ráhugyozzon a tűzifára.

Szélcsendes, kissé már csípős éjszaka volt. Edu csak órák múlva aludt el, aztán nyöszörögve forgolódott a takaró alatt. Edit néni nyitott szemel feküdt, kezét a dupla ágy túloldali, vetetlen oldalán nyugtatva. A szobába beszivárgott a kinti hajnal szürkesége, az udvart lassanként bevonó derengő világosság. A kopott házsor két tömbje közt lassan, nehézkesen kelt a nap, súrlófénnyel villogtatva a macskakövek szabálytalan gránitkockáit.

A piacon már rakodtak az árusok, az álmos kofák sorban lehúzgálták a ponyvákat a ládákról. A halas Szepi összeragadt szemmel és vörös kézzel hajtotta le a döndülő pultokat, a szódás csörömpölve pakolt, Jenőke pedig áthűlve fordult egyet a zöldséges bódé hátsó helyiségében, ahol az ágya volt. Kelni kellett. Megígérte a zöldségesnek, hogy segít kipakolni a lőrinces, víztől elnehezült őszi dinnyéket.

A lacikonyhában a felszolgálónő lefőzte az első kávét és két vastag falú, nyolclapú pohárba töltötte szét az adagot, aztán az egyikkel letelepedett az asztal mellé. Hideg volt. Libabőrös karját dörzsölgette, felállt, bekapcsolta a rádiót, hogy felébredjen. Hamarosan megjött a főnök, némán szívták a cigarettát a félsötétben, aztán a nő ment kicsomagolni a befóliázott lángostésztákat.

Jakab Karcsi éppen belépett a TÜZÉP kapuján. Megkerülte a két GAZ teherautót, és hátrament a tűzfal tövében álló, kátrányozott tetejű deszkabarakkhoz, amelynek elülső része iroda, hátulsó öltöző volt. Füttyentett a kutyának, megkötötte. Nappal láncon kellett tartani. Aztán befordult hátra, hogy átvegye a munkaruhát, mert hamarosan kezdeni kellett a rakodást. A barakk mellett kifeszített kötélen rongyok lógtak, de a borzongató őszi levegőben nem száradtak meg reggelre, nedvesen nyalták végig a vállát, ahogy átbújt alattuk. Odabent is hűvös fogadta és olajszag. Itt tartották a sofőrök a marmonkannákat is. Valami ütemesen kopogott. Karcsi kinézett: a kutya csóválta a farkát, még mindig abban bízva, hogy talán eloldozzák: az csapódott ütemesen a deszkafalhoz. A kora reggeli nagy csöndben, az alvó, elfüggönyözött ablakú házak közt a zaj felerősödött és úgy visszhangzott, mintha egy türelmetlen, óriási kéz dobolna egy hatalmas asztalon.

Edu álmában egy szűk folyosón próbálta átpréselni magát. A folyosó végén egy kisablak volt, odáig kellett volna eljutnia, de a teste, bárhogy igyekezett is lépni, megrekedt az oldalfalak közt, egy helyben járássá préselve a menekülést. Edu se megfordulni, se továbbmenni nem tudott a kisablak felé, ezért tompa, mély hangú sírással igyekezett kijutni az álom szorító fogságából.

Edit néni erre a fojtott sírásra ébredt. A meglepetésre, hogy akkor mégiscsak aludt valamennyit. Egy töredék másodpercre, amíg ki nem nyitotta a szemét, minden úgy volt, mint azelőtt mindig. Edu sírt, Vera még hason aludt, Jóska bácsi megmozdult, forgolódott, horkantott. Ha Edit néni reggeles volt, a kórházban ilyenkor osztották ki a hőmérőket, és többnyire ilyenkor tolták át a beteghordók a kis halottakat is kerekes kocsin a másik épületbe a proszektúrára. Kisebb volt az esély, hogy járóbeteggel vagy látogatóval találkozzanak a hajnali kórházudvaron, és így a kórterembeli gyerekek is csak az üres ágyakat látták már, amikor felébredtek. Edit néni most megpróbált visszaemlékezni a legutóbbi exites kislány vezetéknevére, de képtelen volt. Karsai? Kardos? Csak a szülei arcára emlékezett, arra, ahogyan reggel megérkeztek és megtorpantak a bejárati üvegajtónál. Aztán, hiába tudatták már velük telefonon, mi történt, mégis bementek a kórterembe, mégis megnézték az üres ágyat, mintha ellenőrizni akarták volna, hogy tényleg az ő gyerekükről van szó, tényleg nem valaki másnak a gyereke halt meg, ahogy az üvegezett ajtóig elérkezve még titokban remélték. Edit néni kinyitotta a szemét, átnyúlt az ágy túloldalára. Üres volt, olyan hűvös, mintha a takaró kicsit át is nedvesedett volna – szinte átvette a falból áradó hűvösséget. A tükrös paplannak az az ovális, kivágott része, ahol nem fedte huzat, selyemhidegséggel sütötte a tenyerét.

Az ágy mellé tett parókán tűnődött, az egész eddigi életükön, meg szegény Edun. Hogy mi lesz most ővelük. A paróka a régi, szokott helyén feküdt, és Edit néni úgy döntött, nem is veszi fel soha többet. Amíg Jóska bácsi élt, mindig csak veszekedés volt abból is. A férje örökké azt bizonygatta, nem az a fontos a Jóistennek, hogy kívül mit hordunk, hanem hogy belül mi van. Még templomba se volt hajlandó eljárni. Mindig azt mondta, hogy ha a feleségén múlna, még kaftánt is adna rá, de ő nem majomkodik, különben is kommunizmus van. Azt is mondta, hogy a Síp utcában is kiakasztották ám a Rákosi meg a Sztálin képét, aztán meg szépen leszedték, amikor le kellett. Őneki senki se magyarázzon, mert látott ő már eleget. A szegény embernek mindegy, hogy mit hord a fején, elég, ha arra figyel, hogy ne ártsa magát a politikába, azzal foglalkozzanak csak a gazdagok. Ilyeneket mondott mindig, ha a felesége felbosszantotta. Most már nem volt többé kivel vitatkozni erről.

Edit néni átfordította a másik oldalra őszülő, borostás fejét, és elhatározta, hogy akkor se nyiratkozik meg többet, ha letelik a gyász ideje. A fésülködőasztalon üresen állt az akvárium helye: szinte hiányzott a szemének a fényes üvegkocka, amit úgy utált. Az ovális tükör le volt terítve egy fekete berlinerkendővel, a rojtjai lelógtak a polcra. Hiába szigeteltek jól a míniumos gittel kikent L-vasak, mégiscsak ott maradt az akvárium polcán egy téglalap alakú körvonal, ami ebben a megvilágításban tisztán látszott a fényes felületen. Úgy nézett ki, mint valami titokzatos épület alaprajza, aminek dupla fala van körben, de azon se ablak, se ajtó.

III.

Második éve volt Vera házas, amikor Lali kitalálta, hogy összehoz egy önálló kis műhelyt. Lámpatalpakat, dísztárgyakat fog esztergálni, meg lábakat iparművészeti tükrökhöz. Ez az utóbbi részlet különösen felbosszantotta Edit nénit, aki többször is visszakérdezett, hogy a veje szerint hány esztergált talpú iparművészeti tükröt adnak el ebben a nyomorult országban. De a Lali nem hagyta magát. Megtetszett neki ez a szó, ebben látta kirajzolódni a jövő csipkés, fatornyos körvonalait, és bár az igazi iparművészeti tárgyak forgalmazásához írásos, nehezen megszerezhető engedély szükségeltetett volna, arra elég pontosan ráérzett, hogy a géppel esztergált, de kézzel kipingált termékeket ezzel a divatos szóval lehet majd eladni. Azt állította, az emberek egyenesen imádják a kispolgári szarokat, és egy volt kollegája, aki most piacozik, tonnaszám adja el az ilyeneket a lengyeleknek. Meg a kézzel kötött pulóvert, az is nagyon megy. Mivel Vera a kötögetésről hallani se akart, annak idején még az iskolai kézimunkáit is Edit néni varrta meg, maradt az esztergálás.

A műhely bent volt a városban a November hetedike tér közelében, egy bérház pincehelyiségben, amely korábban a mellette lévő nyomdához tartozott. Lali szépen kimeszeltette az egészet, beállította a gépeket, és gyártotta egész nap az akasztókat, korlátbabákat, lámpákat. A lámpatalpak különösen jól mentek, azt alig győzték dobozolni. Kiderült, hogy a fiú, aki Lalitól rendeli őket, otthon ernyőt tetet rájuk az anyjával meg a húgával, és viszik a kész kislámpákat az emberek, mint a cukrot. Az Állami Áruházban és a Keravillnál valóban nem volt valami nagy választék, az esztergált talpak és színes vásznak némi változatosságot jelentettek az alumínium lámpatestek és fehér üvegburák unalmas szériáihoz képest. A forgalomban fellelhető egyetlen színes darab egy keletnémet gyártmányú, állítható fejű, narancssárga asztali lámpa volt, amit viszont sehogy se lehetett volna beilleszteni egy hagyományosabb otthon bútorai közé.

A műhelyben Vera egyedül a forgácsot szerette. Nyers, átható illatot árasztott a pincehelyiség, és úgy kellett átgázolni rajta, mint a felgyűlt erdőalji avaron. Egyszer, csak úgy szórakozásból, felvett egy különös, üreges darabot a földről. Nem tudta, mire való, mert sípnak kicsi lett volna, de jó érzés volt arra gondolnia, hogy keresni fogják. Betette a táskájába, és csak hónapok múlva dobta el valahol egy parkban, messzire, az igazi falevelek közé.

A Lali fölvetette, hogy mi lenne, ha Vera otthagyná a kartonozót a kórházban, és inkább ő is lámpaernyőket ragasztgatna otthon. Az elektromos szerelésre tudna embert, és sokkal többet kereshetnének, Vera se hizlalná ott a seggét egész nap azért a semmi pénzért. A lámpa darabbérben még akkor is többet hozna, ha csak tízet készítene egy héten. Tíz lámpa elég soknak tűnt.

Vera húzódozott, nem akart eljönni a kartonozóból. Arra hivatkozott, hogy innen könnyebb lesz majd szülésire menni, ha lesz gyerekük. Ha vállalta volna a lámpaernyőzést, akkor egész nap otthon ülhetett volna a lakótelepen, ki se tudott volna mozdulni semmilyen ürüggyel. Így azért mégiscsak szabadabban mozoghatott. Ha be kellett mennie a műhelybe, és korábban elkéredzkedett a kórházból, akkor a Blaha Lujza téren felszállt a villamosra, és két megállóval előbb leugrott róla, hogy menet közben megnézhesse a kirakatokat. Munkahely nélkül még ez a kis séta se maradt volna, akkor biztos a Lali viszi oda is, talán még bérletet se vehetett volna magának. Kínjában fölvetette, hogy nem lenne-e jobb, ha megkérdeznék inkább Edut, hogy nincs-e kedve a kórházi ágytálazás meg söprögetés helyett ernyőket ragasztgatni.

A Lali zseniálisnak tartotta az ötletet.

–  Végül is a hülyékkel is szoktak zacskókat ragasztatni, nem? – kérdezte felvillanyozódva. – Csak meg kell mutatni neki, mi a feladat, aztán a körmére nézni, hogy rendesen csinálja-e.

Edit néni a krumplihámozóval hadonászott, mintha le akarná döfni, vagy legalább megpucolni a vejét. A kórházban azt mondták neki a nővérek, hogy ha Edu kilép, és átmegy egy maszekhoz, elveszíti azt a kevéske öregségi nyugdíját, ami az évek alatt összegyűlt. Hiába magyarázott neki a Lali, hogy ez már rég nincs így, hogy ez már megváltozott, a néni rohadt vérszívónak, felelőtlennek nevezte, és még kalandornak is akarta, de az a szó sehogy se jutott eszébe, és megesküdött mindenre, hogy amíg ő él, addig Verácska nem hagyja csak úgy ott a jó kis munkahelyét, a mire, a nagy semmire, nem beszélve az Eduról.

Edu hamar belejött a ragasztásba. Azokon a napokon, amikor Edit néni délutános volt, estére már az aznap elkészült ernyők között találta. Volt, hogy napi tízzel is végzett, de hattal-nyolccal még a rossz napokon is megbirkózott. Később még a zsinórozást is elsajátította, és farkasfogas díszítéssel tüntette el az illesztéseket. Lali szerdánként kocsival felhozta az ernyőkhöz való anyagot a merevítőkkel, és elvitte a kész munkadarabokat, hogy a műhelyben összeállítsák őket. Ami elkészült, az a konyhában gyűlt a sezlonyon, ha pedig ott már nem fért el, akkor a szobában, a parkettán. Ha Edu kedd este még ragasztott, akkor Edit néni is leült mellé és besegített neki a farkasfogazásban. De az is előfordult, hogy már mindennel elkészült, és az újsággal leterített asztal előtt várta a nénit, aki ilyenkor kórházi vacsorát hozott haza. Ha Edu nem dolgozott, nem is gyújtott villanyt, csak kinyújtóztatta a lábát a konyhaasztal alatt, és kezét az asztalon nyugtatva bámult a levegőbe.

–  Mit ülsz itt a sötétben? – kérdezte tőle ilyenkor a hazaérkező néni. A hideg lakásba belépő néni kérdése vicces is lehetett volna, ha hallotta volna őket valaki és megpillantotta volna Edut, amint a sok, egymás mellé rendezett lámpaernyő között várakozik mackónadrágban.

A lámpázás mellett a korlátbabákra is nagy kereslet volt, úgyhogy a Lali felvett egy alkalmazottat is, néhány hónap múlva pedig még egyet. Amikor a második alkalmazott egyszer félénken megkérdezte, hogy nem társulhatna-e be az ő felesége is az ernyőragasztásba, mert amúgy is háztartásbeli, a Lali nagyvonalúan rábólintott, hogy dehogynem. Csatlakozhatott bárki, ha időben szállítani tudott, Lalinak akkor már nagyratörőbb tervei voltak.

A Velencei-tó partján akart lángossütödét nyitni az öccsével. Az induló tőke készen állt, az öccse felesége pedig hajlandó lett volna beszállni a sütésbe, amibe Verát is be tudták volna vonni. Az, hogy mi lesz a lámpaernyőzésre beidomított jámbor Eduval, aki az utóbbi évet a szédítő ragasztószagban ülte végig, igaz, majdnem kétszereséért annak, amit a kórházban kapott, meg se fordult a fejében. Vera hívta fel a figyelmét erre az apróságra, és Lali nem örült, hogy megtette. Végül úgy állapodtak meg, hogy az Edu marad, hogy felesben osztozik a fiatalasszonnyal, aki össze is szereli majd az ernyőket a talpakkal.

Edit néni azt firtatta, miért nem a Balatonon vagy Hévízen csinál a Lali sütödét, ha már olyan nagyon akar. De amikor erre a veje azzal érvelt, hogy a Velencei-tótól legalább haza lehet jönni, és a Vera se lesz olyan messze, ha majd a nyáron besegít, akkor megnyugodott. – Jó lesz a Velencei-tó – mondta. Amikor a hitközségi irodán elmesélte az asszonyoknak, hogy Verácskáék lángossütödét nyitnak, már ő maga érvelt amellett, hogy nem kell a gyerekeknek olyan messzire utazgatni, a turisták majd szépen odajönnek helybe, ha egy kicsit híre megy a dolognak. Úgy beszélt a leendő lángossütödéről, mint valami nevezetességről.

Edunak nem mondták meg, hogy lehet, hogy a lámpaernyőzésnek vége, de a szóváltásból és veszekedésből azért leszűrte, hogy a néni és a Lali közt nincs minden rendben, és hogy a konfliktus valahogyan összefügg az ő hétről hétre precízen, megnyálazott ujjal és kidugott nyelvvel végzett munkájával. Ő a maga részéről feltétel nélkül imádta a Lalit, ezért amikor elment, békítőleg azt mondta a nővérének, hogy majd szebben ragasztgat, nem a Lali tehet róla, hogy néha folyik egy kicsit a tubus. Amikor pedig eldőlt, hogy a munkát megosztják ugyan, de minden marad a régi kerékvágásban, maga köré pakolta szépen az új szállítmányt, és úgy dolgozott, mint a gép. Este Edit néni a fején egy piros lámpaernyővel találta. Ott üldögélt a sötétben, mint egy megfáradt dervis, aki az egész napos kerengés után már csak nyugalomra vágyik. Még a szemüvegét is letette, de előtte gondosan elcsomagolta a piros technokol rapidos tubust is, amit a nővére, aki szintén egyre rosszabbul látott, a múltkor egyszerűen összekevert az ételízesítővel. Tizenkét lámpaernyőt készített aznap, egyen se maszatolódott el a ragasztás, és nagyító alatt is meg lehetett volna nézni, milyen szépen illeszkedett rajtuk a díszítőcsík.

Piroska Tóni ezerkilencszázhatvanöt tavaszán írta első levelét Verának Philadephiából, hogy aztán írjon még egy bőröndnyit. A címet Gabi bácsitól tudta meg, aki még mindig hajlandó volt ellenőrizni időnként, hogy a Piroskáék által szedett gomba ehető-e. Jobban megbíztak benne, mint a piaci emberben, aki ráadásul tíz forintot kért minden bevizsgálásért.

Tóni sokkal élesebben emlékezett arra a gyerekkori délutánra, ami miatt elszánta magát a levélre, mint Vera. Vera mindössze tízéves volt akkor. Nem az volt az első alkalom, hogy kint járt a telepen, hiszen a néni már korábban is magával vitte néhányszor, de a Piroska testvéreknek csak akkor mutatták be őt. A kisebbik fiú egy motort bütykölt a kisárgult füvön. Vera rápillantott, mire az felállt és körbevezette a házak között. Kockacukrot ettek kenyérrel, ez maradt meg legélesebben a jelenetből. Valahogy bekerültek egy félhomályos, hűvös konyhába, és a fiú azt kérte, miközben magához szorította, hogy Vera csókolja meg a száján. Verában inkább a fiú különös, nem éppen kellemetlen, de erős kipárolgása rögzült, mint maga az arca. Tóni ujjain, ahogy az arcához ért, keveredett a gépolaj és a fém alkatrészek szaga.

Edit néni sokáig nem is kereste őket, és amikor előkerültek, nagyon meglepődött, hogy ilyen szépen elvoltak, mert egészen addig úgy könyvelte el magában ezt a Tóni gyereket, mint aki nem teljesen normális. Vera hallgatott, soha senkinek nem mesélt a Tónival váltott ragacsos csókról. Csak Edunak súgta meg, hogy a kockacukrot kenyérrel is lehet enni.

A Diogenészfalvának hívott telepet hosszú, évekig húzódó viták után mégiscsak felszámolták, a lakók tanácsi lakásokat kaptak lent a városban, többnyire jobbat, mint az előző. A dózerolást még a Filmhíradóban is bemutatták. Piroska néni az idősebbik fiához költözött. Vagyóczkyékat kivéve mindenki Budapesten maradt és lejjebb költözött a hegyről, kivéve az utánozhatatlanul mosó exapácákat, akik viszont kicsivel feljebb mentek. Ők köszönték, nem vették igénybe a lakáskiutalást, mert még jobb ajánlatot kaptak, és meg se álltak a mennyek országáig. A környéken sokan találgatták, vajon hogy csinálták, hogy szinte egy időben, alig egy hónap különbséggel haltak meg, de a titkot magukkal vitték. Ahogy azt se tudja azóta senki, hogy lehet mindenből nyomtalanul kiszedni még a paprikás zsírfoltot is.

Vera se tudta, hogy kell kiszedni, pedig a néni háztartásában mindig hófehéren ropogtak az ágyneműk és az abroszok. Ő még mindent keményített és vasalt. A papírszalvétára is úgy kellett rászoktatni, pazarlásnak tartotta, és ha Vera vagy Jóska bácsi nem néztek oda, össze is szedte evés után azokat, amelyeket még használhatónak ítélt. Hiába mondták neki, hogy a mosószappan meg a vasalás együtt sokkal többe kerül, mint az a vacak szalvéta, ő sajnálta kidobni, főleg, ha mintás volt. A zsebkendő ügyében pedig hajthatatlan maradt: azt mondta, gusztustalan szokás a taknyot papírba csomagolni, mint a bonbont, amikor van rendes zsebkendő is. Márpedig volt, mert Jóska bácsi, a méterárubolt dolgozói kedvezményének hála, minden évben hozott haza néhány dobozzal. Egy részük fel se volt bontva, a szekrényben álltak hátul, a fehérneműk mögött. Edit néni az esküvő után rá akarta tukmálni őket Verára, de a Lali nem engedte. – Proli dolog a rongyzsebkendő. Végül a temetői emberek kaptak egy-egy felbontatlan csomaggal, borravaló helyett. Először vonogatták a vállukat, de aztán csak eltették, gondolván, annak is van valami értéke.

–  Hogy a Jóisten siratta volna tele mindet a zsugori mamával.

Jóska bácsi gondosan összecsomagolt nadrágjait és ingeit Edu becipelte a hitközségi irodára egy nagy, kockás utazótáskában. Billegve, komoly arccal vitte, két kézzel markolva a táska fülét. Útközben többen is megkérdezték tőle, hogy hova utazik.

–  Csak nem beutalót kaptak, Edukám?

A szépen kikefélt nagy, zsebes szvettert, a levendulaszagú télikabátot és a fehérneműt a néni átvitte a Lehel térre. A papírba göngyölt pakkot a méteráru-
boltban hagyta azzal az üzenettel, hogy adják át a Jenőnek, jó lesz neki télire. Ha akar, a lacikonyhás is válogathat belőle, de nagyok lesznek ezek rá. Jenőkének attól fogva a zsebes, kötött szvetter lett az állandó viselete: abban cipelte a néni kosarát is, ha megjelent nagybevásárlásra. Aki messziről látta őket, azt hihette, hogy Jóska bácsi kíséri, csak újabban leborotválta a bajuszát.

Senki se tudta a környéken lakók közül, hogy sok-sok évvel azelőtt egy rövid ideig Jenőke is viselt bajuszt. Igaz, az övé sose nőtt meg olyan tekintélyesre és tömöttre, mint amilyen Jóska bácsié volt.

Puha, kese kis bajsza volt csak, az is régen, tizenhét esztendős korában: alig lehetett azt bajusznak nevezni. Ő mégis megnövesztette, és tizennyolcnak hazudta magát, hogy beállhasson a fegyverrel rohangáló felnőttek közé. Jenőke, vagyis nem az a száznyolcvanhét centis, vörös arcú óriáscsecsemő, aki a piacon bóklászott naphosszat, hanem a magas, ifjú Horváth Jenő zavart, ünnepélyes mosollyal akasztotta vállára a fegyvert, szinte megilletődötten, ahogy az első nyakkendőt szokás felkötni. Sokkal nehezebb volt, mint képzelte. Az Alma utcán fázósan felsorakozott ismeretlenek háttal álltak a sötét ruhásoknak. A legtöbbjük kórházi köntöst viselt. Sápadt, vézna lábszárak rajzolódtak ki a latyakos járda fekete háttere előtt. Két magasabb fiatalt kivéve mindnyájan ellenszenves, petyhüdt öregek voltak, akiket azért zavartak elő a búvóhelyükről, mert az ostrom hónapjai alatt keresztény kisgyerekek szájától vonták el az utolsó falatot, hogy öregkorukra itt dőzsölhessenek és libamájat zabáljanak. Jenőke tiszta erőből haragudott rájuk, és elképzelte, ahogy egy sarokban a falnak fordulva kézzel tömik magukba a maradék zsírt, amíg mások éheznek. Igyekezett úgy célozni, hogy a fekélyes lábú papucsos öregember mellől kilője azt a folyton hátrapislogó, tokás öreglányt, akit a legundorítóbbnak talált az összes között. Sikerült is. Egymás után buktak fel a világos bábuk, a sötétek pedig átugráltak rajtuk és benyomultak a hóval borított kertbe. Muszáj volt ellenőrizniük, nem bújt-e el mégis valaki a kiürített termekben. Jenőke nem szaladt utánuk, mert még mindig remegett a keze az izgalomtól. Ott, a januári utcasarkon érezte magát először igazi férfinak. Őrszem volt, aki a halottakra vigyázott, nehogy valamelyik mégis felugorjon és megszökjön. Olyasmi történt az imént, mintha a szüzességét vesztette volna el. Egy régóta vágyott, gondolatban sokszor elképzelt mozdulatsort csinált végig olyan verejtékes, ziháló izgalomban, hogy izmai alig engedelmeskedtek. Célzott, lőtt, és talált. Mert a teremtés és az élet kioltása, ahogy abban a szédült pillanatban érezte, nem is álltak oly távol egymástól, mint azt a közéjük ékelődött hosszú, nehezen leélt életek néha sejteni engedték.

Tóni a leveleket továbbra is Edit nénihez címezte, hiszen Vera nem adott meg neki más címet. Edit néni gyanította, hogy talán magát a házasságot is elfelejtette megemlíteni, hogy a Tóni elmenetele óta bekövetkezett fontos események közül egyedül Jóska bácsi haláláról számolt be, noha a bácsit Tóni egyáltalán nem is ismerte. Tulajdonképpen magát Verát is alig, bár képzeletben azóta többször átszínezte és átrajzolta annak a néhány futó találkozásnak a képkockáit, és mostanra komolyan hitt abban, hogy Vera az egyetlen számára rendelt nő az életben. Ezt csak megerősítette az a körülmény, hogy Tóninak évek óta nem volt hús-vér barátnője. Nem mintha nem adódtak volna lányok, de mindig akadt rajtuk valami utólag megmutatkozó zavaró részlet, ami miatt végül hátrahőkölt. Az egyiknek például apró, varas kis seb ült a szájszögletében. A másik kilépett a cipőjéből, miközben vártak a pultnál az italukra, és Tony megpillantotta a sarkán a kidörzsölt sebet, ami elvette a kedvét az este további részétől. De olyan is előfordult, hogy ennél messzebb jutottak, és a tenyerével a lány lábát végigsimítva hirtelen megérezte a már kiütköző szőrszálakat. Akkor sem volt mit tenni, kifizette a motelt éjszakára, és az ébren fekvő, sértődött lány mellett feküdt hajnalig, amíg az össze nem kapkodta a cuccait és el nem ment.

És most, hogy végre kapott egy fotót, most még ebben az elvont, belső képben is csalódnia kellett kissé: a képzeletében makacsul ismételgetett névhez és az újraalkotott, átszínezett emlékhez egy eddig ismeretlen arc rendelődött hozzá. A borítékból kicsúszó műtermi felvétel egy szőke nőt ábrázolt, amikor ő addig a napig egy hullámos, barna hajú lányra emlékezett. A szőke nőnek duzzadt ajka és kissé elálló füle volt. Piroska Tóni vigyázva elrakta a képet, és már aznap délután úgy mutatta meg a barátainak, mint az otthon, a távoli Magyarországon hagyott menyasszonyát. A férfiak tisztelettel adták körbe a fotót. Titokban mind irigykedtek Tonyra e miatt a távoli, csúnya, de nyilván nagyon szerelmes asszony miatt, aki ezek szerint hajlandó elhagyni a hazáját és ide jönni az ismeretlenbe a fiú után. Nekik többnyire futó barátnőik voltak, olyan lányok, akiket nem lehetett komolyan venni.

– Csak azt várja – magyarázta Tony a többieknek, miközben a kép körbeért –, hogy biztos pénz legyen, és akkor már jön is.

A viszonzásul küldött kép egy fekete-fehér fotó volt, amelyen Tóni sokzsebes szerelő anorákban állt egy nagy, fehér autó előtt és cigarettázott. Alulról felfelé, vidáman nézett a kamerába. A képet Varga csinálta, és az alulnézet miatt Tony olyan benyomást keltett rajta, mint valami nyúlánk filmszínész. A kopaszodását eltakarta az ellenzős sapka, amit a műhelyben egyébként sose vett fel, és csak a fénykép kedvéért csapott a fejére.

A Verát szőke hajjal ábrázoló műtermi kép másolatát Edit néni a konyhában a kredenc üvege mögé csúsztatta, hogy ne fröcsköljön rá semmi, közvetlenül Jóska bácsi húsz évvel ezelőtti, összetöredezett fényképe mellé, amitől Vera is úgy érezhette magát, mintha már ő is meghalt volna, pedig csak elköltözött. Mondta is mindig a néninek, hogy tegye már el onnan, rakja át legalább a másik oldalra, mert ez így teljesen olyan, mint a sírköveken az elhunyt meg a neje fotója. Edit nénivel nem lehetett, pontosabban nem volt érdemes vitatkozni. Ilyenkor mindig ugyanazt válaszolta keserű nyomatékkal:

–  Te csak ne beszéljél.

Vera péntek délutánonként átvette tőle a legfrissebb, légipostával érkezett levelet, aztán letelepedett a konyhában és megvárta, amíg Edu megfürdik. Ez alatt az idő alatt újra és újra átfutotta, mit írt neki Tóni, aztán eltette a borítékot, nehogy elázzon.

Felnyitás előtt mindig megnézte a ragasztást, és időnként az a gyanúja támadt, hogy Edit néni felbontogatja a küldeményeket. Csakis ő lehetett, Eduról igazán nehéz lett volna ilyesmit elképzelni. Abban biztos volt, hogy a Tóni által a boríték hajtókájára firkantott ceruzavonás két oldalának illeszkednie kellene. Ezt a biztonsági vonalkázást Tóni vezette be, és az első hónapokban a csík két fele szépen találkozott is minden küldeményen. Az utóbbi időben azonban a két rész nem volt mindig egyvonalban. Vera nem szólt egy szót sem, csak fürkészte a nénit gyanakodva. Soha nem volt egy átkozott zug ebben a lakásban, ami az övé lett volna, most meg még a leveleit is felnyitogatja – gondolta.

Amikor odabent elkészültek, kicipelte a lavórt a szobából, kiöntötte a vizet, a fazekat pedig visszavitte hátra, a folyosó végére. Ez régebben Jóska bácsi feladata volt, de ő vette át: legalább volt ürügy, hogy péntekenként feljöjjön. Ilyenkor télen nem volt könnyű elkéredzkednie a munkából, de később nem érkezhetett, mert a néni ragaszkodott hozzá, hogy a fürdést és a házimunkát a sötét beállta előtt befejezzék. Edu csapzottan, már fürdőköpenyben pihegett odabent az ágy szélén, Vera pedig újra átfutotta a levelet a konyhában. Négykor már olyan sötét volt, hogy villanyt kellett gyújtani: ebben legalább engedett a néni, régen még ezt se hagyta volna.

Vera elszokott már a szűk, túlzsúfolt tértől. Amióta nem lakott itt, többször is lefejelte az asztal fölé belógatott alumínium tányérlámpát. A himbálódzó folt most is ide-oda mozgott a levélen, mintha egy lassuló árnyék ingatta volna a fejét, a sorokból áradó hívásra, hogy nem-nem, nem-nem. Piroska Tóni minden egyes mondata csábítás volt. Leírta, hogy kétszobás lakást bérel, hogy színes tévéje van, hogy a Varga találmányát nemsokára bejegyzik, és akkor neki is lesz pénze bőven. Annyi biztosan, amennyiből egy családot tisztességgel el tud majd tartani. Vagyis Verát, mert ő már mindig csak a Verával közös jövőn gondolkodik.

Vera próbálta elképzelni, hogy milyen lehet az a kéz, amelyik ezt a levelet írta. Emlékezni nem emlékezhetett rá, úgyhogy inkább elgondolta olyannak, amilyenre emlékezni szeretne: nagynak, szélesnek, melegnek.

A találmányról az utóbbi két év leveleiben már többször esett szó, de Tóni mindig csak annyit írt nagy titokzatosan, hogy még nem árulhat el részleteket. Most, hogy az ötlet már le volt védetve, és a szerkezet minden elemét kidolgozták, végre felfedte, hogy e találmány egy biztonsági övvel kapcsolatos alkatrész, amivel szabályozni lehet a heveder hosszúságát.

A heveder hosszúságát? Vera elég csalódott volt. Valami sokkal nagyobb, izgalmasabb találmányról álmodozott, legalább olyan méretűről, mint egy holdrakéta, vagy legalábbis egy személyautó, és legalább olyan horderejűről, mint a kocsikerék. El nem tudta gondolni, hogy egy olyan apró dologgal, mint ez a fém alkatrész, amiről Tóni a levél végén egy kezdetleges kis rajzot is mellékelt, hogy fog a fiú és az a Varga nevű mérnök nagy pénzeket keresni.

Vargát a Tóni még a kezdeti New York-i hónapokban ismerte meg. Ő beszélte rá arra is, hogy érettségizzen le, azután tanuljon műszerésznek. A férfi nyolc évvel volt idősebb nála. Korosabb tehát annál, hogy pusztán a haverja legyen, fiatalabb viszont annál, hogy a pótapja. Leginkább úgy viszonyult a fiúhoz, mint egy idősebb, tapasztalt testvér, aki igyekszik mindenben egyengetni az öcsi útját, tudván, hogy ez a fiatalabb, mokány fivér némi baráti biztatás és tanácsok fejében komoly hasznára is válhat még az eszével.

A biztonsági övet megakasztó és a hosszúságot szabályozó szerkezet az ő ötlete volt, de a részleteket tényleg Tóni segített végiggondolni. Leslie egy autógyár megbízottjaként dolgozott mérnökként, és elsősorban az ajtókat szigetelő gumik összetételével, keresztmetszetével, tapadásával foglalkozott, és az ajtózárak finommechanikájával. – A kocsiajtó az nem klozettajtó – ismételgette mindig. Fontos szempont volt számára, hogy a hazafuvarozott nő hogyan száll ki az utóból és hogyan csukja be maga mögött az ajtót. Az olyan nő, aki bevágta, nála szóba se jöhetett. És Verát a fénykép alapján pontosan olyan nőnek gondolta, aki tiszta erőből becsapja maga után a kocsiajtót. Meg volt róla győződve, hogy a női arcon a vastag ajak és markáns orr erőszakos jellemre vall, és saját tapasztalatait mindenféle újságban olvasott áltudományos cikkekkel bizonygatta. Tóni nem szeretett vitatkozni vele, főleg, hogy az efféle cikkek jó részét nem is értette egész pontosan, de egyszer azért megemlítette neki, hogy a filmekben többnyire a férfiak nyitják ki a nők előtt a kocsiajtót. Leslie csak annyit felelt, hogy az olyan nőknek, akik megérdemlik, az olyanoknak kinyitják. Ebből kitűnt, hogy a nagyorrú, szőkített nők szerinte nem tartoznak ezek közé.

Tony megmutatott neki néhány levelet, amelyek alapján közelebb járt már a harminchoz, mint a huszonöthöz. Leslie azt tartotta legvisszatetszőbbnek, legaffektáltabbnak, ahogy ez a Vera kis köröket rajzolt a leveleiben a betűk fölé a rövid ékezetek helyett. Infantilis és ostoba dolog volt szerinte, és baljósan ingatta csak a fejét a barátja terveire. Fogalma sem lehetett arról, hogy Vera kizárólag a Tonynak írt levelekben használ ilyen ostoba kis köröcskéket, és hogy először minden levelet megír piszkozatban, mint valami iskolai dolgozatot, és csak a második, tisztázott változatot díszíti fel szépen a pontot helyettesítő idétlen kis karikákkal. Leslie úgy gondolta, hogy Tonynak, mert Piroskáék ifjabb gyerekét akkor már így hívták, amerikai lányt kellene magának választania, vagy esetleg valami ázsiait. Sehogy se tetszett neki ez a lófejű magyar nő. Be is mutatott a barátjának néhány ifjú hölgyet az ismeretségi körből, de Tony a hús-vér nőkkel nehezen boldogult. Ha el is jutottak valahogy az ágyig, néhány ügyetlen mondat és egy még ügyetlenebb mozdulatsor után kimerülten, erejét vesztve rogyott le meztelen testükre, miközben Verára gondolt, az ő egyetlen igazi szerelmére, akivel mindez másképp történhetne.

Vera, aki addigra már kifejezetten undorodott hamar hízásnak indult, fiatalon kopaszodó férjétől, szintén teljes erővel igyekezett felidézni magában azt a rövid diogenészfalvai találkozást, és folyton azt mondogatta magában, hogy ő csak azért van még itt, mert nem telt be a pohár, de szép lassan betelik. Hogy elmehetne ő akárhová, még Amerikába is, csak el kellene határoznia magát.

Ült a kórházi kartonozóban, másolta a neveket, aztán két kis lyukat ütött a cédula felső részére, és annál fogva lefűzte a papírt. A kézzel írt betűk egyike felett se volt apró köröcske, csak sima pont.

Amikor viszont vásárolt magának egy iskolai füzetet, ugyanezzel a ritkán használt, gyermekded írással vezette fel a nevét a címkére és írta rá nagy gonddal, hogy Angolfüzet.

–  Meg vagy te húzatva? – kérdezte este fenyegető, halk érdeklődéssel a Lali. Még a kanalat is letette, de a hangja nem kúszott feljebb egyelőre. – De most komolyan, neked elment az eszed? Tényleg angolul akarsz tanulni?! Most, amikor a legnagyobb szükség lenne rád? Május végén nyitunk, te szerencsétlen. Beszarok rajtad, bazdmeg. Mi lett volna, ha nyugodtan megehetem ezt a kurva vacsorát, mi lett volna? Ha legalább nem közben kezdenéd, mi? Nem bírtad volna ki, amíg megeszem? – A végét már meredeken felszökő, aztán elfúló hangon ordította, egészen belevörösödött. Közelebb lépett, és tiszta erőből szájon vágta Verát.

Vera csak nézett rá, nem fakadt sírva, még csak nem is pislogott. Egyszerűen kilépett a testéből. Tudta, hogy valahol, valamikor mindez már megtörtént vele, most pedig csak megismétlődik, és kisebb változtatásokkal újra és újra meg is fog ismétlődni, mint valami ezerszer megálmodott színházi próba. És ő újra hallgat, pedig tudja a szerepét. Egyszerűen nem jut az eszébe semmi, mintha nem lenne nyelve. Az anyanyelve. A nyelve a szájából. Mintha a benti, hirtelen kiszáradó üregből, a szájából eltűnt volna az a hangok formálásához szükséges rugalmas, hosszú húsdarab.

Vagy maga ez a megátalkodott hallgatás lett volna a szerep? Azon gondolkodott, mennyi időbe telne úgy megtanulni angolul, hogy vissza tudjon szólni valakinek. Akár a főnökének is, bárkinek. Egy ilyen szemétládának, mint ez a Lali. Egy ilyen rohadt görénynek. Tudná-e neki azt mondani angolul, hogy a kurva anyád, hogy dögölj meg, hogy tűnj el örökre.

Vera átszellemülten mosolygott, a szeme alatt keskeny csík támadt, ragyogott a felrepedt a bőr. Te állat, te mocsok, te redves szemétláda, jöttek belül fokozatosan a szavak, de nem mondta ki őket.

Szitkozódni az ember csak az anyanyelvén tud, ahogyan imádkozni is.

Lali azt mondta, ötvenezerért fel lehet újítani az egész kócerájt, és az ötvenben már benne vannak az engedélyek is.

–  Miért, az engedélyekért külön fizetni kell? – kérdezett vissza Vera, miközben átdöccentek a vasúti síneken. Lali csak legyintett, mint aki nem akar hosszú magyarázatokba bocsátkozni, nem kell a Verának mindent érteni, elég, ha teszi, amit mondanak neki.

A tavaszi, sáros tópart elhagyottnak tűnt, semmi nyoma nem volt a nyári nyüzsgésnek. A kis ház, amit meghirdettek, nem közvetlenül a tónál állt, hanem a parthoz vezető utca alsó szakaszán, pár házzal a Közért után. Vera, amikor kiderült, hogy ebbe az utcába jöttek, aggodalmaskodni kezdett a Közért miatt, mondván, aki éhes vagy szomjas, az vajon nem oda fog-e bemenni valami süteményt vagy bambit venni, ahelyett, hogy beállna a lángososhoz kétszer annyiért. Lali ezt azzal hárította el, hogy a lángos az lángos, a lángos az nem sóskifli vagy liter tej, a lángost a vízhez fogják levinni az emberek, ahogy a palacsintát is, papírtányéron. Viszik majd magukkal, az ott szemben végig a szabad strand. Bevásárolni meg hazafele fognak a boltban, majd meglátja a Vera, csak ne nyavalyogjon már előre. Tudja ő, hogy mit csinál. Közben a házszámokat nézte hunyorogva, aztán egyszer csak lefékezett egy bedeszkázott ablakú sátortetős ház előtt.

Az apró kertet felverte a gaz, a farostlemezzel befedett ablakok alatt feketéllett a homlokzat, mintha kiégett volna a ház belseje. Amikor beléptek, kiderült, hogy pontosan ez történt. A plafon szürke volt a koromtól, és amikor Lali felnyúlt, hogy megtapogassa, nagy darab vakolatlemez vált le az érintése nyomán. Az apró konyhában a kredenc ajtaja sarkig kinyílt, az aljában szemét, egérhullákkal teli törmelék. A betonpadló olyan színű volt, mintha olajjal öntötték volna végig. A fürdőszobában megmaradt ugyan a linóleum, de a kádig vezető sáv itt is felkopott az aljzatig. Az ablakok és ajtóüvegek betörtek, a cserépkályhát valaki megpróbálta lebontani, csak nem sikerült: a szétvert kerámiacserepek nagy halomban hevertek a szoba közepén. Lali már a Köjál-előírásokon gondolkodott, azt vizsgálgatta, hol kellene kialakítani a konyhát, és merre nyíljon a kiadóablak: hogy hátulra, a telek felé nézzen-e, vagy közvetlenül az utcára. Mert ha a telek fele nézne, tűnődött, akkor esetleg ki lehetne tenni pár asztalt is helyben fogyasztásra. Az azért megdobná a forgalmat. Szépen leszórnák murvával a hátsó részt, jöhetne oda egy-két tuja, meg valami kurva nagy hirdetőtábla is, amit messziről, a partról is látni lehet. Fémasztalokat lehetne kitenni, tervezgetett hangosan. Legalább hármat.

Vera kilépett a hátsó teraszra. Itt is kidőlt helyéről a zártszelvény lépcsőkorlát, és a lépcsőbeton is feltöredezett, kiálltak belőle a vasak, de még járható volt. Az alsó lépcsőfoktól nem messze egy zománcozott füles lábas hevert kihajítva a csalán közt. Jobb oldalon a drótkerítés mellett mogyoróbokrok sorakoztak, távolabb egy terebélyes bodzafa állt.

–  Azt majd ki kell vágni – hadonászott Lali a lépcsőn állva. – Marha nagyra megnő, és feketét fosnak tőle a madarak. Nem kell, hogy mindent összeszarjanak itt nekem.

A mogyoróbokrok közt felhőben döngtek a zöld legyek. Vera azt hitte, a lábasba száradt maradékra gyűlnek. Lelépett a kertbe, hogy megnézze, mi van az edényben, és meglátta a láncot. Az egyik vége a kerítésoszlophoz volt erősítve egy karikával, a másik bent volt valahol a mogyoróbokrok között. Vera hozzáért, mire a lánc megremegett, de nem mozdult. Mélyebbre hajolt, az ágak tövéhez, és észrevette a kutyát.

Már oszlóban volt. Az oldalán feküdt, a bőre teljesen a bordáira tapadt, mintha egy halom csontot gyömöszöltek volna egy fekete színű, szűk szőrtarisznyába. Mielőtt éhen veszett volna, kínjában terebélyes gödröt ásott maga alá, közvetlenül a mogyoróvesszők tövében. Talán azt képzelte, hogy a szomszéd felé átjuthat a kerítés alatt, talán csak éhségében kotort, ameddig a lánc engedte.

Vera felegyenesedett. Lepillantott a fűben a maszatos kislábasra, aztán újra fel, a teraszon álló Lalira. Elbotorkált a vasoszlopig, és meggörnyedve okádni kezdett.

Hosszan, csomósat öklendezett, mintha többet akarna kihányni magából, mint amennyit valaha, egész eddigi életében evett. Közben többször is úgy érezte, hogy már megkönnyebbült, de valahányszor felegyenesedett, és megcsapta a bokrok felől szivárgó langyos dögbűz, újra torkába tolult az undor.

Lali idegenkedve figyelte. Odaóvakodott az oszlophoz, egy zsebkendőt nyújtott feleségének, és közben azt magyarázta, hogy nem kell annyira mellre szívni. Hogy lesz majd itt egy-két tuja, barón fog kinézni az egész. Most még nehéz belelátni, folytatta, most még tényleg elég tré a hely, de nem kéne ekkora cirkuszt csinálni. Ilyen rohadt nagy cirkuszt azért nem kéne.

Amikor Vera felegyenesedett és ránézett, olyan undorral, ahogy csak a szerencsétlen kutya tetemére nézhetett volna, ha egyáltalán képes újra odafordítani a tekintetét, Lali azt mondta tűnődve:

–  Talán még egy hintaágyat is ki lehet tenni valahova.

Ez a hintaágy később sokszor eszébe jutott Verának. Azokban a másodpercekben, amikor utálata annyira csordultig töltötte, hogy úgy érezte, csak a férfi halála enyhíthetne valamit ezen a végletes és kilátástalan undoron, vagy még az se, mindig élesen megjelent előtte a kép a drótkerítéssel és a láncra kötött, döglött kutyával. Nem az első, és nem is a későbbi verések idejére keltezte azt a viszolygást, amit a Lali keltett benne. Pontosan tudta, hogy akkor, ott, abban a pillanatban fogant meg benne és terebélyesedett egész testét betöltő undorrá, és köszönt vissza rendszeresen a későbbi, levegőtlen pillanatokban megsokszorozódva, az állott hurka- és olajszagot is meleg dögszaggá változtatva, amikor a lángossütő már készen állt, és Vera fulladozva ki-ki osont a lépcsőre, hogy kicsit kiszellőztesse a fejét.

Június végén megnyitott a lángossütő. Eleinte csak Lali öccse és a felesége szolgáltak ki, aztán a nyaralóidényben már Vera is. Augusztus elejére lettek visszatérő vendégek, és apránként kezdték arcról felismerni a környékbeli telektulajdonosokat is. Lali összeismerkedett egy tanácsi emberrel, aki a pénz mellett, amit az építkezés ideje alatt eltett, hétvégenként tálcányi ízes palacsintát is elvitt, mert szerinte Vera jobban csinálta a feleségénél. Formásra sodorta őket azokkal a szép hosszú ujjaival. Ezt mindig megjegyezte, és sokat sejtetően végigmérte közben Verát, Lali meg bólogatott, bizonygatva, hogy a kakaós még sokkal jobb, azt kellene egyszer kipróbálnia a Vesenczi elvtársnak.

Vera egyelőre nem akart felmondani a kórházban, ezért fizetés nélküli szabadságot vett ki a nyárra. Lali esténként, a zárás utáni söröktől ellazulva kásás hangon faggatta a feleségét, hogy árulja már el, mégis mi a faszt akar még abban a kurva kartonozóban, amikor alig győzik a kiszolgálást, ő meg csak pisszegett, mert a terasz felőli helyiségben aludtak a sógorék. Általában le lehetett csendesíteni a Lalit, csak nem volt szabad vitatkozni vele. Ha Vera mégis érvelt, mindig azt hozta fel, hogy a kórházból el lehet menni szülni, onnan kap majd GYES-t, ami alkalmazottként nem járna neki. Erre a férfi, félig lecsúszva a kerti széken, rendszerint azt felelte, hogy a Vera az ő kibaszott alkalmazottja, és ha erre már nem jött válasz, akkor elhallgatott. Aztán legközelebb újra kezdte, mindig elölről, mindig ugyanazokkal a szavakkal. Nyár végére barkót növesztett. Jó széleset, hangsúlyosat, olyat, mint Onedin kapitánynak volt a tévében, bár Verát az új arcszőrzet sokkal inkább Vesenczi elvtársra emlékeztette.

Edu el volt ragadtatva, amikor Lali először elvitte őket kocsival a tópartra. A néni hátul utazott, mert félt az autóban, Edu viszont elöl, hogy legalább erre az egy órára elfoglalhassa Vera helyét és mélyeket kurjantva buzdítsa a sofőrt, hogy előzzön meg minden szar Trabantot. Edu ugyanolyan megvetéssel beszélt a trabisokról, mint a Lali, és legalább annyira biztos volt benne, hogy a lángossütöde aranybánya, aminek értékét Vera és a néni egyelőre még nem mérik fel, mint amennyire biztos volt abban is, hogy a lámpaernyő-készítés igazi művészet. Lali megmondta, hogy büszke lehet az ernyőkre. Edu fészkelődött, hangoskodott, tömte magába a negrót, a kocsi pedig folyamatosan előzött.

Vera a pult mögött állt, amikor megérkeztek. Edu rögtön rendelt magának egy kakaós meg egy ízes palacsintát, a néni meg az árlap tanulmányozásába fogott és csak ingatta a fejét, hogy a Lehel téren a lacikonyhában sokkal többet kérnek egy pár virsliért. Azt számolgatta, hogy a Laliéknak így még az építkezés se fog megtérülni, de nem akar ő beleszólni semmibe, a buta öregasszonyokra úgyse hallgat senki.

Verának az az ötlete támadt, hogy sétáljanak le a tópartra, addig a Lali beáll helyette. Ettől Lali is megkönnyebbült, mert kezdett kissé terhessé válni számára Edu ragaszkodása és állandó, fröcsögő lelkesültsége. Most legalább nem beszélt, tömte magába a palacsintát.

Minthogy a szabadstrandon nem volt öltözőkabin, Edit néni ragaszkodott hozzá, hogy még itt fent, a szobában átvegyék a fürdőruhát, és ne kelljen ott a parton a törülközők mögött bujkálniuk. Előhalászta az Edu dresszét is. Mindkettő melltartókosaras, divatjamúlt fekete darab volt. Amikor feltűzött hajjal, derekukra kötött fürdőlepedővel, papucsban előcsoszogtak, Verát mellbe vágta, hogy mennyire hasonlítanak egymásra. Ezt addig valahogy nem vette észre. Sohasem tekintett úgy Edura, mint nőre, noha gyerekkorában számtalanszor megfigyelhette őt fürdés közben és azután, köpenyben, vagy éjszaka, felcsúszott hálóingben, szőrös lába közé gyűrt takaróval. Most azonban világosan megmutatkozott, hogy Edu már nem az az örökké hervadó lány, akinek éveken át tekintették, hanem öregedő, megereszkedett húsú, foghíjas asszony, aki már inkább tűnik a néni testvérének, mint a lányának. A nénit sokkal ritkábban láthatta fedetlen testtel. Szinte zavarba jött kanyargó visszereinek, seprűvénáinak, lila foltos bokájának és szétterülő, hepehupás felkarjának látványától. Lali is hasonlóan lehetett ezzel, mert szinte rájuk se pillantva ígérte meg, hogy amint lehet, ő is utánuk megy a partra és visz nekik valami finomat.

–  Például – vigyorgott Edu – egy finom söröcskét.

Edit néni egy nyárfa árnyékába telepedett le, és megkérte, hogy ne lépjen homokos lábbal a törülközőre. Aztán előkotort a szatyrából egy fekete gumi úszósapkát, felügyeskedte a húga fejére, és a partig kísérve a lelkére kötötte, hogy a bójáknál tovább ne merészkedjen a vízbe.

Felesleges volt aggódnia. A szabadstrandon egyetlen kiépített lépcső volt. Ezen a kékre mázolt, rozsdásodó lejárón toporgott Edu, és hol lejjebb, hol feljebb lépett egy fokot. Még a legalsó lépcsőn se ért a víz térdig. Itt álldogált előre-hátra ringatva magát, a korlátot markolászva. A vízbe igyekvőknek sorban ki kellett őt kerülni. Edit néni kiabálására és mutogatására, hogy miért nem megy már beljebb, vagy jön ki, azt válaszolta, hogy nem akar felfázni.

–  Szoktatom magam a vízhez.

Vera szelíden félretolta, begyalogolt a mélybe, úszott pár kört feltartott fejjel. A tó tényleg hideg volt. Távolabb, a nádas szélénél Vesenczi elvtárs figurázott: három-négy métert haladt gyorsúszásban, lendületes kartempóval, aztán leállt az iszapba és kapkodva szedte a levegőt. Akkor újra nekilendült, folytatta az ellenkező irányban. Odakint egy pokrócon kuporgott berakott hajú felesége és kétéves unokája is, de Edit néni a partról mindjárt kiszúrta, hogy a produkció nem elsősorban nekik szól, bár bizonyára a kis fiúunoka épülését is szolgálja.

A levelet, amit magával hozott, egyelőre nem merte átadni. Egyrészt nem nyílt még alkalmuk kettesben szót váltani, másrészt Vera nem is tudta volna hová eltenni, hiszen csak egy strandszatyrot hozott magával a partra. Azt viszont, hogy van nála valami, amit kézbesítenie kell, mindenképpen szerette volna jelezni. Amikor Vera csöpögő testtel, a fürdőruhán átütő, kemény mellbimbóval kijött a vízből, és haját hátracsapva pikírt megjegyzést tett a partközelben gyakorlatozó Vesenczire, a néni megigazgatta alattuk a törülközőt. Elkomorodva, a láthatatlan homokszemeket söprögetve felelt:

–  Na, te csak ne beszéljél.

Aztán odaintegette magához Edut, akinek a lépcsőn álldogálástól már teljesen ellilult a szája, és azt mondta, ők a maguk részéről kistrandolták magukat, az elvtárs ott bent meg már nyilván kigyönyörködte. Akár mehetnek is. Vera pedig, tette hozzá, vehetne magának egy egyberészes fürdőruhát, mert ő itten nem a Brigitte Bardot, hanem a lángossütő Lali felesége.

Hazaúton, a kiszáradt, ellapult békatetemeket kerülgetve még azt is hozzátette, hogy nem kell mindig mindenkinek mindent látni. Nem csak Vera nyúlánk alakjára, hosszú combjaira célzott, a kék-zöld foltokra is. A titokban átadott leveleket összefüggésbe hozta az ütésnyomokkal, és úgy ítélte meg, hogy az ilyesmit igazán nem illik közszemlére tenni, nem tartozik az senkire. Márpedig a Vera hasán és a combján látható, szinte feketébe hajló véraláfutások szerinte azt jelentették, hogy Piroska Tóniról nem csak ő tud. Tévedett: Lalinak sejtelme sem volt a levelezésről. Az ütések nem egy láthatatlan harmadik személynek, hanem kizárólag a feleségének szóltak, ami jogosságukat még a néni szemében is megkérdőjelezte volna, ha ilyesmiről egyáltalán szó esik köztük. De ilyesmiről nem beszéltek soha, most se, csak himbálták némán a törölközőket. A néni hallgatása, amit csak a gumipapucs csattogása tagolt, azt üzente Verának, hogy nem akar bonyodalmat. Hogy bármi történjék is, ő már nem költözhet többé haza. Azt üzente továbbá, klakk-klakk, hogy Vera magának csinálja a bajt, klakk-klakk, hogy Piroska Tóninál még ez a Lali is jobb. És azt is üzente, klakk-klakk, kicsit megengedőbben, hogy ez a Lali egy nímand, klakk-klakk, de hát mégiscsak a Vera férje. Aztán, ahogy közeledtek a lángossütőhöz, a néni megszólalt:

–  Ki milyet szakajtott, olyant szagul.

Ez a bölcsesség vonatkozhatott a Lalira, de homályosan még Piroska Tónira is, akinek Edit néni meggyőződése szerint kellett legyen titokban valami amerikai felesége.

Vera elsötétülő arccal azt felelte, nem egészen erre a megjegyzésre, inkább az előzőre, hogy munka után ők mindig át szoktak biciklizni a fizetősre, a Lalinak ott vannak kölcsönzős haverjai, és ő nem strandol itt soha. Csak most, hogy vendégségben jöttek, ma gondolta azt, hogy fürödjenek inkább ezen a közelebbi helyen, és nem a fizetősön. Van egyberészes fürdőruhája is, de ki van nyúlva teljesen. Ha nem muszáj, nem veszi már fel, régen úgyis mindig kinyúlt holmiban kellett járnia.

–  Menj előre, fiam, és szárítsd meg a fejed. Ne lássanak nekem így a vevők – morogta a néni. Öltözködés közben mégiscsak sikerült átadnia azt a kék szegélyű levelet.

Vera április végén kezdte el az angolórákat. Hetente kétszer járt Gabi bácsihoz, aki nem volt hajlandó pénzt elfogadni ezekért az alkalmakért. Azzal hárította el a fizetséget, hogy igazából már ő se tud elég jól, sokat felejtett az utóbbi években. Az alapokat talán át tudja adni, azzal Vera elboldogulhat.

Vera zavaros magyarázatokat adott otthon arra, hogy miért is fogott bele a nyelvleckékbe. A fő érve az volt, hogy az angol jól jöhet a sütödében. Hogy nyáron már nyitnak, őszig ott fognak lángosozni meg halazni, és nem akar majd szégyenkezni a turisták előtt. Hiába győzködte Gabi bácsi, hogy akkor inkább tanuljon németül, hiszen ide többnyire a németek járnak nyaralni, Vera hajthatatlan volt.

A heti két alkalom nem volt sok, de megszervezni ezt a néhány órát is bonyolult volt, el kellett kéredzkedni hozzá a kartonozóból és átszállójegyet venni a Blaha Lujza térig.

Gabi bácsi új otthona egy kiürített és átalakított hajdani vegyesbolt volt a Józsefváros egyik szűk, macskahúgyszagú utcájában. A parányi lakásba a kapualj helyett rögtön az utcáról kellett belépni. Az egyetlen szobából és a mellékhelyiségből álló, nagy belmagasságú, különös szagot árasztó helyiségbe galériát emeltek, de mivel korábban kizárólag raktározásra használták, odafent csak meggörnyedve lehetett közlekedni. Gabi bácsi eleinte ott aludt, de úgy érezte magát az ágyában, mint valami koporsóban, ezért az első hetek után inkább az étkezőgarnitúrát költöztette fel a galériára a hat székkel, lent pedig egy egyszerű, kerek kis asztalt használt az étkezésekhez egyetlen székkel. Ide, alulra, a fal mellé került a heverő is, és itt kapott helyet a nagy üvegezett könyvszekrény, amit a hajdani kirakat elé tolt, hogy elfogja az utca felől a belátást. Különben mindenki benézhetett volna, mint valami üvegdobozba. A könyvespolc mellé még egy öntöttvas fogast is állított, amitől a parányi lakás olyan benyomást keltett, mint egy újonnan nyílt, meglehetősen lakályos kis fiókkönyvtár, ahonnan akár kölcsönözni is lehetne. Némelyek be is köszöntek, amikor látták, hogy ég a villany, és megkérdezték, hogy mi nyílt itt a régi bolt helyén. Gabi bácsi minden betérő érdeklődőnek, még a hajnalban az italbolt felé igyekvő, véreres szemű alkoholistáknak is felajánlotta, hogy nyugodtan vigyenek csak könyvet, elég, ha néhány nap múlva visszahozzák. A megszólítottak riadtan pislogtak. Kicsit habókosnak tartották a reggelente atlétában tornázó öregurat, de lassanként hozzászoktak, hogy hat óra tájban mindig nyitott ajtó mellett ugrabugrál. A házmester csak vonogatta a vállát, mondván, kinek a lábát, kinek meg a szép eszét vitte el a háború.

Néhány hónap elteltével mindenki tudomásul vette, hogy a négyes szám alatt már nem üzlet működik, és nincs odabent semmi érdekes, a bácsi egyedül lakik. A hetente kétszer megjelenő fiatal nő volt az egyetlen talány. Latolgatták, hogy Vera vajon az öreg lánya vagy a szeretője lehet. Végül hosszú, szőke haja miatt inkább arra voksoltak, hogy a szeretője, és ezzel kicsit izgalmasabbá alakították képzeletükben azt az egy-egy órát, amikor Gabi bácsi az ismeretlen fiatalasszonnyal felvonult a galériára.

Mert oda mentek fel, ennyit azért pipiskedve ki lehetett lesni a szemközti járdáról. A könyvszekrény felett keskeny csík engedett egy kis belátást az üzletlakásba, ezen át kukucskálva találgathatták, hogy mi folyik odabent. A galérián nem lehetett felegyenesedni, de leülni igen, és Gabi bácsi sokkal illendőbbnek tartotta ott fogadni Verát, kissé elkülönülve a lenti, túlontúl személyesnek érzett lakrésztől, azt az illúziót keltve, hogy egy polgári ebédlő kifakult bársonyszékein kuporognak. Verának odafent sokkal jobban meg kellett görnyednie, mint a nála alacsonyabb, a hely adottságait már jól ismerő Gabi bácsinak. Az első néhány alkalommal be is ütötte a fejét a lépcső tetejére érkezve. Jobban örült volna, ha lent maradnak a kisasztalnál. Ráadásul a vaskályha melege összesűrűsödött a fenti térben, ahol még olyankor is izzasztó meleg volt, amikor lent már hűvös.

–  Mind the head.

–  Yes.

–  Ezt nyugodtan hazaviheted.

Vera vonakodott hazavinni a nyelvkönyvet, pedig Gabi bácsi mindig felajánlotta, hogy kölcsönadja. Inkább minden feladatot és párbeszédet átmásolt a füzetébe, még a feladatmegoldási utasításokat is, és a következő alkalomra ceruzával beírta a megoldásokat az üresen hagyott helyekre.

Feszélyezte kissé ez a naftalinszagú öregember, ahogy eligazgatta a székeket, ahogy lesegítette róla és vállfára akasztotta, elrendezte a kabátját. Igazán nem szerette volna, hogy otthon esetleg történjék valami az újságpapírba csomagolt régi nyelvkönyvvel. Mondjuk, folt essék rajta. Vagy netán a Lali a gerincénél kifordítva megrázza és cafatokra tépje.

Gabi bácsi nem érte be az angol nyelvtannal, a lépcső alján megállva búcsúzóul mindig megtoldotta valami érdekességgel az órai anyagot. Hogy például tudta-e Vera, hogy a neve a görög Bereniké alakváltozata, és győzelmet jelent. Vagyis Vera győzni fog, bármibe fogjon is az életben, és erre minden helyzetben érdemes emlékeztetnie magát. És hogy a vera latinul igazságot is jelent, igen, ami talán még fontosabb, mint a győzelem.

Zakóban, nyakkendőben tartotta meg az órákat, és öt perccel az idő lejárta előtt szelíden figyelmeztette a lányt, hogy indulnia kell. Vera, hogy valamivel mégis honorálja ezeket az alkalmakat, dobozban aprósüteményt hozott, vagy lakberendezési tanácsokat adott. Hol azt találta ki, hogy az ebédlőasztalt mégiscsak költöztessék vissza a lenti térbe, és a könyvespolcot telepítsék fel a galériára, hol meg azt, hogy húzzák át Gabi bácsi ágyát odalent a zuhanyfülke és a vécé által közrefogott szűk térbe, amelyben egykor egy deszkákból ácsolt raktárpolc állt. A vaskályhát, amit Gabi bácsi a hegyről hozott magával, így ugyan át kellett helyezni és a csövét meghosszabbíttatni, de az ágyat leválaszthatták egy függönnyel a tér többi részéből. – Így mindjárt lesz magának egy hálószobája is – magyarázta Vera, és legközelebb hozott egy apró, fatalpú kislámpát is a fülkébe, Edu egyik selejtes ernyőjével. Gabi bácsi udvariasan bólogatott. Neki édes mindegy volt, hogy hol áll az ágy, és bár a vaskályhát nem szívesen tolta arrébb, nyugtázta, hogy Vera örömét leli a rendezkedésben.

Sose értette, miért lényeges ez, de ismert más ilyen embereket is, akik a bútorok elszánt ide-oda cipelésével próbálták lakhatóvá tenni a világot. Látott jó párszor ilyen asszonyokat. Mindig arra jutott, hogy ezek mind otthontalanok, különben mi végre volna ez az állandó cipekedés. Hogy Verának már akkor mindegy volt, amikor Edit néni úgy döntött, hogy magával viszi őt a lakásába, hogy ott éljen. Már akkor rossz helyre került, amikor megszületett. Az ilyenek sose jutottak haza, eleve nem is lehettek otthon sehol, hiába kutatták forgolódva a világnak valamely újabb szögletét, amelyet meszeléssel, súrolással, varrással birtokba vehettek volna. És ezen semmit, igazán semmit sem változtatott az, hogy ki hol lakott vagy hogy miként rendezte el a bútorait. Előbb-utóbb – gondolta Gabi bácsi – még gyereket is szül majd nagy igyekezetében. Egy ugyanilyen, elálló fülű kis majmot. És meg se tudja magyarázni, hogy minek. Mivégre az egész hűhó, nevetséges igyekezet.

–  Vigyázz a fejedre – fordult vissza mereven, derékból minden alkalommal, mielőtt Vera felért volna mögötte a lépcső tetejére.

Az angolleckék nem tartottak tovább három hónapnál, még a folyamatos múltig sem jutottak el. Verának júliustól le kellett mennie a tópartra segíteni, beindult az üzlet, ősszel pedig már nem folytatódhattak az órák, mert augusztus végén kiderült, hogy gyereket vár. Edit néni átkötötte spárgával és felrakta a szekrény tetejére a levelekkel teli vulkánfibert, aztán elvitte a jó hírt Gabi bácsinak. Az öreg bólogatott, hát persze. Kivette a nyelvkönyveket az üvegezett szekrényből, hogy Vera folytassa otthon a tanulást, de a néni azt mondta, erre már nem lesz szükség, felesleges a Verácskának elküldeni azt a könyvet.

Azt, ami később, télen történt, a lakók Vera látogatásainak megszűnésével hozták összefüggésbe. Mert kellett, hogy legyen valami magyarázat. Arra jutottak, hogy nyilván megunta az öreget, és igaza is volt, mert mit akart még ez a vénember. Az a sok ugrabugrálás meg hókuszpókusz a nyitott ajtónál, tessék, az is mire volt jó.

Klárimama rendszeres vendég lett Laliéknál. Vera ki nem állhatta, ha bejárkált a munkahelyére, és hangoskodva bejelentkezett a portán, azt meg pláne nem bírta, ha a külön tilalom ellenére fel is engedték, és beköszöngetett a folyosóról az irodákba, ezért inkább azt találta ki, hogy kéthetenként kedd legyen az ő látogatási napja: mindenkinek jobb, ha nem véletlenszerűen tűnik fel, hanem kiszámítható időközökben. A Lali ezeken a keddeken úgyis későn ért haza, többnyire akkor, amikor Klárimama már szedelődzködött vagy el is ment.

Mivel Lali pontosan tudta, hogy kedd van, késő estig elmaradozott, nehogy az anyósával összefusson. Amikor hazaért, körbeszimatolt, mint a mesebeli szörny, és állította, hogy büdös van a lakásban, olyan szag, amilyen az öregasszony maszatos cekkereiből szokott áradni. Ilyenkor kereszthuzatot csinált, még télen is képes volt kitárni az összes ablakot. Klárimama se időzött szívesen, bár ő sose emlegette, hogy Laliszag lenne. De tartott azért a férfitól, nem szívesen futott össze vele. Azt is utálta, ha ébren volt a kisgyerek, és gügyögni kellett neki. Egyszer az anyja kihozta a konyhába, és Klárimama, minthogy nem volt jobb ötlete, a fejére borította a kockás konyharuhát, aztán kiabálva lerántotta magáról: itt van a farkas, hamm, bekap! Átütő sikert aratott, a kislány hahotázott, előre-hátra dőlt a széken a macis pizsamájában. Alig lehetett utána lefektetni: azt követelte, hogy Klárimama ismételje meg a produkciót és kapja is be. Végül az anyja ölben elvitte, és vagy húsz percet ült még nála odabent, egész besötétedett közben. Amikor végre előkerült, Klárimama szabadkozva elrakta a két húszast, amit kapott, aztán bújt is a cipőjébe. Az ajtóban panaszkodott még kicsit a közlekedésre, és megdicsérte a lakást. Ezt sose mulasztotta el, a központi fűtéssel tényleg nem tudott betelni. A lányáéknál nem kellett megrakni a kályhát, kihamuzni. A központ szó ráadásul homályosan a Pártközpontot juttatta az eszébe, és ilyenkor azt érezte, hogy lám, a Párt tényleg gondoskodik az emberekről, és egy nagy, meleg központból sugározza szét a hőt a fiatalok otthonaiba. Még az olyanokéba is, mint ez a szemét Lali.

Néha megesett, hogy rosszul időzítettek, és őt is otthon találta. Egy ilyen kedd estén Lali éppen egy szállítmány lámpaernyővel érkezett haza és kínlódva egyensúlyozott a kartondobozokkal a liftben. Klárimama támasztotta ki neki az ajtót és szedte össze azt a két ernyőt, ami a bejáratnál lesodródott. – Köszönöm – mondta a Lali, és eszébe jutott, hogy tulajdonképpen a Klárimama is besegíthetne. Az idejébe bőven beleférne, pénze meg úgysincs soha, mert ha volna, akkor nem tőlük kérne, ugyebár. Szóval a Lali megemlítette, miközben a dobozokat tolta félre az előszobában, hogy a Klárimama mintegy viszonozhatná azt a kéthetenkénti két húszast, mert ha jól tudja, ennyit kap, egy kis ragasztgatással.

Az öregasszony, kezében a lakk retiküllel, tanulmányozni kezdte a lift hívógombját, mint aki mérlegeli az ajánlatot. Gyalog járt le, csak húzni akarta az időt. Nem szerette volna nyíltan elrontani a jó viszonyt a Lalival, de azt mindenképpen el akarta kerülni, hogy valami rendszeres munkát akasszanak a nyakába. Ösztönösen iszonyodott az idő bármilyen, legfőképpen a munkavégzés általi feldarabolásától és az előbb-utóbb mindig bekövetkező ingerült számonkéréstől. Végül megvonta a vállát, visszament még öt percre, hogy rajta ne múljék a feladat. Nyitva hagyta az ajtót, hogy látsszon, tényleg csak egy percet szán a dologra. Behallatszott, amint kattan a lift, aztán elhívják. Lali megmutatta neki a kész darabokon, hogy kell az anyagot fedésbe hozni és rögzíteni az illesztésnél, aztán rásimítani a farkasfogat, hogy eltűnjék a ragasztócsík, ami később átüthet a megvilágított textilen. Le kell vágni két, a lámpák kerületének megfelelő díszítőszegélyt, mutatta, aztán azt javasolta, hogy vigye csak haza a Klárimama az egész tekercs farkasfogat és próbálja ki otthon, hogy boldogul vele. Nem kell itt most szarakodni vele, ahhoz késő van.

Benne volt a pakliban, hogy az a két ernyő soha nem kerül vissza. Lali azt mondta magában, hogy egye fene, úgyis leestek azok már egyszer a lépcsőházban. Igazából szívesen beáldozta volna ezt a kis nyersanyagot, ha Klárimama ilyen áron örökre eltűnik az életükből, de még jobban örült volna, ha az öregasszony esetleg ráébred, hogy a pénzkereséshez nem kell okvetlenül bejárnia valami munkahelyre, ami úgysem sikerült neki soha.

Két hét múlva Lali elképedve forgatta a kézfején az elkészült darabokat. Az eredmény minden képzeletet felülmúlt. Klárimama a művész gőgjével, tartózkodóan és némi leereszkedéssel várta a reakciót. Már előre felkészült rá, hogy Lali nem fogja értékelni és érteni a műveket, úgyhogy nem is akart vitába bocsátkozni, érvelni meg főleg nem. Azt tervezte, hogy simán visszaveszi majd a megkritizált munkadarabokat és egyszerűen távozik.

Ám Lali nem adta vissza őket rögtön, hanem részletesen kifaggatta az öregasszonyt, hogy egész pontosan milyen környezetbe is képzelte el ezeket a világítótesteket, mert bizonyára volt valami elképzelése arról, hova szánja őket. Klárimama nem ismerte jól a Lalit, ezért nem érzékelte, hogy a nyájas érdeklődésnek ezek az alig érzékelhető ritmusváltásai, a tudakozódás észrevétlen átfordulása ingerült, ismétlődő kérdésekbe a dühkitörés biztos előjelei. Ártatlan arccal azt felelte, hogy úgy egész konkrétan nem képzelt el semmit, házaspárok vehetnének belőle, mint például a Lali meg a Vera, vagy szórakozóhelyek.

–  Kuplerájok például? – érdeklődött szelíden a veje.

Az egyik munkadarabon egy naiv kézzel kivitelezett bacchanália volt látható. Körben az ernyőn álló faszú férfialakok és hegyes mellű táncosnők kergetőztek valami különös körtáncban. A kartonpapírból kivágott árnyékfigurákat Klárimama az ernyőre belülre ragasztotta papírból, amitől a lámpa eleve használhatatlanná vált volna, ha történetesen el is jut valami pajkos kedvű viszonteladóhoz. A másik, kicsivel egyszerűbben kivitelezett mintapéldányon rettenetes ördögfejek nyújtogatták papírnyelvüket és nyúlkáltak az ernyő teteje felé karmos, elrajzolt kezeikkel. A szemrésüket Klárimama kivágta körömollóval, hogy átjöjjön rajtuk a fény. Lali vészjósló nyugalommal vizsgálgatta őket, miközben apró darabkákat vakart le körömmel a lelkiismeretesen felragasztott dekorbetétből, fokozatosan semmisítve meg először a gondosan kidolgozott motívumokat, aztán magát a két lámpaernyőt is. Azt mormolta, hogy sajnos a kedves mama nem teljesen normális, de mondhatná úgy is, hogy egy kibaszott elmeháborodott, akit rég ki kellett volna innen rúgnia a picsába, de ha máskor nem tette, akkor most haladéktalanul megteszi, mert itt az ideje – itt már üvöltött, a karjánál fogva az ajtóhoz kormányozva az öregasszonyt –, és azt ajánlja, hogy soha, de soha többet ne tolja ide a kedves mama azt a bibircsókos pofáját, vagy ha mégis, ő ne legyen itthon, mert akkor őt emberölésért fogják lecsukni, és ne adja az úristen, hogy a kedves mama legyen az, akinek ő kitekeri azt a redves nyakát és még el is vágja a biztonság kedvéért, nehogy a kedves mama legyen az!

Az öregasszony azt kiabálta már kintről, a visszhangzó lépcsőházból, hogy a Lalinak fingja nincs a görög vázarajzokról, mert a Lali egy bunkó, egy tahó állat. Az egyik szomszéd kilépett, Klárimama nyomatékosan elismételte neki, hogy a Lali egy tahó állat, és amikor a férfi megkérdezte, hogy hívhatja-e a néninek a liftet, azt válaszolta, hogy néni ám a te jó kurva anyád, édes fiacskám, azzal oldalazva elindult gyalog a linóleum borítású lépcsőn.

Hiába, képtelen volt megszokni a liftet. Túl sok gomb volt benne.

A kapuban a babakocsi-tároló mellett ismét összefutott a férfival, aki riadtan tárta ki előtte az üvegezett ajtót és azon gondolkodott, melyik lakásból jöhetett ki ez a banya, és hogy micsoda lakók vannak, jó ég, micsoda lakók, a gyerekét se meri az ember egyedül leküldeni a boltba az ilyenek miatt.

Klárimama a korát meghazudtoló lendületes léptekkel haladt a villamosmegálló felé. A végállomáson bent várakozott egy villamos, de jóval korábban indulhatott az előző, mert már ez is teljesen megtelt. Végiggyalogolt az első kocsin, nézegette a ferde szekrényekre körben kiragasztott hirdetéseket, aztán gondolt egyet és leszállt. Átment a következőbe. Ide már nyögve kászálódott fel, és olyan kínlódva vonszolta magát a faülések között, hogy felpattant valaki és átadta neki a helyet. Klárimama meghatott arccal rogyott le, és azt dünnyögte maga elé, félig-meddig az utazóközönségnek címezve a szavait, hogy vannak még jó emberek, mert őtet éppen az imént dobta ám ki a veje, ilyen világot élünk. Az egy rohadt maszek, folytatta kis stílustöréssel, már felnézve, akitől minden kitelik, egy geci, szemét kapitalista. Mivel a zavart fiatalember nem válaszolt neki, az ablak felé fordította a tekintetét, és az ülésen kissé előredőlve egy újabb lámpaernyő mintázatát kezdte kidolgozni képzeletben. Merthogy tudott volna ő még szebbeket is ezeknél, vízeséssel meg koponyával. Japán tájjal. A vasutastelepig villamosozva eldöntötte magában, hogy a koponyásat igenis kivitelezi majd, és megkeresi vele a városban a konkurenciát.

Vera terhessége problémák nélkül zajlott, semmi olyasmi nem történt, amivel a hitközségi asszonyok korábban ijesztgették. Se ájulások nem voltak, se görcsök, se boka- és térddagadás. Augusztusban ugyan kicsit fáradékonyabbnak érezte magát a szokásosnál, rosszul bírta a lángosozóban a délutáni kiszolgálást, a fecskés férfiak, izzadó, fürdőruhás nők tülekedését és a bambiért furakodó kicsik hangoskodását, de annak ősszel amúgy is vége lett, lezárult az üdülési szezon. A kórházi munkahelyre január elsejéig még bejárt, de onnantól szabadságra kérte magát. Még ez is soknak tűnt neki, a kolléganők nagy része szinte a munkából indult szülni, és elég gyorsan vissza is tértek, a gyereket már néhány hónaposan beadták a kórház bölcsődéjébe. Reggel fél hatkor már világítottak a bölcsőde tejüveg ablakai, hozták megőrzésre az orrukig bebugyolált babákat.

A Piroska Tónitól érkező levelekre Vera többé nem válaszolt. Amikor szeptember elején visszaköltözött Budapestre, Edit néni átadott neki három, befőttesgumival összefogott, a nyár utolsó heteiben bedobott levelet, de csak rájuk pillantott és olvasatlanul visszaadta őket.

Még több mint egy éven át érkeztek a légiposta-jellel ellátott, kék szélű borítékok. Igazi címzett híján ezeket már tényleg Edit néni bontogatta fel és olvasta végig mozgó szájjal, messzire tartva a papírt. Tóni beszámolt Varga találmányáról, amit bejegyeztek, és minden készen állt a sorozatgyártáshoz. Azt írta, Vera hamarosan kijöhet hozzá, a kockás papíron mellékelt alaprajzon már el is kezdheti megtervezni, hogyan rendezzék el a bútorokat. Mivel nem kapott választ, és mivel a hosszú levelezés alatt egyetlenegyszer se jutott eszébe, hogy tulajdonképpen fel is hívhatná Verát és esetleg személyesen is beszélgethetne vele, a sorok továbbra is egy fantomszemélyhez, egy vágyakból és emlékekből megálmodott nőhöz szóltak, a különbség csak annyi volt, hogy ez a nő még passzívabb résztvevője lett a kapcsolatnak.

Vera nem írt ugyan több levelet, de továbbra is azzal a másik nővel volt azonos, aki nem esett teherbe és mindennap átolvasta a kigyűjtött szavakat az angolfüzetében. Egyik énje elvált a férjétől, kiköltözött és újabb levelekben számolt be az ottani életéről, a másik réklikről, pólyáról, kiságyról társalogott a nénivel, aki nyár óta megszállottan kötött. Egyforma fehér sapkákat, kabátkákat gyártott, és bizonygatta Verának, hogy a fehér mindenképpen jó lesz, akár fiú jön, akár lány a gyerek.

A Tóni levelei pedig mind bekerültek a Mohács utcában a szekrénybe.

Vera egyetlen grammot se hízott a kilenc hónap alatt, sőt, mintha még soványabb lett volna, csak a hasa dudorodott ki. A pocak formájából az irodában dolgozó asszonyok biztosra jósolták, hogy a gyerek fiú lesz, mert ha lányt vár valaki, erősködtek, akkor szétterülőbb és laposabb a hasa. Edit néni ezen felbuzdulva kék sapkákat is kötött, és folytatta volna a cipőcskével, ha Vera le nem állítja, babonából arra kérve, hogy ne csináljon semmit előre: se fehéret, se más színűt, hadd szülessen meg előbb az a baba. Lali az öklére kötözte a legújabb kis sapkát és azon élcelődött, hogy ha a gyerek az anyjára üt, akkor ez itt például rá se megy majd, a néninek ki kellene mindet vágni a fülénél. Edit néni erősködött, hogy nem lesz sok ennyi ruha, hogy ezt így szokás, mégse lehet a szülőszobáról beszerezni a gyerek ruháit, valakinek muszáj itt előre terveznie, ha már a Vera megint nem gondolkodik, ahogy sose, nézett rá nyomatékkal, a kedves veje agya helyén meg csak lángostészta van, és épp kel a tészta, hát valakinek csak figyelnie kell arra a szegény gyerekre is.

–  Ne tessék már folyton szegénygyerekezni.

Lalinak, valahányszor a nénire vagy a feleségére pillantott, mindig az jutott eszébe, hogy a fiú remélhetőleg nem erre a családra fog hasonlítani, pláne nem a Klárimamára. Az öccsének nagyon jól sikerült a gyereke, igaz, a felesége is jobban néz ki, mint a Mikiegér.

Verát Mikiegérnek szólította. Tréfából a lángosos bódé külső falára is kiszögezett egy drótból hajlított, szoknyás Mikiegeret. A felesége, hogy ne adjon még nagyobb felületet a gúnyolódásra, nem mutatta a dühét, csak annyit fűzött hozzá, hogy a Miki az a fiúegér, a lány az a Minnie, hamár. Lali vigyorogva vonogatta a vállát: egy ekkora colos nő már hogy lenne mini.

Majd megérdeklődi ő, felelte Vera, miközben szedte össze a papírtálcákat. Megkérdezi valakitől, aki jól tud angolul, és az illető majd elmagyarázza a Lalinak, hogy melyik a fiú és melyik a lány. – El lesz magyarázva egyszer – gyűrte be a szemetet egy zacskóba.

Klárimama, amikor hírét vette, hogy újra Pesten vannak, mindenféle gusztustalan, gyanús teákat hozott rosszul kimosott üvegekben, mindannyiszor óvatosan érdeklődve, hogy a Lali nincs-e otthon, és hányra jön haza. Ezeket a teákat Vera sose merte meginni, mindig a mosogatóba öntötte az üveg tartalmát, ami néha vizelet-, néha penészszagot árasztott. Meg volt győződve arról, hogy ha meginná a főzetet, rögtön elvetélne vagy meghalna, de legalábbis torzszülöttet hozna a világra, aki Klárimama karcos férfihangján átkozódna vagy sivalkodna. Álmaiban rendszeresen egy öreg, szomorú bácsit szült, vagy egy különös, kopott szőrű kiskutyát, akit elveszített egy lejtős kertben, és amikor megtalálta, a parányi kiskutya már Edura hasonlított, az ő vaksi és rövidlátó szemeivel pislogott vissza rá. Ilyenkor felriadt, kimelegedve ült a sötétben, vagy megpróbált melléfeküdni a szinte tőle függetlenül növekvő, terebélyes, mozgó hasnak.

Lali soha nem ébredt fel a forgolódásra, csak horkantott, mozdult egyet-kettőt álmában, vagy azt se.

Azon a hajnalon is alig akart magához térni, amikor indulni kellett a szülőszobára. Vera a nedvességre ébredt: tiszta víz volt alatta az ágy. Gyerekkorában sokszor előfordult vele, hogy bepisilt, ezért most is az volt az első gondolata, hogy mit fog szólni a Lali, hogy lehetne álmában kihúzni alóla az elázott lepedőt. Csak villanygyújtás után jött rá, hogy ez valami más.

Felkattintotta a kislámpát, megnézte magát és végigtapogatta az ágyon a különös szagú, friss foltokat. Mély levegőt vett, aztán lassan kifújta, és felrázta a nyitott szájjal alvó, borostás Lalit. Igyekezett emlékezetébe idézni az összes, gyakran egymásnak is ellentmondó tanácsot, amit kapott, de képtelen volt azonosulni a nővel, aki most szülni fog. A tanácsok közt szinte mindenki felsorolta a táska összekészítését, de a táska még nem volt összepakolva, hiszen csak január végén jártak. Legalább két, de inkább három hét lett volna hátra még a szülésig, úgyhogy most, a hajnali lámpafényben kellett összeszednie mindent: hálóinget, váltás bugyit, törölközőt, szappant, vattát. Lali álmosan keresgélte a ruháit, és közben dohogott, hogy sose tudják kiszámolni ezek, képtelenek kiszámolni egy rohadt kurva időpontot. Meg se fordult a fejében, hogy nem az orvosok számoltak rosszul, vagy Vera tévesztett el valamit, hanem a gyerek döntött úgy, hogy korábban jön, vagyis senki nem hibás vagy felelős. Alig tudta beindítani a hideg motort, és Vera látta rajta, hogy azért nem káromkodik csak szivatózás közben, mert kicsit mégiscsak meg van ijedve.

–  Na, bent van még? – kérdezte sápadtan a kórház előtt lefékezve.

Ez még azért változik majd – mondta Edit néni tárgyilagosan, amikor a nővér az üvegfalon át felmutatta az újszülöttet. Egy pillanatig tartott az egész, mert rögtön vissza is kellett vinni a kék fény alá.

Vera elengedte a füle mellett a megjegyzést. Halálosan kimerült volt, nem érdekelte ez a kis sárga lény. Csak aludni szeretett volna, akár hetekig. Lali viszont fel volt dobva, mindenféle ennivalót beszerzett, még banánt is hozott. Teletömte a folyosón a közös hűtőt és erőszakoskodott, hogy Vera egyen libamájat, attól megindul a tej. A nővér nem volt hajlandó a kezébe adni a gyereket, mert hivatalosan csak steril falon át volt szabad nézegetni az apukáknak, de miután kapott egy százast, mégiscsak kihozta Lalinak lesütött szemmel a pólyát. Úgy állapodott meg Verával, hogy a kicsit az Egri csillagok című film alapján Gergőnek nevezik el. Ha meg véletlenül lány lesz, ami szinte ki volt zárva, akkor Vicának, azaz Évának. Csakhogy az újszülött kislány, mert az volt, egyáltalán nem emlékeztetett a Venczel Verára, sőt, így bebugyolálva az se látszott rajta, hogy nőnemű lény. Inkább lehetett volna fiúnak nézni, ha már egyáltalán valaminek. Ráncos, öreg feje volt, és a két fülén szőrcsomó éktelenkedett, mint valami kis ördögfajzatnak. A nővér elmagyarázta, hogy a koraszülött babáknál ez normális, de a Lali azt gondolta magában, hogy attól még nem szép. Amikor megkérdezték, hogy mi legyen a neve, akkor rávágta, hogy Vica, aztán rögtön helyesbített a hivatalos Évára, nehogy a hülye nővér tényleg beírja a Vicát a születési anyakönyvbe.

A váróban izgatott apák járkáltak, köhécseltek, ropogtatták az ujjaikat. Edit néni senkit nem ismert itt, mert hiába erősködött, hogy Verának a Péterfyben kellene szülnie, ahol ő maga is csecsemős volt valamikor, és ahol őt is, meg szegény Edut is annyira szerették, a Lali mindent jobban tudott és kijelentette, hogy a Kútvölgyibe kell menni szülni. Hogy ő utánakérdezett, a Kútvölgyi a legjobb kórház, az összes fontos ember ott szül, ennél jobb hely nem létezik a városban. A néni azt mondta, ő nem bánja, felőle szüljön a Lali nyugodtan ott, ahol akar, csak a feleségét ne nyaggassa, de a veje megesküdött, hogy elintézi a Kútvölgyit, még ha a gatyája rámegy is. És elintézte.

A folyosón, ahová Verát kiküldte a nővér, hogy járkáljon egy kicsit, egy kiütéses arcú nő tipegett a fal mellett meggörnyedve. Nem tudott felegyenesedni a friss varrattól, ezért a csempét tapogatva araszolt lépésenként előre, mint a haslövéses katonák a partizánfilmekben. Vera valahonnan ismerősnek találta, de ebben az idegen környezetben nem tudott rájönni, hogy honnan. Később újra találkozott vele a társalgóban, köszöntek is egymásnak, de még mindig képtelen volt nevet rendelni az emlékezetében a nő szabálytalan, egérszerű arcához.

Lantos Marika élete első, és egyben utolsó gyermekét hozta a világra az előző napon. A nővér, akinek Lali másnap is sok pénzt adott, elpletykálta, hogy Lantos Marika egy, a Szovjetunióban már elterjedt injekciós kezelést kapott a terhesség ideje alatt. A kalciuminjekcióknak az lett volna a feladatuk, hogy megakadályozzák az anyai szervezet kalciumvesztését, vagyis a fogak és a csontok állagának romlását, ami gyakori probléma. A kilenc hónap alatt befecskendezett adagoknak azonban az lett a következményük, hogy a magzat csontjai is túl korán megszilárdultak, elvesztették a születéskor szokásos rugalmasságukat. A nővér eltúlzott gesztusokkal, suttogva ecsetelte, hogy a szovjet mintára végrehajtott kezelés miatt a gyerek kutacsa a feje tetején teljesen összenőtt, bezáródott, minimálisan se tudva alkalmazkodni a kínálkozó szűk helyhez.

–  Így, e, beszorult – mutatta két kézzel, a hangját lehalkítva a lány, mintha imádkozna.

Elmesélte, hogy a gyerek a szülőcsatornában rekedt, és nem tudták onnan kihúzni. Lantos Marikát megoperálták, de magzat meghalt, neki magának pedig soha többé nem lehetett gyereke.

–  Ilyen volt a feje neki, ni – suttogott, tojást formálva a két kezéből.

Vera nem bizonyult olyan hálás közönségnek, mint az apuka. Félrefordította a fejét a tintaceruzával megjelölt kórházi párnán és megkérte szépen a nővérkét, hogy ne traktálja őt rémtörténetekkel. Legközelebb, amikor újra látta a kiütéses homlokú, elgyötört fiatalasszonyt, odaszólt neki, hogy szervusz, Marika. A nő kifejezéstelen lárvaarccal pillantott fel és igazított valamit a köntösén. Lehet, hogy mégsem ő volt. Vagy csak nem jutott eszébe, hogy az a hajdani barna hajú kislány a szomszéd házból ez a magas, szőke asszony lehet.

Klárimama is bejött a kórházba, persze nem látogatási időben, hanem este, amikor tilos, de neki mégiscsak sikerült a bejárattól bepanaszkodnia magát egészen az éjszakás nővérek ajtajáig. Ott aztán újabb akadályba ütközött egy abban a másodpercben kilépő, szigorú nővér személyében, aki végignézett rajta, és kurtán közölte, hogy ez egy steril osztály, itt újszülöttek vannak. Klárimama azt felelte, hogy nincs a világon még egy személy, aki őnála sterilebb, de ha van, mutassa meg a nővérke, talán azok a pici újszülöttek a sütőtepsikben sterilebbek, na, az lehetséges, de a többiek biztosan nem, ő éppen az imént mosott kezet. És felmutatta a tenyerét.

A főnővér tíz perc huzavona után azon gondolkodott, hogy leszól az ügyeletes orvosnak. Vagy inkább a rendész elvtársnak, annak van fegyvere is. Vera már rég aludt, ahogy a többi elgyötört asszony is mind aludt a vaságyakon a fertőtlenítőszagú termekben. Az újszülöttek szorosan bepólyálva és megszámozva feküdtek a helyükön, ez a csavargó külsejű nyanya pedig itt erősködött, hogy márpedig ő látni akarja azt a kicsikét, mert holnap őneki már vidékre kell visszamennie, és ki tudja, mikor lesz újra pénze a székesfővárosba utazni.

Így mondta, hogy a székesfővárosba.

Ettől hirtelen valóban egy népszínműbe képzelte magát, amelyben ő volt a gyámoltalan, falusi öregasszony, aki elbátortalanodva bolyong a nagyváros részvétlen utcáin, és lám, eljut végül a kórházba, ám egy könyörtelen nővér miatt éppen a cél előtt kellene visszafordulnia. A nyomaték kedvéért sírva készült fakadni, ám a zsebkendőjével kirántott a zsebéből egy nagy adag szotyolát. Egyenként kellett a magokat felszedegetni a műkőről, a nővérke lába mellől. Határozottan kezdett kínossá válni a jelenet. A nővér úgy döntött, inkább kihozza neki egy percre a csecsemőt, csak tűnjön már el, de az anyát nem volt hajlandó felébreszteni. Az öregasszony beleegyezett, és amikor a nővér elindult az újszülöttek hálóterme felé, suttyomban elroppantott egy-két szotyit.

Hosszú percek teltek el. Klárimama már attól kezdett félni, hogy a nővér tényleg a nyakára hoz valami rendészt, amikor az ismét megjelent a folyosón. Azt mondta, ki kellett várnia, amíg a babát lámpázzák, kék fény alá kell fektetni minden este, mert egy kicsit még sárga szegényke. És felmutatta a csomagot.

–  Hű, de kis rusnya vagy! – rikkantott Klárimama, és mielőtt a nővér észbe kaphatott volna, háromszor jól megköpködte az újszülöttet.

–  Muszáj voltam – szabadkozott az elkerekedett szemű nőnek, aki, mihelyst magához tért, sarkon fordult és futólépésben menekítette vissza a kicsit a többihez. Csak úgy kopogtak a magas szárú, fűzős cipői, ahogy szedte a lábát.

–  Muszáj voltam – ismételte vállvonogatva a látogató –, nehogy ilyen satnya maradjon szegényke.

Aztán elindult kifelé a kórházfolyosón.

Nagy csend volt. Nem vajúdott senki a harmadik emeleti szülőszobákban, csak a kicsik sírása hallatszott ide távolról, szűrten, mintha egy másik épületből szivárogna. El is felejtette megkérdezni, hogy hívják azt a szegény gyereket.

Gabi bácsi felébredt a függöny mögött az apró hálófülkéjében. Sűrűn esett a hó. A járdán neki kellett volna ellapátolni. Már jöttek-mentek az utcán, puhán surrogott a reggeli busz az úttesten. Az öreg felkelt, ránézett a naptárra. Svát havának huszadik napja volt. Megmosdott, felöltözött és kilépett az üzletlakás elé. A házmester már javában dolgozott a széles hólapáttal, biccentett felé. Gabi bácsi bekapcsolódott. Nem szóltak egymáshoz, némán hányták a havat, a házmester néha rágyújtott, melengette kicsit a kezét, de Gabi bácsit nem kínálta, tudta, hogy nem dohányzik.

A kaputól az utcasarokig futó négy méter fele a kapuhoz tartozott, a másik fele Gabi bácsihoz, a túloldali pár méter pedig már a szomszéd házhoz. Gabi bácsi hamar elhányta azt is, komoly torlaszt képezve a járda és az úttest között.

Mire befejezték, lehetett volna újra kezdeni, mert a járdát újabb vastag, csillogó hóréteg fedte. Jöttek a reggeli kutyások, akiket a házmester és Gabi bácsi is ismert látásból, aztán érkeztek a kocsma törzsvendégei is, akik nyitástól reggel nyolcig megtöltötték a lassan bemelegedő italboltot. A nyomok szinte azonnal eltűntek, csak a kutyapisi sárga foltja hagyott krátert a nagy fehérségben.

Gabi bácsi alaposan kiszellőztetett az utca felé, aztán bement, topogott, leverte a cipőjéről a havat. A kabátot vállfára illesztve felakasztotta az öntöttvas fogasra, hogy kilógja magát, és megrakta a sarokban a vaskályhát. Hamar bemelegedett a helyiség, a galérián szinte izzott a levegő. Gabi bácsi ellenőrizte, megszáradt-e a kabát, és amikor látta, hogy igen, kicsit lekefélte még és beakasztotta a szekrénybe a többi mellé. Később, dél körül egyszer kinézett, nem kellene-e újra eltakarítani a járdát, de úgy ítélte meg, hogy az még járható. A házmester se csinált azóta új ösvényt a saját szakaszán. Gabi bácsi egymásra tornyozta az angol nyelvkönyveket, becsúsztatta őket egy papírzacskóba, aztán a zacskóra felírta, hogy Vera. Benézett a szekrénybe, bekukkantott a teakonyhába. Mindent rendben talált. A konyharuhát elrendezte, hogy szépen álljon.

Felment a galériára és meggörnyedve kihúzgálta az asztal körüli székeket. Mindegyikre leült, mintha egy láthatatlan játékban venne részt, ahol a játszópajtások mind-mind szellemek. Mosolygott is hozzá, apránként körbeülte az asztalt. Aztán visszaereszkedett alulra. Fogta az ingeket és gatyákat, behajtogatta őket egy kockás táskába, és a csomagot kikészítette az ajtó mellé. Ha valaki látta volna kintről, azt képzelhette volna, hogy utazni készül. Így is volt.

Hosszú évek óta nem imádkozott, most megpróbálta felidézni magában a gyerekként megtanult szöveget. Magától jött, mintha valaki idegenben egyszer csak visszaemlékezne az anyanyelv szavaira: Háskivénu Ádonáj Elohénu lesálom, veháámidénu málkénu lechájim.

Estére akkora hó esett, hogy elzárta az üzletlakás bejáratát. A házmester izzadva lapátolt és mérges pillantásokat vetett a Gabi bácsi előtti torlaszos szakaszra, de nem zörgetett be az ajtón. Le volt húzva a redőny, ami azt jelentette, hogy az öreg már lefeküdt.

A hó másnapra nagyon felgyűlt azon a pár méteren. Estefelé a házmester úgy ítélte meg, hogy most már azért ideje rászólni az öregre. Égett odabent a villany, de Gabi bácsi továbbra se jött elő. A lakók bezörögtek, aztán megegyeztek abban, hogy ha ezekre a nagy döndülésekre se ébred fel a bácsi, akkor valami baja lehet. Valaki kitárta az első emeleti ablakot, onnan osztogatta az utca felé a tanácsait, közben időnként megzörgette a padlót kalapáccsal az üzletlakás felett. Végül a kocsmai nyilvános telefonról kihívták a mentőket, és egy rendőr jelenlétében feltörték az ajtót. Teljesen felesleges volt, Gabi bácsi biztosra ment. Mielőtt felkötötte magát, még egy teljes üvegcse digitálisz-tablettát is bevett, ami önmagában is elég lett volna. De nem akart kockáztatni, mindig is a precíz munka híve volt. Rendet hagyott mindenütt, eltekintve az ilyenkor szokásos apró vizelettócsát. De erre is gondolt azért, egy vastag felmosórongyot helyezett a galéria alá, körülbelül arra a helyre, ahová a kötelet rögzítette. Egyedül a pohár maradt elöl, ami a tablettákhoz kellett.

Soha nem ismerhette meg a Vera által mégiscsak világra hozott újabb emberi lényt, tekintve, hogy a gyerek érkezésekor már több mint egy hónapja halott volt. A temetésen Vera vacogott, a télikabátot nem tudta összegombolni a hasán. A kartonozóban az ő feladata volt, hogy a nyilvántartásból kivegye az exitált betegek kartonját és rájuk pecsételje a szót, hogy elhunyt, a bélyegző fölé pedig odaírja a dátumot. Ha Gabi bácsinak volt valahol nyilvántartott kartonja, az érvényét vesztette. Vera még magának se szívesen vallotta volna be, de neheztelt az időzítés miatt az öregre, úgy viselkedett, mint valami hiú, becsapott szerető. Az angolkönyvre többé nem volt szüksége, azt akár ki is dobhatta. Arról, hogy a piros bársonyú kopott étkezőgarnitúrával mit fog csinálni, egyelőre fogalma sem volt. A lakótelepi lakásba nem fért volna be, Edit néni se tudta volna beszuszakolni a konyhájába. A szertartásra elég sokan összegyűltek ahhoz képest, hogy Gabi bácsinak nem volt élő rokona, és hogy a fővárosban akadozva jártak a buszok a havazás miatt.

Eljött néhány lakó Diogenészfalváról, és ott toporogtak a hidegben az asszonyok is az intézeti konyháról. Arról, hogy Gabi bácsi hogyan halt meg, mindenki valami más részletet hallott, és nem volt teljesen világos, hogy mi igaz ezekből, mi nem. Az utazótáska volt az egyetlen, ami a többféle, sokszor egymásnak is ellentmondó történetváltozatokban egyaránt szerepelt. Edit néni végig a két nő, Edu és Vera karját fogta, és sokkal sápadtabbnak tűnt, mint a saját férje temetésén volt. Vera most vette csak észre, milyen táskásak a szemei, mennyi apró szemölcs van az arcán. Edu föl-le húzgálta a kötött kesztyűjét, harmadszorra is megkérdezte, hol van a Lali. Belelehelt a tenyerébe és nézte, ahogy megfagy a pára a pamuton. Az a kérdés, hogy akkor tulajdonképpen hogyan is halt meg a bácsi, csak akkor merült fel benne, amikor már a temető kijárata felé cammogtak a nehéz, ormótlan kabátokban. Vera nem válaszolt, a néni pedig gyakorlottan mérlegelte, hogy Edu mennyit érthet meg ebből és mit fog elraktározni az agyában. Csak annyit válaszolt, hogy megbolondult szegény feje, ezt mondták a szomszédai is mind, és ezt erősítette meg a szertartást végző rabbi is a gyászolókban.

Az ebédlőgarnitúrából végül egyetlen széket tartottak meg, a többit Lali szállította be utánfutóval a Tűzoltó utcai Bizományi Áruház felvevőhelyére. Nehezen akarták bevenni őket, nemcsak azért, mert mindössze öt darab volt, hanem mert tudták, hogy nem fognak tudni túladni rajtuk. Méricskélték a nagy ovális asztalt, alánéztek, hümmögtek, hogy manapság az ilyet nem viszi senki. Talán még poloska is van benne, tódította az egyik barna köpenyes becsüs, honnan tudhatják ők azt, honnan került ez elő. Amikor már percek óta folyt a huzavona, Lali elvesztette a türelemét és ingyen otthagyta az egészet.

Kint állt az ebédlőgarnitúra a betonozott udvaron, közben eleredt az eső is. Átnedvesítette a székek kárpitját, ám az öt megmaradt széken körben ülő szellemalakokat ez se zavarta. Talán a hatodik székre vártak, hogy újra teljes legyen a kör, ki tudja. Ültek nyugodtan, és akkor se mozdultak a helyükről, nem rebbentek szét a nedves, tűzfalakkal és szomorú ecetfával határolt udvaron, amikor a munkások egyenként becipelték őket a raktárba, mint valami gyaloghintón. Mondta is a két rakodó, hogy nem elég, milyen csicsásak ezek a szarok, ráadásul még rohadt nehezek is.

Lali nem tudott elmenni Gabi bácsi temetésére. Telefonált neki a sógornő, hogy beázott a lángosozó, vizesedik az egész fal. Megkönnyebbülten jelentette be Verának, hogy le kell utaznia, nehogy szétázzon az egész kóceráj, mert akkor aztán hiába költöttek rá annyit. Megígérte, hogy ha hazajött, együtt kimennek majd a sírhoz, és akkor meglátogatják a Jóska papa helyét is, valamikor a hetekben, nem később. Még a szülés előtt, csak legyen egy kicsit jobb idő. Neki se könnyű, panaszkodott, lemenni ebben az undorító latyakban, ráadásul azt se tudja, hogy hol fog mesterembereket keríteni, akik télvíz idején hajlandóak neki kimászni a síkos tetőre és helyretolni azt a rohadt, elmozdult cserepet.

Vera nemcsak itt, a megálló felé menet, hanem utólag se merte bevallani, hogy a garnitúráért nem adtak egy fillért se a Bizományiban. Hogy a bútor ne kerüljön szóba többé, később azt hazudta, hogy ezer forintot fizettek az egészért, de azért csak ennyit, mert kicsit kopott volt a székeken a bársony. A néni magánkívül volt. Hetekig emlegette, hogy ha a Lali nem lett volna olyan smucig, mint amilyen, akkor lehetett volna várni egy kicsit, akkor nem kellett volna elkótyavetyélni azt a gyönyörű stílbútort, amilyen nekik soha többé nem lesz, vagy legalább ki kellett volna tisztítani a bársonyt, hogy ne látszódjék olyan kopottasnak. Egy kis szalmiákkal ő felfrissítette volna. Vera nem akart vitatkozni. Az ezer forintot odaadta, és engedelmesen elsüllyesztette a szekrénybe az idétlen apró sapkákat meg cipőcskéket, amiket a néni hozott. Annyi volt már belőlük, két gyereknek is elegendőek lettek volna.

Edu nem sokat tudott kezdeni az újszülöttel, ezért Edit néni nem is igen erőltette, hogy elkísérje őt, ha segítenie kellett Verának. Még akkor is több hasznát vette, ha otthon maradt, legalább nem sántikált mellette a csomagokkal a megállóig, és nem kellett még rá is ügyelni abban az átláthatatlan lakásban. Ő maga se az újszülöttel foglalkozott igazából, hanem a háztartást igyekezett rendbe szedni Vera körül. Alig vett tudomást arról, hogy ez Verát mennyire idegesíti. Megállt a billenőablak előtt, és azt mondta, le kéne már pucolni, aztán becipelte a konyhai széket, ráállt, és újságpapírral átdörgölte. Ecetszag terjengett a szobákban, és az ablak ugyanolyan volt, amilyennek Vera előtte látta. A néni benyúlkált a fiókokba, átrendezte az ágyneműket. Addig az egybetartozóak voltak együtt, ő erre külön oszlopba rakta a párnákat, a paplanokat és a lepedőket, hogy valami logika is legyen az egészben. Fertőtlenítette az összes alumíniumkilincset, kivasalta a pelenkákat, befőttesüvegekbe költöztette a darát és a lisztet, nehogy beléjük petézzen a moly. Megkérdezte Verát, mért nem keményíti soha a paplanokat, sokkal jobb tartásuk lenne, és amikor Vera bevallotta, hogy azért, mert ő egyáltalán nem mos otthon ágyneműhuzatot, ők azt a Patyolatba hordják, akkor sopánkodott a tisztítás árán. Felajánlotta, hogy hazaviszi inkább a lepedőket kifehéríteni, hadd legyenek szépek, de Vera nem hagyta. Akkor belenézett a hűtőbe, undorodva megszagolta a papírba csomagolt felvágottakat, a zacskós tejet pedig lejjebb költöztette egy polccal. Tologatta a maradékokat, azt mondta, másnapra főz valami rendeset. Főzött, hozta.

Odacipelt a kórházból egy leltári számmal ellátott hálós mérleget és felállította az asztal közepén. Azt javasolta, hogy amikor esznek, egyszerűen takarják le, úgy nem kell ide-oda pakolgatni. Hetente kétszer kivette a sivalkodó csecsemőt a pelenkából és lemérte. Úgy ítélte meg, hogy túl keveset eszik, Vera teje bizonyára nem elég sűrű. Felsorolta, milyen ételektől lehetne sűrűbb, és mi az, amit Verának nem tanácsos ennie. Babot, például.

–  Itt van tyúkleves, azt egyél.

Amikor Vera a tányér fölé hajolt, úgy érezte, gyerekkorának utált konyhaszaga gőzölög fel alattomosan a tálcáról, hogy átitassa a haját, a ruháját és az egész otthonát, hogy Edit néni ételhordóban utána hozta ezt a szagot, és most megpróbálja vele elárasztani ezt a lakást is, de valójában akkor se lenne elégedett, ha még a Lali által esztergált állólámpa ernyője is libazsírszagot árasztana fény helyett. Nem kapott levegőt. Pelenkabűz és ételek gőze keveredett a levegőben a csípős ecet párolgásával, ő pedig a levesek ellenére is fogyott, egyre élesebben kiállt a kulcscsontja. És görbén tartotta magát, legalábbis a néni szerint.

Klárimama szerencsére sokkal ritkábban jött, ő csak akkor jelent meg, ha már nagyon fogytán volt a pénze. Leplezetlenül idegesítette a gyerek, nem is nagyon bírta hallgatni, a gyakori pelenkacserét meg felesleges cécónak tartotta, mondván, úgyis mindig bekakál, minek óránkint kiszedni alóla. Ha Vera hagyná úgy, ahogy van, bölcselkedett, hamarább megtanulná, hogy nem kell maga alá csinálni. Ha a csecsemő a jelenlétében üvöltött, méltatlankodva Verára pillantott, hogy intézkedjen gyorsan. Mintha arra kérte volna, hogy halkítsa már le a rádiót. Nézni se szívesen nézte, ahogy Vera felveszi a gyereket és járkál vele, inkább átment a nappaliba, onnan kiabált át, hogy milyen csecse gyümölcstartótok van, miért nem tesztek bele valamit, és mire Vera végzett a kisszobában, csinosan elrendezte a hálós mérlegben az almákat.

Edit néninek az volt a határozott véleménye, hogy nem szabad a picit kényeztetni, ezért ha Vera felvette, szigorúan kiemelte a kezéből és visszatette a kiságyba, nehogy elkanászodjon. Az elkanászodás gyakori, kedves szava volt. Nagyjából attól a pillanattól fogva, hogy kiderült, a sárga csomag életben marad, elkezdett tartani a későbbi elkanászodástól, amit legalább olyan fenyegető hangon emlegetett, mint a soványságot vagy a fertőző betegségeket. Egyszer Vera, amíg a néni a cipőjét kanalazta fel, ingerülten megkérdezte tőle, hogy a kanászok nem fiúk voltak-e inkább, de csak megvető pillantás volt a válasz. A néni átnyújtotta a cipőkanalat:

–  Akaszd ezt a helyére, ne legyen a földön.

Edunak, aki ebben az időben sokat volt egyedül, kitépett füzetlapokra írta fel, hogy mikor, mit melegítsen meg, vágjon fel, készítsen elő, mire ő hazaér. A nagybevásárlás kivételével szinte mindent rá lehetett bízni. Vagyis a piacra nem mehetett el egyedül, de a boltból hozott azért ezt-azt. Gyerekes műgonddal pucolta meg a répát, karikázta fel a krumplit, seperte össze kislapáttal a szénport. Ha végzett, az asztal mellett ült vagy a sezlonyon pihent, amíg a néni haza nem jött. Amikor hazatért, megkérdezte tőle, mi van a Lalival. A néni rendszerint azt válaszolta, hogy pont nem volt otthon, de Verával üzeni, hogy nagyon szépek az ernyők, és üdvözli. – A gyerek meg tiszta apja – folytatta, de Edut nem lehetett ilyen olcsó trükkel gyereknézőbe csábítani. Őt nem a Lali kicsinyített mása érdekelte, hanem az igazi, aki tényleg alig-alig volt otthon.

A lámpakészítés továbbra is folyt, de Lali már nem ellenőrizte egyenként az elkészült darabokat, mert át kellett csoportosítania az erőit. Újabb sütödét akart nyitni, ehhez keresett megfelelő helyet a fizetős strandon, a kerítésen belül. Megkapta az engedélyt egy fagylaltpulthoz is, sőt, már meg is rendelte. Szovjet gyártmány volt, a legkorszerűbb a piacon, plexivel fedett bemutatópulttal. Várható volt, hogy innentől kezdve többször ellenőrzik majd a sütödét, főleg nyaralószezonban, de Lali abban bízott, hogy a pult hoz majd annyit, hogy abból le lehet fizetni valakit a tanácson.

Esténként, ha Edu még bírta figyelemmel, a néni rövid szabályokba foglalva igyekezett átadni neki az élethez szerinte szükséges legfontosabb tudnivalókat. Ezek némelyikét aztán később Edu agya véletlenszerű sorrendben fel-fellökte, és az esti sötétben a néni meglepődve hallgatta, ahogyan Edu elismétli a százszor átrágott mondatok valamelyikét:

–  A visszajárót mindig megszámolom. A pirosnál körülnézek, a gázt elzárom, aztán még egyszer elzárom, hátha nem zártam el, a villanyt nem égetem, az ablakot nem nyitom ki, a visszajárót megszámolom.

Aztán egyszer teljesen váratlanul, félkönyékre emelkedve, mintegy megvilágosodva azt kérdezte a már bóbiskoló nénitől:

–  De mennyi jár vissza? Mindig ugyanannyi?

Ha valaki húsz évet az egészségügyben töltött, akkor nem szívesen fordul ám orvoshoz – mondta Edit néni sokat sejtetően, lefelé bandzsítva. Leszorított állal figyelte, ahogy a nővérke a vénáját keresi a szárnyas tűvel, és félő volt, hogy az előbbi mondathoz mindjárt hozzáteszi, hogy vért se szívesen vetet.

–  Ne döfködjön már nekem összevissza. Próbálja meg a másik oldalon. Senki se tud itt vénát szúrni?!

A néni szemmel láthatóan jobban volt, mint előző este. A nővér ijedten húzta ki a tűt. Leragasztotta a szúrás helyét, de nem bírta elszakítani a ragtapaszt, nem hozott magával ollót. Foggal tépte el, a néni megvető tekintetének szórólángjában, aztán átment a másik oldalra és áttekerte a gumit a bal karon. Végre sikerült eltalálnia a vénát, a fiolába lassan csöpögött a vér. Amikor leoldotta a szorítást, az elkékült, laza húsba lassan áramlott vissza a szín. Karkötőként vöröslött a gumi helye.

Edit néni eddig nem volt hajlandó beleegyezni a laborvizsgálatokba, de most nem volt mese. Behozta a mentő, hajnalban már csinálták is neki a teljes vérképet. Az eltelt hónapokban háromnaponta villamosozott ki Veráékhoz, háromnaponta mérte az újszülött súlyát és traktálta Verát zsírkarikás levesekkel. Egy ilyen alkalommal éppen visszatette a gyereket a kiságyba, felegyenesedett, aztán kezét a szája elé szorítva kirohant és telihányta a vécét. A csukott ajtón át bizonygatta, hogy nincs baj, csak a pelenkától undorodott meg hirtelen. Vera tudta, ez nem igaz, hogy a néninek sose volt baja a szaros popsikkal, se a csecsemőosztályon, se a fertőzőn, pedig ott aztán látott eleget, és hogy életében nem hányt ki semmit, már csak takarékosságból se.

Még aznap betelefonált a kórházba, de az osztályos orvost már nem érte el. Később nem tudott újra lemenni a fülkébe, saját telefonjuk pedig nem volt, hiába igényeltek vonalat már évekkel azelőtt.

Az első hívást sem volt egyszerű megszervezni, hosszan várakozott a fülke előtt, és bár a gyerek éppen aludt, folyton attól félt, hogy közben felébred. Vagy tíz percet toporgott a járdán, várva, hogy aki bent van, letegye végre. Kedve lett volna berontani és ellökni a készülék mellől a férfit, aki valami hülye kurvával duruzsolt, jó marék tartalék tantuszt szorongatva. Vera végül rádörömbölt, hogy gyerekhez kell orvost hívni, tegye már le az elvtárs azt a rohadt telefont. A pasas hátranézett, letette, de előtte még nagyot cuppantott a kagylóba.

A kórházban a főnővér vette fel a melléket: az ügyeletes még nem ért be, az osztályos orvos viszont már nem volt ott. Vera kimelegedett az idegességtől, amíg elmagyarázta, miért hívja őket, és amikor azt a választ kapta a nővértől, hogy ez azért nem tűnik annyira sürgősnek, reményvesztetten lerakta. Az előbbi, cuppogatós férfi csak erre várt. Türelmetlenül visszapréselte magát a fülkébe és már tárcsázott is. Kihallatszott, ahogy azt kéri valakitől a kagylóra borulva, hogy értse őt meg, mert ő tévúton jár.

Vera elszégyellte magát, amikor a liftben rádöbbent, hogy önkéntelenül azt a slágert dúdolgatja magában, amit a férfi idézett.

A kislány nyugodtan aludt, ugyanabban a pózban, ahogy negyedórával azelőtt hagyta.

Este, néhány órával a sikertelen telefonálás után Lali Eduval az oldalán állított be. Vera már megfürdette és letette aludni a gyereket a hátsó szobában. Haragudott, amiért a férje csönget, hiszen tudnia kellett, hogy hét után már nem szoktak. Lali csak azért nyomta meg a csengőt, hogy jelezze, nem egyedül érkezik. Különben a kulcsát használta volna.

Hazafelé jövet még felszaladt az anyósához, hogy elhozza a kész ernyőket. Nem szerette, ha nagyon felgyűltek, mert ha sokáig hányódtak, összemaszatolódtak a szűk konyhában, vagy hullámosak lettek a gőztől. Edut a gangon találta, papucsban és rövid ujjú pulcsiban, fején kötött sapkával álldogált. Odabent két szomszéd győzködte a falikútba vért hányó Edit nénit, hogy hadd hívják már ki a mentőt, hát csak nem akar itt meghalni. Edu bicegett át értük, miután megrémült a fehér zománcra fröcskölő sötét vértől, és nem tudta eldönteni, hogy mi a helyes: szót fogadni és leülni a seggére, ahogy az Edit mondta, vagy mégiscsak segítséget kérni. Hálás volt a szomszédoknak, hogy orvost hívtak és ezzel levették róla a felelősség terhét. Amikor mindehhez még a Lali is befutott, de aztán újra elment, Edu végképp összezavarodott. Nem volt utasítása a hasonló helyzetekre, úgyhogy tenyerét a térdére fektetve várt.

Lali kocsival követte a mentőautót, aztán lépegetett a görgős ágy mellett az ügyeletig, de a néni, amennyire az infúzió engedte, határozott kézmozdulattal jelezte, hogy most már igazán elmehet, sőt, menjen is. Visszatért hát a nyitva hagyott lakásba a még mindig bénult Eduért és magával hozta. Ebben a második körben már a kész lámpaernyőket is összeszedték, azt is, amelyik legközelebb volt a falikúthoz és vérpöttyös lett. Vera még aznap éjjel be akart menni a kórházba, de Lali hallani se akart arról, hogy este egyedül nekiinduljon. Ő maga nem tudott elszakadni az összepettyezett ernyőtől, újra és újra elővette, borzongva forgatta. Menthetetlen volt, ez még így körte nélkül is látszott, de mégis. Volt benne valami delejező.

Lali felbontott egy üveg sört, beült a fürdőkádba, és azt suttogta lehunyt szemmel, hogy halálosan fáradt, nem akar az Edukával beszélgetni. Hogy ő ma kint alszik a nappaliban – itt még lejjebb csúszott a vízben –, Vera nyugodtan ágyazzon meg maguknak a hálóban.

Vera azt felelte, kizárt, hogy ő az izzadó, fingó Edu mellett aludjon, és fel nem foghatja, hogy hozhatta ide a Lali éjszakára, amikor egyébként annyira idegesíti, mégis mi a francért kellett idecipelni, jól ellett volna egyedül otthon. Lali tarkóig alámerült a forró vízben, úgy felelgetett, hogy nem, az Edu bent alszik a nagyágyon, nem, addig marad itt, amíg a néni ki nem jön a kórházból, nem, szó se lehet semmiféle bölcsődéről, de ezt már annyiszor megbeszélték, és nem, Vera nem fog éjszaka sehova se villamosozni.

–  A jó édes faszomba mész te ilyenkor – lehelte párás arccal, csukott szemmel, vészjósló nyugalommal. Vera otthagyta a fürdőszobában.

Másnap reggel karján a vastagon beöltöztetett csecsemővel bement a kórházba. Vitt egy bögrét, evőeszközöket, meg három tiszta törülközőt. A belosztály főorvosa azt mondta futtában, hogy hasnyálmirigyre gyanakszanak, egyébként gyerekkel nem lehet bemenni, és most a legfontosabb a diéta, meg hogy levigyék valahogy a gyulladást. Vera azt felelte, hogy ez nem gyerek, és vitte tovább az alvó csomagot, amit aztán letett az ágy végébe. A néni éppen aludt, de amikor Vera az evőeszközöket beleállította a bögrébe, felnyitotta a szemét a csörömpölésre.

–  Le van nőve a hajad. Festessél.

–  Jó, fogok.

A csomagot a takarón észre se vette, és amikor újra fölébredt, már csak a bögrét látta az éjjeliszekrényen, mintha álmodta volna az egész látogatást.

Edu mégse maradt ott náluk hosszabban, mert a nénit két hétig bent tartották. Ez még Lalinak is sok lett volna, hiába lovalta bele magát egy estére a gondoskodó családfő szerepébe. Ennyi ideig nem győzte volna az évődést a vaksi, állandóan nedves orrú Eduval. Szerdán szépen visszafuvarozta a lakásba és megkérte a szomszédokat, hogy időnként nézzenek rá.

Verának fogalma sem volt, hol helyezkedik el a testen belül a hasnyálmirigy. A nyál miatt leginkább a torokba képzelte. A kartonozóban senki nem tudta megmondani, hol van a hasnyálmirigy, úgy vélték, valahol a hasban. Az orvosoknak Vera nem merte feltenni ezt a kérdést, Lali meg csak fintorgott, mint akit már maga a szó is undorít, és igazán nem akarja hozzá elképzelni még a szervet is. A hasnyálmirigyről neki a nagy hasú, kicsit mindig nyáladzó Edu jutott elsőre eszébe, de ezt inkább nem mondta ki.

Este az ágyban, amikor Vera újra szóba hozta, úgy tett, mintha gondolkozna, mintha próbálná felidézni, amit az iskolában tanult, aztán váratlanul ráfordult a feleségére, és hónaljig felgyűrte a hálóingét. Vigyorogva tapogatott: itt kell lennie valahol annak a hasnyálmirigynek, ő legalábbis így emlékszik. Vagy itt? Vagy itt? Vera féloldalt kigördült az ágyból, felnyalábolta a takarót és kiment aludni a nappaliba, a kanapéra, amin néhány nappal korábban Lali töltötte az éjszakát.

Ahogy kitavaszodott, Lali egyre több időt töltött a tónál. Az új lángossütő felszerelésével és az engedélyekkel volt elfoglalva. A kisházban télen is el lehetett lenni néhány napig. A lakórészt az előírások szerint teljesen el kellett volna különíteni a kiszolgáló egységtől, de mivel csak ott volt bevezetve a gáz, ott működött az egyetlen konvektor is. A kerti székek rakásolva álltak a fal mellett, a három asztal közül egyet bevittek, a másik kettőt a terasz fedett részén tárolták. Ezeket befújta a hó, megrepedeztek a januári kemény fagytól.

Már április eleje volt, de a vízbe még nem eresztette vissza a Tanács a vaslépcsőt. A legtöbb nyaraló le volt zárva, a kerítéseken kiütközött a tavaszi rozsda, az ősszel ültetett csenevész fák többsége kifagyott, a többi még alig zöldellt. A lángossütő udvarán a fehér aprókavics elsötétedett a felszivárgó sártól, egy részét az eső le is sodorta. Az aszfaltozatlan utcába akkora kátyúkat mosott az olvadás, hogy kipörgött a kerék, majdnem elakadt a kocsi. Lalinak alig sikerült begyújtani a gázkonvektort, percekig kattintgatott. Már éppen indult volna át a másik lakrészbe a hősugárzóért, amikor végre meglibbent az őrláng. Melegítgette kivörösödött kezét, felbontott egy üveg sört, közben azt latolgatta, hogy el lehetne-e itt lakni. Ha szigetelné az L másik szárát, akkor talán. Csak másnap volt dolga Székesfehérvárott, ez az este szabadnak ígérkezett, ahogy a következő kettő is. A konvektor környékén lassan már érezhető lett a meleg, úgyhogy leheveredett a földre, egy szivacsra. Az ajtón ott lógott még a nyári légyfüggöny, elfelejtették leakasztani. Félálomban úgy hallotta, hogy a rabicfal túloldalán egy rekedt csecsemő sírdogál, de aztán rájött, hogy nem, csak álmodik, vagy a kéményben zümmög a huzat, a házban, sőt, az egész parton csend van, végre csend.

Verának azt ígérte, csütörtök este megy vissza, de most félálomban azt tervezgette, hogy majd telefonál a szomszédnak. Az ötödiken a középső lakónak volt vezetékes telefonja, őt lehetett hívni, ha valami sürgős üzenet volt a családnak. Úgy gondolta, csütörtökön bőven elég lesz odaszólni, hogy csak pénteken megy. Pont aznapra esett volna a gyerek első születésnapja. Korábban már beszélték, hogy labdát kap.

Vera csütörtök délután azon gondolkodott, becsomagolja-e egyáltalán a kislabdát, vagy egyszerűen adják a gyerek kezébe, amikor becsöngetett az ötödikről a férfi. Nem hívta őt be, pedig látszott, hogy a szomszéd szívesen körbenézne, indult is befelé a félig tárt ajtón. Ekkor a hátsó szobában, mintha Vera előre megkérte volna erre a szívességre, felsírt Vicácska.

–  Mondd már meg neki, hogy ne ordítson mindig. Akkor ordítson – lihegte az érkező Klárimama a szomszéd arcába –, ha valami baja van. Hát nem? Így nem lehet tudni, hogy baja van-e, mert mindig csak ordít. Nincs igazam?

Az ötödikről fellátogató férfi elvesztette a lendületet, már nem is akart bemenni, hívta a liftet.

Klárimamánál szatyrok zörögtek, az egyikből egy óriási mackó feje állt ki. Letette a csomagjait az előszobafal tövébe, és a cipőjét kezdte kifűzni. Vera kikiabált, kérte, hogy mosson kezet.

–  Nem koszos. Az mossa folyton, akinek az.

Bevitte a hóna alatt a mackót a kiságyba. Majdnem akkora volt, mint maga a gyerek, aki megrökönyödésében elnémult és csak bámulta az ágya felét elfoglaló ajándékot. A maci ellazultan mosolygott, kezdte kiengedni a szőrébe dermedt pinceszagot.

Klárimama a beállt csöndben megkérdezte, hogy hol van az ő Lalikája, a drága veje, az az arany ember, aztán körülményesen előkotort egy zománctáblát is, aminek a négy sarka át volt fúrva. A kopott táblácskán egy egyes szám volt látható. Klárimama várakozva nézett Verára, mint akinek kétsége sincs afelől, hogy a valaha kigondolt legszellemesebb és legpraktikusabb ajándékot sikerült kiötlenie. Amikor néhány másodperc elteltével Vera még mindig nem köszönte meg, észbe kapott:

–  Egyes. Lemossam?

A tábla maradt, a mackónak mennie kellett. Klárimama nem engedte, hogy a szemétledobóban végezze, visszacsomagolta abba, amiben jött, csak most a lába állt kifelé.

Vera igazán nem szívesen bízta rá a gyereket, de nem volt más ötlete. Úgy gondolta, azt a néhány órát Klárimama valahogy meg fogja oldani. Ha minden jól megy, ilyenkor fürdetés után a kislány már nem ébred fel reggelig. Ha meg igen, kap majd teát és visszaalszik. Magával mégse vihette éjnek idején, hidegben.

Odakint éppen esni kezdett. Vera leintett egy taxit, azzal ment a pályaudvarra, hogy jegyet váltson a negyedórával később induló gyorsra. Alig lézengett valaki a pénztárnál, csak az eső elől húzódtak be néhányan a zuborgó üvegtető alá. Úgy számolta, ha fél hétre leér, az állomástól már csak tíz perc séta a lángosozó. Ezekben az órákban egészen biztos volt benne, hogy szereti a Lalit, sőt, hogy mindenkinél jobban szereti őt, talán még annál a vézna gyereknél is jobban, akit életében először, éppen a születésnapján, egyedül hagyott valaki mással. Hogy a Lali, bárhogy alakult is később, mégiscsak feleségül vette és elhozta őt abból a káposztaszagú odúból.

Szakadt az eső. Egy magas, szövetkabátos férfi várakozott a peronon fekete ernyővel. Így nézhet ki a Piroska Tóni – futott át Verán, és gyorsan elkapta a tekintetét, nehogy a férfi felajánlja neki az esernyőjét. Elszaladt mellette, meghajolva átvágott az eső vízfüggönyén, és felszállt a vonatra. Egy-két utas lézengett csak, egymástól távol ültek le. Ő hátra ment a vécébe rendbe hozni az arcát. Bőrig ázott. Észrevette, hogy a vizes haja töve sötét, tényleg lenőtt már vagy két centit. Az otthoni fürdőszobai tükörben valahogy nem is tűnt fel, de ebben a hideg neonfényben nagyon látszott. A vonat megrándult és elindult, a szőke, csatakos nő képe kilendült a tükörből.

Késve, jóval hat után futottak be a tóparti kis állomásra. Vera haja még mindig nedves volt, pedig a párás kocsikat fűtötték. Borzongva kerülgette a tócsákat a sötét, aszfaltozatlan utcákon. Felugattak a kerítések mögött a kutyák. A lakóházak ablakain már mindenütt lehúzták a redőnyöket. Az állomástól távolodva a síneken túli nyaralótelep teljesen kihaltnak tűnt, itt már a közvilágítás se működött. Egyetlen háznál jelezte csak egy kihajított sitteszsák és egy oldalára fordított kád, hogy a tulajdonosok megjöttek és átépítenek.

A lángosozó kiadóablakain is le voltak húzva a feliratos, hullámos redőnyök, amelyekre Lali nagy betűkkel rápingáltatta, hogy LÁNGOS és PALACSINTA. Vera fellépett a hátsó teraszra, bezörgetett. Recsegő zene hallatszott bentről, tökig fel volt csavarva a rádió. Erre dühös lett, ököllel kezdte verni az ajtót, amíg ki nem nyílt. Lali meglepetten hunyorgott ki a feljáróra, vakargatta a mellkasán a szőrbe felakadt morzsákat. Vera félretolta, hátrasietett a linóleumozott kiszolgálóhelyiségbe. Az ajtóban egy pár női csizmába botlott.

Lali sógornője, az Erzsi félmeztelenül, szakadt harisnyában, egy tál süteményt dajkálva ült a földön egy szivacson. De nem csak ő volt odabent. Távolabb, egy kerti széken alsógatyában, kinyújtott lábbal hevert Vesenczi, egy majdnem üres hubertusos üveget markolászva. Amikor Verát megpillantotta, imbolyogva felállt, és könyörögni kezdett, hogy Vera beszélje már rá a férjét, ne ezt a szart hallgassák.

–  Édes, drága, tündér Verácska – dadogta –, szóljon már rá, hogy vegye le azt a kibaszott ponyvát a pianínóról. Semmi baja se lesz a pianínónak, ha mondom. Négy évig zongoráztam, játszok én maguknak valamit.

Vera még mindig nem mozdult. A sógornő négykézláb igyekezett eljutni a túloldalra, hogy felvegye a földről a pulóverét. Himbálództak a mellei, ahogy araszolt. Középen beleütközött Vesenczibe, aki a fagylaltpultról rángatta fél kézzel a téli takarást. Nem jött le, alul rá volt kötözve.

–  Édes Verácska, játsszon már nekünk valami szépet, magának olyan gyönyörű ujjai vannak!

Lali az ajtó mellett állt, és a tenyerébe röhögött, mint akinek elment az esze. Vera leengedte a földre a táskáját, aztán ő is leereszkedett a matracra. A sógornő közben felügyeskedte a pulóvert, a hátán kifelé lógott a címke. Vera ültében kinyúlt a rádióért, elzárta. Aztán mégis felállt, kivitte a süteményt és két részletben lehúzta a vécén. A kő tiszta mocsok volt, valaki már szemmel láthatóan rosszul lett a három ember közül. Visszament, kikapcsolta a konvektort, elzárta a gázt, erélyesen lecsapta a villanyórát.

Pár perccel kilenc után értek haza, és Lali utólag se tudta volna megmondani, hogy sikerült levezetnie azt a harminc kilométert részegen, nyirkos, ködös sötétben, fényszórókkal tapogatva a váratlan kanyarokkal incselkedő utat. Csak deres ágakra emlékezett, meg az elfolyt szemfestékkel pityergő Erzsire, akit Vera visszalökdösött és nem engedett beszállni hátulra. Ott hagyták a kivilágítatlan, pocsolyákkal borított utcán, Vesenczivel az oldalán, aki biztatóan megveregette a kabátujját és felajánlotta, hogy szerez valami szobát itt a környéken. Minden recepcióst ismer, mondta, nem kell izgulni a Bözsikének.

A telefonra három és fél évig kellett várni, de aztán megkapták. Vera havonta bement a tanácsra ellenőrizni, hányat léptek előre a listán. Amikor közeledtek a nyolcszázasokhoz, elkezdték tervezgetni, hogy milyen legyen a készülék. Lali egy hófehér telefont választott ezüstszínű tárcsával. Lehetett volna még pirosat vagy feketét igényelni, de a feketét hivatalinak, a pirosat meg buzisnak találta. Az új telefont egy fekete, kovácsoltvas lábú asztalkára helyezték. Az előszobából benézve úgy festett, mintha egy összegömbölyödött macska aludna egy díszes állványon. A kábel az asztalka mögött futott le a dugaljhoz. A készülék kagylóját egy másik, csavart zsinór tartotta, ami Lalit göndörített pajeszra emlékeztette, Verát meg a szulák indájára. Mintha a telefon terjeszkedni, futni akart volna a szobában, és amikor nem voltak otthon, távolabbi kapaszkodópontokat keresett volna. Ha beszélgetés közben valamelyikük távolabb lépett az asztalkától, mert le akart ülni a fotelba, a rugós zsinór visszarántotta a készülékhez, vagy maga a telefon kezdett apránként oldalra csusszanni az asztalkán. Ha ilyenkor se léptek vissza mellé, a mondat közepén kijött a csatlakozó. Az asztalka kényelmetlen helyen volt, de máshová nem tudták tenni, illetve nem lehetett volna rálátni azonnal, amint valaki belépett a lakásba. Lalit irritálta, ha a telefonzsinór kilátszott, visszagyűrésére és polc mögötti elrejtésére külön ügyelt. Ha nem úgy állt, ahogyan hagyta, abból rögtön tudta, hogy Vera beszélt valakivel.

Többnyire őket hívták, főleg a Lalit. Vera igyekezett inkább a ház előtti fülkét használni, mert nem került olyan sokba, és nem kellett beszámolni róla: az otthoni kimenő hívásokat a Lali számon tartotta. Vera különben is utálta az otthoni fehér telefont, amelynek fényes műanyag testén minden egyes ujjlenyomat meglátszott. Valami körvonalazatlan szorongást érzett, ha a készülékre pillantott. Egyszer-kétszer előfordult, hogy az esti órákban ismeretlen női hang jelentkezett és a Lalit kereste: ilyenkor kimérten válaszolgatott az illetőnek, aki nem mondta be a nevét, sőt, talán nem is mindig egyazon személy volt.

Vica már nagycsoportba járt. Mindig négyre kellett érte odaérni a lakótelepi óvodába. Vera már éppen a kabátját vette, amikor megszólalt a telefon. Délután fél négykor őket soha senki nem hívta. Első gondolata az volt, hogy a nénivel történt valami. A második, hogy a férjével. A néni ugyan nem panaszkodott nekik, de nagyon lefogyott, és Edu szerint gyakran hányt. Vera nézte a berregő készüléket, nem akarta felvenni.

Az ablakon a nappali felől sütött be a fény. Ebben a megvilágításban a fűrészporos tapéta kicsit szürkének, elhasználtnak tűnt. A szekrénysoron bekeretezett képek álltak: az esküvői fotójuk, Vicácska háromévesen és Vera anyósa, ölében a két unokájával. Vera erre a három bekeretezett fényképre szögezte a tekintetét, miközben kibújt a cipőjéből és visszament a telefonhoz.

–  Halló.

Egy magas, kellemetlen férfihang szólt bele:

–  Jó napot kívánok. Piroska Tóni vagyok.

Csend következett. Annyi mindent lehetett volna válaszolni. Verában el is indult felfelé egy magázódó köszönés, jó napot kívánok, mögötte elindult egy szia is, szia Tóni, rosszkor hívsz. Pont három hónapos terhes vagyok, ja, és már van egy gyerekem. Szia Tóni, nem ilyennek képzeltem a hangodat, ronda. De egyik válasznak se sikerült átjutni a Vera torkában leereszkedő sorompón. A vonal végén a másik hang hülyén elismételte ugyanazt:

–  Halló. Piroska Tóni vagyok.

–  Elnézést – emelkedett fel a sorompó –, téves kapcsolás.

Vera leült a fotelba. A telefon újra csengett, de nem vette fel. Szemben, nagyon messze, a toronyházak között olvadt fényt tükrözött egy ablak. A szekrénysoron az egyik bekeretezett képen, a középsőn, észrevett egy addig ismeretlen részletet: az anyósa kezében rózsafüzér volt, és úgy tartotta a kisebbik unokát, mintha le akarta volna ejteni a térdéről. Hát persze, hiszen ezt az unokatestvér keresztelője után csinálták – jutott Vera eszébe. Még jó, hogy visszajött a csengésre, tárva maradt az ablak.

Felállt, hogy becsukja. Lenézett a betonozott játszótérre, a járdára, az ABC tetejére, és arra gondolt, hogy milyen könnyű lenne itt átbillenni. A párkány alacsonyan, majdnem a csípőjénél van. Egyetlen pillanat volna, és vége. Állítólag a legtöbben már zuhanás közben meghalnak, a test már élettelenül ér földet. Egész mélyen kihajolt az ablakon, próbálgatta, meddig kellene előredőlnie ahhoz, hogy az egyensúlyát veszítve átlendüljön a radiátoron. Gyomorsav tolult a szájába, látta odalent a ház tövében a hátsó kijáratot. Mindenki azt hinné, hogy baleset volt. Soha, senki se képzelné, hogy testében egy növekvő élettel véget akart volna vetni a sajátjának.

Hol volt itt a győzelem, amiről Gabi bácsi beszélt, hol volt? És hol az igazság?

Madarak cikáztak kint a levegőben, kiáltozás hallatszott fel a játszótérről.

Kijózanodva hátralépett, bezárta az ablakot. Hirtelen elcsöndesedett a gyerekek hangja, letompult a kinti zsivaj. A telefon nem szólalt meg többször.

Majdnem öt óra volt, mire megérkezett. A kislánya nem szerette, ha késik, olyankor a kerítésbe csimpaszkodva várt. Rossz időben viszont uzsonna után beterelték őket az óvónők a gyűjtőcsoportba. Ilyenkor Vica az ajtóhoz legközelebb eső kisszékre ült, és ha megkérdezték, miért nem játszik, mindig így felelt:

–  Mindjárt jönnek értem. Jó vagyok.

Vera aznap már messziről látta, hogy ezúttal az udvaron vannak. Fontolgatta, hogy mond valamit a kistestvérről, megkérdezi a gyereket, mit szólna hozzá, ha érkezne otthonra egy új kisbaba. Legkézenfekvőbbnek az tűnt, ha megmutatja a gyereknek, hogy elkezdett nőni a hasa. Jöttek kifelé, megmutatta.

– Akkor ne egyél olyan sokat – zárta le Vica a témát. Másról akart beszélni. Kigombolta a kabátját, és előkotort a nadrágzsebéből egy marék kitört ceruzahegyet.

–  Sapkák.

–  Gombold be a kabátod. Milyen sapkák?

–  A törpéké. Szétdobálták. Mindent szétdobálnak.

Vera sóhajtott. Egyre inkább igazat adott Edit néninek, aki azt mondogatta, hogy szerinte nincs minden rendben ezzel a gyerekkel. Jövőre már iskolába kéne mennie, és folyton kitalált lényekkel játszik. Nem a többiekkel, normálisan, de még csak nem is a játékaival, pedig van neki egy csomó. A néni azt mesélte, hogy Vera ennyi idős korában már ismerte a betűket, ügyesen olvasott, és egyedül el lehetett küldeni az ebédért. Szerinte túlságosan elkapatták ezt a gyereket, attól lett ilyen furcsa. Vagy a fene tudja, mitől. Kiértek a parkhoz. A gyerek hirtelen leguggolt a járda mellett a fűbe, mintha legalábbis pisilni akarna. Vera úgy érezte, mintha a járókelők megbámulnák őket.

–  Mért nem pisiltél? – suttogta. – Itt nem szabad.

–  Nem pisilek. A törpéket nézem. Kiszórom a fűbe a sapkájukat.

–  De itt nincsenek törpék.

Vica meglepődve egyenesedett fel, mint akit bosszant, hogy felnőtt létére valaki ennyire értetlen.

–  Már nincsenek. Hazamentek aludni a Hófehérkéhez. Csak a sapkájuk van itt.

És kiszórta a fűbe a hegyeket. Aztán még elmondta, aznap sokadszorra, hogy ezeket nem ő törte ki, ezek mind az asztal alatt voltak. Csak összeszedegette a ceruzahegyeket a zsebébe, külön a pirosakat meg a kékeket.

Lassan, kerülővel sétáltak haza. Tavaszodott, a panelelemek rései között, ahol a fekete gumiszigetelés elengedett, fészket próbáltak rakni a madarak. A gyerek szerette nézegetni, ahogy a résekben ügyködnek. Bámultak felfelé, a magasba, és a hatalmas, négyzethálós épület oldalán ide-oda lengette a szél az óriási gumiszalagot. Vera érezte, hogy most kéne megint szóba hoznia a hasát, de Vica megszólalt.

–  Amikor még nem voltam, akkor kinek a gyereke voltam?

–  Akkor? Senkié.

Júliusban forróság köszöntött a városra. Évszázados melegrekord dőlt meg, a lakótelep ablakait a lakók vizes lepedőkkel igyekeztek szigetelni, hasztalanul. A Vasedény boltban nem lehetett elektromos ventilátort kapni. Lalinak végül mégis sikerült szereznie egy gumilapátost a lengyel piacon, de olyan hangos volt, hogy éjjel nem lehetett tőle aludni. A nyári tavon berregő motorcsónakok hangjára emlékeztetett.

A telep ágyásaiban kiégtek a csenevész virágok. A parkokban megnyitották a fűbe süllyesztett locsolókat, alsónadrágos gyerekek ugráltak a forgó vízsugárban. Mindenki kitelepedett a sárga gyepre, mert a lakásokban szinte elviselhetetlen volt a meleg. Vera se bírt aludni, nyomta a növekvő, feszülő has, ráizzadt éjjelente a hálóing.

Lali hetenként egyszer telefonált, kéthetenként pedig feljött egy-egy napra, de soha nem többre. Szerette volna, ha a nénit átviszik a Kútvölgyibe, de ő nem akart menni, ragaszkodott az ismerős helyhez. A két lángossütödét nem lehetett napokra otthagyni, szezon volt. Az új helyre is sikerült beállítani egy fagylaltpultot, a frissen ácsolt előtető alatt mindig állt a sor. Vera hét közben lemehetett volna a gyerekkel, de a néni már megint kórházban volt, és Edura is rá kellett nézni néha, még akkor is, ha ő maga sose kérte. Azokon a napokon, amikor Vera nem tudott menni, ő látogatta a nénit. Odahúzott egy széket az ágy mellé, és unatkozva nézelődött.

–  Edd meg az ebédemet! – paskolta meg a kezét a nővére.

A tálcát csak a nehezen mozgó fekvőknek hozták be, a többiek kint kanalaztak a közös ebédlőben. Edu maga elé vette a tányért és óvatosan evett.

–  Nem sótlan? Olyan ízetlenül főznek itt.

Edunak nem volt sótlan, megette. Aztán a sóskát is a főtt krumplival. Nemigen tudtak miről beszélni, a néni már mindent végigkérdezett. A nővér bejött, végigmérte Edut, és sértődött arccal kivitte a tálcát. Edu elöblítette a kanalat, becsavarta egy konyharuhába és betette a fém éjjeliszekrény felső fiókjába.

–  Ne oda rakd! Inkább alulra.

A néni keveset beszélt, fárasztotta az is. Ha szólt, akkor csak a nővérekre tett csípős megjegyzéseket, meg a többi látogatókra. Verával behozatott egy otthoni pokrócot, aztán másnap Eduval visszaküldte, hogy büdös. Kérte az alumíniumbögrét, mondván, az nem törik el, ezt a nővérek előbb-utóbb le fogják verni az ágyazásnál, mindent levernek, ami elöl van. Vera bevitte neki a bögrét, de a néni azt állította, hogy tréfli szaga van. Valaki biztos valami undokságot töltött bele, pedig megmondta, hogy ügyeljenek az edényeire. Ahogy Edura, Verára is próbálta rátukmálni a kórházi ebédet:

– Többet kéne enned, ne legyen baj a gyerekkel.

Vera inkább őt látta aggasztóan soványnak. Ahogy közel hajolt hozzá, érezte, milyen rossz a lehelete. Az utóbbi években már többször is ágynak esett, de most napról napra fogyott, mintha egy másik arc készülődött volna kirajzolódni az arcából. Egy keményebb, éles járomcsontú arc, amit Vera nem ismert. Titokban kicsit neheztelt is az időzítés miatt: már a nyolcadik hónapban volt. A látogatási napokon kínlódva vonszolta át magát a városon a hőségben, és verejtékezve vitte haza a feleslegesen becipelt gyümölcslét, befőttet. A belosztály folyosóján ürülék- és fertőtlenítőszag keveredett, még egy egészséges embernek is elvette volna az étvágyát. A néninek semmi nem kellett.

–  Ezt nekem ne hagyd itt! Úgyse eszem meg.

Csak a vécépapír és a szappan maradt ott, minden más hazakerült. Edu csak vonogatta a vállát, aztán otthon kikanalazta az üvegből a befőttet. A tejes és húsos edények teljesen összekeveredtek: ha a néni hirtelen hazaérkezett volna, nem találta volna őket a megszokott helyükön. Vera úgy tervezte, hogy a hazatérése előtti napon majd mindent rendbe tesz, és ki is takarít egy kicsit. Addigra talán a kánikula is alábbhagy.

Egyszer Lali is bejött. Egy nagy, átzsírozódott papírcsomagot rakott ki a közös asztalra. A kórteremben aznap mindenki palacsintát majszolt, és kacsintgattak a betegek Edit néninek, hogy milyen jóképű veje van. A bal oldali, borotvált fejű asszony ragaszkodott hozzá, hogy megtapogassa Vera feszülő hasát. Lalihoz fordulva azt bizonygatta, hogy ez kisfiú lesz, neki elhihetik, hét unokája született, ő mindet megmondta előre. Lali hitetlenkedve csóválta a fejét: az asszony olyan volt, mintha megmámorosodott volna a palacsintáktól, nehéz volt komolyan venni.

Pedig a szomszéd ágyon fekvő néni igazat mondott. A csecsemő tényleg fiú volt: szép, hosszú pillájú, nagy hajú fiúcska. Csakhogy egyetlen pillanatra sem nyitotta ki a szemét. Csukott szemhéjjal, fáradtan hagyta, hogy kiráncigálják a zajoktól visszhangos szülőszobába, és odakint aztán hirtelen úgy döntött, hogy köszöni, de nem is néz körbe. Egy ideig még paskolgatták az arcát, gumicsövet dugtak az orrlyukába, a mellkasára nyomtak valami hideget is, de ő nem hagyta magát felébreszteni. Pihenni szeretett volna.

Valahogy így volt ezzel a néni is. Végtelen kimerültséget érzett, és már az is nehezére esett, ha válaszolgatnia kellett az orvos vagy a nővérek kérdéseire.

Lali éppen útban a város felé, dudálva előzgetett az autóúton, de nem a nénihez, hanem a feleségéhez sietett. Edu újra behozta az alumíniumbögrét, miután napokig ecetet áztatott benne, hogy elmenjen a szaga. Közel hajolt, odadugta az ecetszagú, hűvös bögrét közvetlenül a néni orra alá, és megkérdezte, hogy így már jó lesz-e. Edit néni nem válaszolt, amiből Edu arra következtetett, hogy igen, úgyhogy letette az éjjeliszekrényre. A nővére nem adott semmi további instrukciót, mint máskor szokott, nem mondta, hogy terítse ki a törölközőt, rázza fel a párnát, vigye el a száraz zsemlét prézlinek, csak feküdt, szuszogott, visszeres, hosszú körmű lábait szétvetve a takarón. Aztán egyszer csak felélénkült, és valami találásról sutyorgott. Nem volt bent a fogsora, így semmit nem lehetett érteni belőle. Edu fülelt, hogy jól hallotta-e, hogy tényleg valami pirosat kéne-e megtalálni, ráadásul nem is neki, hanem a Verának, de hiába ráncolta erőlködve a homlokát. Egész közel tartotta a fülét a beesett szájhoz, jó hangosan visszakérdezett, de nem kapott választ. Újra visszakérdezett, akkor se. Végül az ágy szélén megtámaszkodva feltápászkodott, és kibicegett megkeresni a nővéreket, hátha azok értik, hogy mi a fenéről van szó. Mi veszett el már megint.

Az Edit néni halála utáni nyár végi, kora őszi napokon Vera sokszor felébredt éjszaka. Feküdt a félhomályban, Edun gondolkodott. Azon, hová tudná a lakásban elhelyezni az ágyát, ha mégiscsak oda kellene egyszer költöztetniük magukhoz. A szomszédok rá voltak állítva, mint a titkosrendőrök, hogy minden lépését figyeljék, nehogy véletlenül felgyújtsa a lakást, megmérgezze magát, nehogy ne mosakodjon, vagy elfelejtse befizetni a számlákat.

Edu mindent akkurátusan megcsinált, és közben mondta is a sorrendet: elzárom a gázt, aztán még egyszer megnézem, hogy elzártam-e a gázt, megszámolom a visszajárót, leviszem a szemetet. A nővére holmijait néhány nappal a temetés után szemeteszsákokba pakolta és válogatás nélkül mindent a hitközségi irodára vitetett Lalival. Az asszonyok át se nézték, amit küldött: dobták a szemétre az egészet. A néni naftalinszagú ruháiból szinte semmit sem tudtak volna használni, mindene agyonhordott és kopott volt.

Edu naponta bevásárolt, és mindig hangosan kimondta, mennyi pénz van távozáskor a tenyerében. Kivonni nem tudott, ezért ha a pénztárosnő azt mondta, hogy visszajár hat negyven, akkor komor arccal ellenőrizte, hogy tényleg hat negyvenet adtak-e oda neki. Mindig stimmelt, ettől aztán felderült.

–  Nem eszek meg olyat, aminek már nincs jó szaga – figyelmeztette magát, aztán jóízűen elfogyasztotta a már felfelé pöndörödő, izzadó parizert. Péntek délelőttönként kitakarított. A szőnyeget feltekerte, levitte a porolóra (feltekerem és úgy viszem le a szőnyeget), kiverte prakkerrel (ütöm a prakkerral, így, oldalt állok, ne jöjjön rám a por), az üvegfelületekre citromot meg ecetet használt (citrom levivel meg ecettel dörgölöm), a bútort nyers krumpli levével fényesítette (ettől lesz szép, mint újkorába’), éppen úgy, ahogy a nénitől látta. Az ágyneműt nagy nekiveselkedéssel kifőzte az alumíniumlábasban (gázt kinyitom, aztán megnézem, nem aludt-e ki a fazék alatt), kikeményítette (nem hagyom állni benne, mert csak megnyúlósodik), és vasalta (kezemre vigyázok, aúúú, azt a hétszázát neki, rohadt kurva dög vasaló, kutya faszáért füstölög így).

Lali, amikor meglátta a vaskorlátra kiteregetett paplanhuzatot és párnát, azt mondta neki, hogy többet ne kínlódjon ilyesmivel, elviszi ő ezeket huzatokat a Patyolatba az övékével együtt. Edu erre kacéran pislogott rá a szemüvege mögül, mint aki nem tud nemet mondani egy ilyen régen várt ajánlatra.

Csak főzni nem főzött, de amikor Lali befizette a sarki csecsemőotthon üzemi konyhájára, akkor pontban fél tizenkettőkor mindennap elindult az ételhordóval, és telemerték neki a három kis alumíniumedényt.

Hamarosan kiderült, hogy a lakberendezéssel kapcsolatban határozott, önálló elképzelései vannak. Lali elképedve hallotta, hogy a nagy, dupla ágyat nagyvonalúan odaajándékozta a rutinellenőrzést végző kéményseprőnek, aki már másnap reggel el is szállíttatta, a sezlonyt pedig segített Edunak betolni a szobába. (Igen, oda középre. Ott jó lesz, köszönöm.) A polcos fésülködőasztalt az ovális tükörrel Verának adta, mondván, ő úgyse ül oda elé sose, csak a helyet foglalja. A szoba súlyos, sötét bútorai közül egyedül a szekrényt tartotta meg a belső ajtajára csavarozott nagy tükörrel. A szoba ettől jóval tágasabb, szinte szellős benyomást keltett.

Edu elégedettnek látszott. Reggelente túrórudit evett, este felkockázott szalonnát zsemlével és csemegeuborkával, időnként parizert. Mindezt zsírpapírból és befőttesüvegből, hogy minél kevesebbet kelljen mosogatni. Naphosszat elüldögélt a rádió mellett, tekergette a gombot. Ha olyan kedve volt, azt is meghallgatta, amit külföldiül mondtak, az éneklésnél úgyse számított. (Csak azt nem értem, ha beszélnek.) Mindennap hosszan tárgyalta a szomszédokkal a híreket. (Kihozok ide egy széket.) Megbeszélte velük, hogy milyen volt az ebéd, milyen lesz az idő, hogy aludt aznap. (Most nem olyan nagyon jól.) Eltársalgott a házmesterrel, a kukásokkal, a közértesekkel.

A folyosóról időnként beszólt valaki, ha nyitott ajtónál nagyon bömböltette a rádiót. Főleg hétvégén idegesítette a lakókat, ha a délutáni alvásukba belerecsegett a csehszlovák vagy román adás.

–  Nem vagyunk ám süketek, Eduka.

–  Én se vagyok süket – ordította ilyenkor vissza békülékenyen –, csak szeretem, ha jó hangos. Várom a zenét.

Amikor hűvösebbre fordult az idő, Lali átalakíttatta neki a cserépkályhát, hogy ne kelljen a rossz lábával a pincéből hordania a tüzelőt. Így csak egy kék gombot kellett benyomnia, és hipp-hopp, már meleg is lett a szobában. (Benyomom a Lali-gombot, megnézem, ég-e a Lali-láng.) Boldogan ült a sámlin és figyelte, hogy belobban a Héra. Lalit utánozva ráillesztette tömpe ujját a gombra, aztán beállította a hőmérsékletet.

A Csángó és a Mohács utcában több házat is lebontottak, a porral és téglatörmelékkel lepett foghíjtelkekre új házakat kezdtek felhúzni. Az egyik ilyen közeli telken lomtalanításkor a környékbeliek máglyát raktak. Lehordtak a növekvő kupacba minden öreg és használhatatlan tárgyat. Halmokban gyűlt a megsárgult dunyha, sánta szék, a dohos ruhák. Eduka öreg, festett kredencét két férfi segített lecipelni és felhasogatni. Helyette modern, fehér konyhabútort szeretett volna csillogó fogantyúval (olyant, mint egy főorvosnőé). Az átalakítás lázában aztán leszedte a horgolt függönyöket is, hogy a helyükre új, fehér, fátyolszerű függönyt akasszon (a nájlon, az modernebb). A bútorokat ugyan nem bírta levonszolni a lépcsőn, de az apróbb tárgyakat maga cipelte a gyűjtőhelyre. Elsőként a szekrény tetejéről a levelekkel tömött vulkánfíbert. Másodjára a nagy, bordó albumot a régi, cakkos szélű fényképekkel. Harmadjára a díszpárnákat, amelyeken még ennyi év után is érződött Jóska bácsi kerek, kopasz fejének szaga. Negyedik körben a dupla ágyra való ágyterítőt és a horgolt, öreg függönyöket. De nem tudta egyszerre mindet felnyalábolni. (Mennyi hóbelevanc. El ne essek mán.) Összecsavarta az ágytakarót, a hóna alá vette, aztán magához ölelte a két függönyt is, de lefelé a lépcsőn kibomlottak. Ahogy keresztülsántikált az udvaron, vonszolta őket végig a keramitkockákon, mint valami uszályt. Mire leért, már nagy lánggal égett a Taksony utca sarkán a hatalmas tűz. Izgatott gyerekek hajigáltak a halomra újabb fadarabokat, újsággombócokat. Ki akarták próbálni, meggyullad-e a radír, a húszfilléres, az üveggolyó.

Előbb-utóbb minden elég, magyarázta nekik egy felnőtt, és benzint locsolt szét körben a szeméten. Fellobogtak a lángok, ahogy arrébb lépett.

Edu magányos sziluettje élesen rajzolódott ki az alkonyati ég előtt. A többiek a túloldalról nézték a máglyát, nem akartak a fojtó füstbe állni. Végül ő se bírta már, a szemüvegét törölgetve megkerülte a tüzet és odahúzódott a bámészkodó csoporthoz. Valaki megkínálta cigarettával, elfogadta. Megkérdezte, mennyibe kerül most egy ilyen doboz, aztán mélyet szippantott, és úgy döntött, visszaszokik a cigarettára. (Visszaszokok. Nem drága.)

Edu három évvel élte túl a nővérét. Ez a három év valószínűleg élete legkiegyensúlyozottabb, legfelhőtlenebb időszaka volt, bár Edu korábban is mindig elégedettnek látszott. Boldognak viszont szinte soha. De a felhajtható tetejű alumínium hamutál újra előkerült, és ilyenkor olyan átszellemülten, fókusztalan tekintettel szívta a cigarettákat a kissámlin kuporogva, mintha a maga együgyű módján sikerült volna kicseleznie az időt és egy kortalan testbe rejtőzni a sors elől. De nem sikerült. Az utolsó szálat harákolva, fuldokolva köpte a kőre, aztán sokáig, hangtalanul köhögött, mint akit csillapíthatatlan röhögés ráz. Végül azért abbamaradt a hajlongás. Egy láthatatlan kéz, talán a nővéréé, hirtelen megütögette a hátát, hogy most már elég, vége.

Vera örült, hogy a halottöltöztetés nem rá hárul. Annak idején a nénit a hitközségi asszonyok öltöztették fel, de most ez nekik se volt feladatuk. Elég volt leadni a ruhákat a kórház proszektúráján, az alagsorban, ahová évekkel korábban a karbantartó csábítgatta szegény Edut. A hűtést, kórházi dolgozóról lévén szó, fel se számolták a családnak.

Vera fáradtan tologatta a szekrényben a hátrahagyott holmikat. Csupa vicik-vacak, kinyúlt ruhát, agyonstoppolt harisnyát. Mindent be kellett volna zsákolni és lecipelni a kapu alá, egyedül, mert a Lali nem volt sehol, hetek óta fel se jött Pestre. Vera egyedül intézte a papírokat és a kolumbáriumot, pedig a temető nagyon messze esett tőlük, a város másik végébe kellett kibuszozni. Háromszor tette meg oda-vissza ezt az utat, és kétszer bizonygatta hosszan, hogy nem vér szerinti rokona az elhunytnak, de vér szerinti nincs is, értsék már meg, hogy mindenkije meghalt, a nővére és annak a férje itt fekszenek eltemetve ebben a temetőben, amikor harmadszorra végre elhangzott egy alapvető, addig fel nem tett kérdés:

–  Akkor miért akarja az elvtársnő, hogy elhamvasszák?

Érdekes, hogy ezen tulajdonképpen nem is gondolkodott el addig. Csak ott, a temetői irodában, a lekopott körömlakkal iktató, vállalati egyenruhát viselő asszony kérdésére gondolta végig, hogy vajon tényleg, miért. Valahogy biztos volt benne, hogy a néni is ezzel értene egyet, ha meg lehetne őt kérdezni. Hogy minden korábbi hite és megfontolása ellenére feszélyezné őt a Jóska bácsi és közé harmadikként ismét beköltöző Edu, másrészt hogy talán maga a halott is a lehető legpraktikusabb, legkisebb cécóval és felfordulással járó megsemmisülést választaná. Érezte, hogy Edu, aki egy korábbi, sohasem emlegetett életében egyszer már megmenekült az elégettetéstől, ebben a második körben mégiscsak erre a helytakarékos és korszerű megoldásra szavazna. Mellőzne minden körítést és imát.

–  Nő volt? – hajtogatta szét meglepődve az asszony a papírokat, amelyek Edu háborús érdemeit és halott voltát bizonyították. Vera majdnem rávágta, hogy hiszen oda van írva, kétszer is elhozta már a halotti anyakönyvi kivonatot, de aztán inkább hallgatott. Az egyenruhás nő egészen eddig azt hitte, egy férfiról vitatkoznak, és mintha az imént felfedezett tény kicsit oldott volna addigi elszánt ellenségességén: legalább elgondolkodni látszott. Talán valami homályos női szolidaritás ébredt benne, amit egy élő, szőke nő nem tudott kiváltani, de egy halott nő már igen. – Miért nem a rendes nevét mondta – kérdezte összeráncolt szemöldökkel, aztán odatolt egy kitöltendő formanyomtatványt. Abba a rubrikába, hogy tulajdonképpen ő kicsodája az elhunytnak, Vera csak azt tudta beírni, hogy az ismerőse. Amikor ugyanis a golyóstollal böködve megint elkezdte magyarázni, kije is ő valójában Edunak, a nő távolságtartóan megjegyezte, hogy senkire se tartozik, hol nőtt fel az elvtársnő. – Ez itt egy temető, kérem, haladjunk – futotta át a kitöltött nyomtatványt olyan arccal, mintha a kérelmező addig szándékosan feltartotta volna a hullák várakozó sorát. Vera csak a villamoson, jegyért kotorászva vette észre, hogy véletlenül elhozta azt a baljós, kincstári golyóstollat.

Fel kellett még mennie a lakásba is, hogy lezárja a gázt. Szerencsére nem futott össze senkivel a házból, nem kellett elmesélnie, hogy mi van velük és mikorra tervezik a temetést. A szoba hengerelt mintás, zöld fala és a nejlonfüggöny hideg dohányszagot lehelt. Vera a Tanácsnál már bejelentette a halálesetet, és a bejelentéstől számítva két hét állt rendelkezésre az ingatlan kiürítésére. Szabadkoztak a lakásosztályon, hogy ennél több időt nem adhatnak, sok a családos kérelmező, és festetni is kell, tíz nappal a munkák előtt nekik már muszáj leadni a brigádbeosztást.

Két hét nagyon kevésnek látszott. Vica már hétéves elmúlt, nem volt csecsemő, de ekkora munkát még nem lehetett mellette elvégezni. Vera első nap azért megpróbálkozott: elvitte magával és megkérte, hogy maradjon nyugton, amíg ő a fedőket meg a lábasokat átnézi. A kislány bólintott, hogy jó, de érdekelte a nagy zörgés, a sok kék meg piros zománcos edény, úgyhogy minduntalan előjött a szobából. Ha meg nem, akkor csúszott-mászott odabent, tiszta por lett a ruhája. Talált a szekrény alatt egy döglött csótányt, kihozta megmutatni. Verának eszébe jutott a szag, amit a bogarak árasztottak, amikor annak idején vécére menet rájuk lépett a gangon.

Úgy döntött, inkább elviszi a gyereket Klárimamához néhány napra. Igaz, még sose aludt ott, de egyszer azt is ki lehet bírni, okoskodott, elvégre a Lalinál se lett volna jobb helyen a hátsó helyiségben, ahová mindig behallatszott az esti lárma. Lali különben se vállalta a gyereket ilyenkor, csúcsforgalomban. Jár a szemem, mondta, mint a sublótfiók, de a seggemmel attól még nem látok, épp elég nekem az alkalmazottakra meg a bevételre figyelni.

Klárimama délután egykor mély álomból riadt fel, állítólag a fájdalomcsillapítók miatt, amiket a körzeti orvos írt fel neki. A szomszédoknak egyenesen azt mesélte, hogy morfiumon él, de azok ügyet se vetettek rá, mert az elmúlt húsz évben Klárimama már az összes ismert halálos betegség tüneteit eljátszotta és túlélte a szemük láttára. Vera csöngetésére ébredt, és a morfiumot, jó dramaturgiai érzékkel, kihagyta a panaszáradatból. A gyereket csak a monológ közepén vette észre, és meg is dicsérte rögtön, milyen szépen megnőtt, mióta nem látta. Vera figyelmeztette, hogy az épp egy hete volt, és Klárimama magához térve már emlékezett is, hogy hiszen tényleg, a Lalika át is jött szólni, amikor a szegény Edu meghalt, és akkor tényleg vele volt a kislány is.

–  Nőnek ezek, mint a bolondgomba – tartotta tovább a lelkes irányt, és végre félreállt az ajtóból. Vera nem sokat időzött. Ellátta pénzzel meg szigorú tanáccsal, aztán próbált valami szabad felületet keresni a szobában, hogy kirámolja a gyerek cuccait. Váltónadrágot, gumis hajpántokat, pizsamát, fogpoharat, fogkefét. Amikor elment, Klárimama fáradtan szemügyre vette a sok frincfrancos ruhadarabot, aztán visszafeküdt, és odaszólt a gyereknek, hogy nyugodtan maradjon csak abban, amiben van.

Délután aztán kicsit megélénkült, kiült a heverő szélére és megtanította az unokáját kanasztázni. Vica nagyon büszke volt, hogy ilyen komolyan veszik. Az apja, ha nyáron a lángosozó teraszán a felnőttek kártyáztak, mindig azt mondta neki, hogy az nem gyereknek való játék. Ott csak kártyavárat csinálhatott, de azt is csak a hiányos, rongyos pakliból, amit tartaléknak használtak és egy fadobozban tartottak. És lám, Klárimama most felnőtt játékot játszott vele, sőt, utána még a boltba is elküldte egyedül ennivalóért, amikor Vica már nagyon megéhezett.

Este se kellett korán feküdni, igaz, nem nagyon lehetett mihez kezdeni a sötétben, mert Klárimamának nem volt tévéje, a rádiót szorította a füléhez heverészés közben. A második nap is jól eltelt, otthon volt a szomszéd Gizike, és kimentek játszani, de harmadnap már nem engedték el hazulról, leckét kellett írnia. Régebben ilyenkor Vica nézegethette unalmában az akváriumot, most már az se volt meg. Maradtak a megfakult magazinok és a morzsálódó lapú, régi lexikon, amelyeket már annyiszor átlapozott, hogy fejből fel tudta idézni az ábrákhoz tartozó szócikkeket. A Corydalis, azaz keltike a mákfélék családjába tartozó nemzetség. Cotopaxy, a Föld legmagasabb működő vulkánja az Andok láncában, Ecuador államban. Az angol királyné üdvözli a magyar cserkész-leányokat. A képes újságok rejtvényeit ügyetlen, reszketeg betűkkel megfejtette már valaki, nem lehetett beírni a hiányzó szavakat. De visszafelé olvasva a golyóstollal írt betűk titokzatos indián szavakká álltak össze: sotalli, amokal, ála.

Gizike kivágott orrú cipője tűnt fel az ablak előtt. Leguggolt és beintegetett a maszatos üvegen. Szia, nézett fel Vica, ála, sotalli, tényleg Gizike volt az. Terka néni a karjánál fogva felrántotta és húzta magával, a cipők eltűntek a keretből. Túl késő volt már, akaszjé.

Lalinak hatkor kellett volna kelni, de már ébren volt. Hanyatt feküdt, és időnként oldalra pillantott a mellette alvó nőre, aki így álmában, kócos hajjal tulajdonképpen nagyon is emlékeztette a feleségére. De azért ébren szebb volt nála. Lali figyelte az arcát, próbált valami jelet felfedezni rajta, ami bizonyította volna, hogy a nő igazat mondott és tényleg gyereket vár. Most vette csak észre, hogy neki is van egy kis pihe a szája fölött, ugyanúgy, mint a Verának. Éppen azt fontolgatta, hogy óvatosan felhajtja a takarót, és szemügyre veszi a hasát is, hiszen feleségével ellentétben sose viselt hálóinget, ahogy a felesége szokott, ám ekkor egy nyitott, meglepően éber szempár szegeződött rá. A nő tiszta, egyáltalán nem ébredés utáni hangon azt mondta, hogy hat óra van, mintha ezt a férfi arcáról olvasta volna le, pedig csak arról volt szó, hogy a kisszekrényen álló vekker pont kilátszott a Lali feje mögött. Lalit ettől ingerültség fogta el, és ugyanazzal a kezével, amivel az imént még a takarót akarta felhajtani, kinyúlt egy cigarettáért. Meggyújtotta. Az volt az érzése – itt mélyet beleszívott –, hogy ez a nő állandóan emlékezteti és sürgeti. Most is: alighogy felébredt, bemondta az időt, mint egy kakukkosóra. Amióta csak ismerte, mindig figyelmeztette őt valamire, mintha nem is a szeretője, hanem az anyukája volna. Fel kell kelni, be kell fizetni. Meg kell hosszabbítani, le kell kenni, át kell öblíteni. Ha megérkezett a kisházba, hogy együtt lehessenek, és ő épp a nadrágját ráncigálta lefelé, a nő bejelentette, hogy hánykor kell majd visszaindulniuk, ha nem akarnak találkozni az anyjával. Egyszer, amikor Lali sapka nélkül várt rá a kereszteződésnél, mert kiszállt elszívni egy cigarettát, óvatosan lépegetett szembe a jeges úton, és amikor elég közel ért, köszönés helyett bemondta, hogy hány fok van. Aztán a kocsiba beülve még azt is hozzátette, hogy a Lali hamar meg fog kopaszodni, ha fedetlen fejjel járkál. Az üdvözlő csók elmaradt, Lali ehelyett félrehajtott fejjel ellenőrizte a visszapillantó tükörben, hogy nem fagytak-e ki máris a hajhagymái, aztán gázt adott. Mindig volt valami határidő, kényszer, mulasztás, ami ott ült a nő arcán, előrevetítve azt a szemrehányó arckifejezést, amely az anyja öregedő vonásait már jellemezte.

Most fölkelt, de csak a papucsát vette fel, kicsoszogott a fürdőbe. Nyitott ajtónál pisilt. Bekiabált, hogy mindjárt negyed.

Lali két évvel ezelőtt ismerte meg őt, amikor elkezdett átjárogatni a kölcsönzőbe. Kicsit strandoltak, egyszer-kétszer lementek éjjel a vízhez, aztán a nő egyszer csak feltette neki a kérdést, hogy mikor hagyja el a feleségét és költöznek össze. A nő anyja, egy ritkás hajú, kövér asszony, néha beült a palacsintázóba, de nem evett, csak nézett szúrósan. Virágmintás otthonkában járt. Egyedül nevelte fel a lányát, és most attól félt, hogy szájára veszi a környék. Nem is mertek kézen fogva sétálni soha, és ha Lali a nő elé akart menni, ki kellett érte hajtania egész a sorompóig. Amikor az öregasszony először kisvejemnek nevezte őt az egyik felszolgáló előtt, Lali érezte, hogy jobb volna megszabadulni ettől a családtól, de ez egyben azt is jelentette volna, hogy felszámolja az egész lángossütödét és az addig kiépített életét a tónál. Persze dönthetett volna úgy is, hogy a lány mellett marad, és az élete további reggelein majd arra ébred, hogy hat óra van, meg hogy árut hoztak, de akkor meg kellett volna mondania a feleségének, hogy többé nem megy haza. Hogy kivételesen hétvégére se megy fel Pestre, csak a holmijáért, a lakást megtarthatják a gyerekkel. Onnantól tényleg ez az otthonkás asszony lett volna az anyósa. Kisvejem.

Lali már mindkét megoldást végiggondolta, és egyik sem tetszett neki. Ahogy a két sütödét párhuzamosan üzemeltette, úgy egyensúlyozott fáradtan a két kapcsolat és a két helyszín között is, és ha ez a váratlan terhesség közbe nem szól, az idők végezetéig fent tudott volna tartani valami kényelmetlen, de viszonylagos egyensúlyt. Most viszont kutyaszorítóban érezte magát, döntenie kellett. Tízre ellenőrök jelentkeztek be, de nem tudta megvárni őket.

Edu meghalt. Ez felülírta az ellenőrzést, amire egyébként már mindent előkészített: előző nap az öccse és a sógornő éjszakáig igazgatták a tűzhelyeket és pénztárkönyvet. Lali összekapkodta a szennyest, amit csak péntekenként hordott haza, és az egészet behajította a csomagtartóba. A szerető féltékeny volt a nagy, tömött sporttáskára: hónapok óta könyörgött, hogy hadd mossa ki ő a férfi holmiját. Azt nem lehetett, az egyenlő lett volna a kapcsolat nyílt felvállalásával. A mosás helyett a lánynak be kellett érnie néhány mosdókagylóban kiöblített alsógatyával, és a hétvégek helyett egy-egy napszállta utáni találkával a lehúzott redőny mögött. Lali már indult volna, türelmetlenül és ügyetlenül bizonygatta a kisírt szemű lánynak, hogy most tényleg megmondja. A lány mindkét kezét zsebre dugta, és ökleire kívülről csavargatta fel a dzseki két szárnyát. Ebben a pillanatban inkább gyerekesnek, szinte kamaszosnak tűnt, a kétségbeesés letörölte arcáról az állandó, koravén szemrehányást. Amikor a férfi becsapta a kocsiajtót, még egyszer utánalépett és bekopogott, mintha elfelejtett volna valami fontosat. A letekert ablakon át aztán csak egy telefonszámot kiabált be, mire Lali elhajtott. Az a telefonszám éppen úgy hangzott, mint a kisvejem. És Lali pontosan tudta, hogy hazaérve nem állhat oda a szintén kisírt szemű feleség elé azzal, hogy egyébként elköltözik, és hogy ja, van még egy apróság, amit nem említett, hogy állítólag gyereke is születik néhány hónap múlva. Nem, ezt lehetetlen lett volna bejelenteni, főleg nem most, hogy az Edu meghalt. A lehető legalkalmatlanabb éppen ez a nap volt.

Már a műútra érve azon törte a fejét, hogyan lehetne úgy átruházni a két lángossütöde tulajdonjogát, hogy soha többé ne kelljen visszatérnie oda a tópartra, és tudnia a születendő gyerekről. Hogy még a holmijáért se kelljen elmenni, pakolja inkább össze a sógornő és hozza fel utána.

Lali legjobban attól rettegett, hogy ha nem indul vissza már másnap, a nő valóban felhívja telefonon a feleségét és mindent kitálal. Vagy a testvérét fogja zsarolni, akinek épp elég az ellenőrzés, nem hiányzik egy hisztérika is. A lány tudta az otthoni számukat, az imént köpte be az ablakon könnytől maszatosan és mindenre elszántan, mint valami átkot, túlkiabálva a járó motort.

–  Te olyan vagány nő vagy – mondta este a feleségének elalvás előtt –, próbáld ezt most egyedül intézni. – Szorosan a hátához simult, ölelte a pamuthálóinges vállat. – Hidd el, nekem se könnyű annyi mindent bevállalni egyszerre. – Ez utóbbi igaz is volt. Fáradt, bizalmas és meleg tónusban beszélt, és Vera a töredezett, halk mondatokra fülelve arra gondolt, hogy ez is a Lali hangja, a régi, normálisabbik, csendesebbik hangja, amit olyan régen, évek óta nem hallott.

Hajnalban, amikor vissza kellett indulnia, felkelt vele, és főzött egy jó erős kávét az útra, beletöltötte a termoszba.

Klárimama sokat aludt, tulajdonképpen alig volt ébren. A gyereknek azt mondta, hogy azért, mert neki egy olyan betegsége van, aminek pont az a tünete, hogy a beteg folyton alszik. Álomkór. A cecelégy terjeszti. Ha az valakit megcsíp, az olyanba esik. A cecelégy Klárimamát egy Cece nevű faluban csípte meg, amikor buszos kirándulásra vitte őt a Párt. Még régen. De sokáig lappangott, aztán mégiscsak kigyött a betegség, és most csak akkor nem érzi az álmosságot, ha éppen nagyon éhes vagy kakálnia kell.

Klárimama ezt már munka közben mormolta, ahogy a kiürített akváriumot sikálta tisztára Vica fogkeféjével. A sarkokba sehogy se tudott beférkőzni vele, viszont a fogkrém jól ledörgölte az algát, kár, hogy Klárimama korábban a véletlen folytán még sose szerzett tudomást erről a hasznos háztartási fortélyról.

Vica mellette guggolt és figyelte, ahogyan munkálkodik. Az járt a fejében, hogy az egyik osztálytársának a nagymamája is pont abban a faluban lakik, ahol Klárimama ezt a titokzatos betegséget elkapta. Ott szokott nyaralni szünidőben a tesójával, és augusztusban a szülei mindig lemennek érte vonattal. Akkor ők most mind el fogják kapni az álomkórt, még a kutyájuk is, és az is előfordulhat, hogy az osztálytársa a szünidő végén már vissza se jön hozzájuk az iskolába. Vagy nála is lappang majd a kór évekig, és harmadikban vagy negyedikben egyszer csak elalszik szépen az órán. És senki se fogja érteni, hogy mi a baja, csak ő.

Klárimama végzett a sikálással, és azt mondta: na. A fogkefét visszaállította a pohárba, aztán bekapcsolta a rádióját és ruhástól leheveredett az ágyra, lehunyta a szemét. Vicának azt tanácsolta, menjen és nézze meg, otthon van-e a Gizike, tegnap is olyan ügyesen eljátszottak. A Gizike nem volt otthon, legalábbis a mamája ezt mondta, amikor kinézett az ajtón. Gyorsan be is csukta. Elég unalmasnak ígérkezett így a délután. Régen ott voltak a halak, lehetett zörgetni az üveget, számolgatni, hány kicsi van.

Vica ténfergett, leült a földre. Felhúzogatta a lábára a gumis hajpántokat, és azt képelte, hogy ő egy rab, aki összekötözve fekszik, amíg nem jön valaki, aki kiszabadítja. Mivel nem jött, és neki magának kellett volna megérkeznie a saját megmentésére, inkább abbahagyta az egészet, lesodorta magáról a gumipántokat. Klárimamát nem lett volna érdekes összekötözni és kiszabadítani, mert ő úgyse ment sehova. Ha meg Vica azt kérte volna, hogy csak csináljon úgy, mintha ő lenne a rab, Klárimama biztos azt feleli, hogy jó, úgy csinál, és hallgatja tovább a rádiót. Reménytelen volt bevonni, ha nem érzett kedvet a szerepjátékhoz. Ilyenkor képes volt olyanokat válaszolni, hogy ő egy olyan rab, aki éppen rádiót hallgat a cellájában, mert megengedték neki, vagy, hogy egy olyan szörnyeteg, aki azzal ijesztget, hogy elalszik, majd meglátja a Vicácska, milyen ijesztően tud ő hortyogni.

Kiváló karakterszínész volt, de nem termett olyan rendező, aki mozgásba hozta volna, ha ő maga nem látott fantáziát a szerepben. Vica megtekeredett harisnyában hasalt a szőnyegen, pásztázta a felfordulást, és hirtelen eszébe jutott valami.

–  Játsszunk hófehérkéset!

Klárimama azt válaszolta, hogy jó, ő lesz a gonosz mostoha, Vicát meg, aki a Hófehérke, éppen kivitte a vadász az erdőbe, hogy kivágja neki a kis szivit, de a vadász nem ölte meg, csak jól megsajnálgatta, oszt mire vége lesz ennek a műsornak, addigra pont vissza fog találni a palotába, addig még egy kicsikét bolyongjon.

Vica rázta a fejét, hogy ő nem így akarja játszani, hanem szeretné elkérni az akváriumot. Klárimama eltartotta kicsit a fülétől a rádiót, és el ugyan nem zárta, de felvonta a szemöldökét, hogy azt meg mi a frászkarikának. Úgy rémlett neki, vízbefojtás nincsen beleírva a Hófehérkébe, persze mindig el lehet térni a szövegtől. Vica elmagyarázta neki, hogy egy üvegkoporsót szeretne csinálni, ez volna itt a szőnyegen a tisztás, ahol Hófehérke fekszik elájulva. És leemelte magának a párnák közül a már félig megkopaszodott menyasszony-babát. Klárimamának csak annyi közbevetése volt, hogy a tisztás, ha lehet, inkább ne a földön legyen, hanem a kerek kisasztalon, mert éjjel, ha pisálnia kell, át fog esni rajta. És már söpört is le mindent a karjával az asztallapról, hogy hamar helyet csináljon a tisztásnak. A felravatalozott Hófehérkét ráfektették szépen egy vörös bársonypárnára. Vica méltóságteljesen elrendezte a fátylat, hogy ne látsszon ki a baba kopaszsága, aztán az egész ravatalra ügyesen ráborították az akváriumot. Éppen ráfért. Ragyogóan mutatott, a beszűrődő utcalámpa fényétől még egy kis háttérvilágítást is kapott az egész kompozíció. Klárimamát inspirálta a díszlet, úgyhogy előásott valahonnan egy zseblámpát, és hátulról nekitámasztotta a kispárnának, hogy Hófehérke fényben lebegjen a kis koporsójában. Vera csak azon aggodalmaskodott, hogy kap-e így a baba levegőt, de Klárimama megnyugtatta, hogy az neki most mindegy, mert úgyis a torkán van akadva az alma, amíg azt fel nem köhögi a királyfi tenyeribe, addig gancegál, hogy vesz-e levegőt. Addig olyan neki a gigája, mint egy porszívócső, amibe felszívtak egy mérgezett pingponglabdát. Úgy kell elképzelni belülről a rózsás gigáját.

Szükség lett volna még egy királyfira is, de az ágyon csak mackók csücsültek meg egy vedlett húsvéti nyúl, a polcról a csorba porcelánfigurák pedig a méretük miatt nem jöhettek szóba megmentőként. Éppen ezen ötleteltek nagy gondban, olyan figyelemmel, hogy Klárimama még a rádiót is kikapcsolta, amikor odakint csöngetett valaki. Sose zárták az ajtót, Vera lépett be. Eleinte alig látott valamit az alagsori félhomályban. Átlábalt a földre söpört ruhákon, és hirtelen megpillantotta a fénylő üvegdobozban fekvő babát. Felordított, és üvöltve nekiesett Klárimamának: tépte a ruháját, cibálta a haját, azt ordította, hogy egy kibaszott, szemét, gonosz elmebeteg, hogy ebben a családban mindenki hülye, degenerált, és ő is meg fog bolondulni, biztos, hogy meg fog őrülni, vagy már meg is őrült. Aztán elcsendesedett. Leeresztette a karját, és csak állt a szoba közepén ernyedten, mintha az iménti dühkitörésnél minden ereje elhagyta volna. Klárimama semmit se felelt, próbálta a füle mögé igazgatni kibomlott, ősz haját és a helyére rángatni a ruháját. Vica még a lélegzetét is igyekezett visszatartani. Hosszú, félhomályos percek múltak el így. Aztán Vera hátrált, leült a heverőre, és hirtelen felfedezte a gyerekét. Úgy nézett rá, mintha csak most venné észre, hogy a kislány is ott van a szobában. Bámulta, és lassan elkezdtek felbugyogni addig üres szeméből a könnyek. Mielőtt Vica egyetlen szót is szólhatott volna, azt mondta neki elcsúszó hangon:

–  Neked is minek kellett megszületni.

Hófehérke feküdt az üvegkoporsóban, és nem bírt felülni, képtelen volt felköhögni a torkán akadt almát. Halottian mozdulatlan maradt, még pislogni se pislogott a levegőtlen búra alatt. A törpék meg? Hogy ők merre jártak? Távol, a szomszédos házak ablakaiban meggyújtották apró lámpásaikat, vonultak emeletnyi magasokban a fényeikkel, de ez innen, ebből a mélyen fekvő szobából nem látszott. Persze az is lehet, hogy ott se voltak.

A szerző hálásan köszöni

Benedek István Gábor, Gyetvainé Virág Dóra, Kardos Ágnes, Márton László (Budapest), Müller Péter Sziámi, Papp Gábor Zsigmond, Perecz László, Tana-Kovács Ágnes és

Torda István segítségét és tanácsait.

Table of Contents

Címoldal

Copyright

I.

II.

III.

Köszönetnyilvánítás