Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szs

Tóth Krisztina

PILLANATRAGASZTÓ

© Tóth Krisztina, 2014

A borítót Moizer Zsuzsa: Piros virág című festményének
felhasználásával Pintér József késztette

NAPFOGYATKOZÁS

DOORS

Fel akartam hívni valakit, de már megint foglalt a telefonfülke. Az a szemüveges csávó áll bent, ismerem látásból, aki mindig egy órát pofázik. Elsétálok a sarki közértbe, kiváltom a postán az ajánlott levelet. Valami fizetési felszólítás, ismételt figyelmeztetés. Poroszkálok a melegben visszafelé, a felszólítást összegyűröm és kidobom.

A csávó még mindig bent áll a fülkében, a lábával kitámasztotta az üvegajtót, mert bent olyan forró a levegő, hogy az üvegkocka alatt olvad az aszfalt. 1993. július 17-e van. Várok, kiveszem a szatyorból az egyik dobozos üdítőt, megiszom, közben elkapok bentről egy mondatot: „Edit, én tévelygek.” Edit a vonal túlsó végén végre megelégeli a beszélgetést és leteszi. Én jövök, beléphetek a fülledt melegbe. Az ember mindig úgy toporog a fülke előtt, mintha pisilnie kellene és vécére várna, aztán odabent rádöbben, hogy hoppá, átlátszóak a falak. Mindenki látja őt, és persze hallja is, és mégis, áll ott a forró hasábban, kizárva az időből, és megkönnyebbülten elkezdi kiereszteni magából a mondatokat. De most nem megy. Hirtelen megizzadok, rám tör a szívdobogás. Nem tudom, mit is keresek itt.

Nem kellene felhívni. Fel fogom hívni. Tudom, hogy itt van valahol tíz négyzetkilométeren belül, tudom, hogy ott van abban a lakásban és bármikor hallhatom a hangját, csak be kell ütnöm azt a számsort. Nem hallhatom bármikor a hangját, mert le fogja tenni, ahogy az utóbbi időben mindig. Két éve úgy járkálok ebben az átkozott városban, hogy mindenen átvilágít egy kék szempár. Mint amikor az ember sokáig néz a napba, és utána mindenütt ott látja azt a kápráztató, színes kis foltot. Hát ilyen nekem ez a tekintet, nem tudom nem látni, most is, tessék, itt van a fülke maszatos üvegén.

Ez most már mindig így lesz? (Ez most már mindig így lesz.)

Belépek a fülkébe, leteszem a földre a nejlonszatyrot, rágyújtok. Mélyen leszívom a cigarettát, beütöm a számot.

Üzenetrögzítő. Próbálom elképzelni a helyet, ahol az a telefon kicsöng. Sose jártam ott. Egyszer elmentem a házig, láttam a neveket az ajtón: a férjét és a feleségét.

Sípolás, aztán mégis fölveszi valaki. Gyerekhang szól bele, a fia. Hosszan, felnőttesen hallózik, közben kiesik a parázs a cigimből és lehullik a jobb tornacipőmre. Pont ott landol, ahol a fűzős rész árka van, beékelődik és perzsel. Parázslik a fűzőm. Bele kellene szólni a kagylóba, hogy ne haragudj, kisöcsi, a papádat keresem, csak sajnos kigyulladt a tornacipőm. A gyerek leteszi.

Fél lábon ugrálok, a parázs végre kiesik, nézem a kis krátert a bőrön. Újabb sebhely. Erről is ő tehet, ha nem is közvetlenül. Fáj nagyon, nem is bírom visszahúzni a cipőt.

Közben visszajött a szemüveges szófosó. Egy vadonatúj kártya van a kezében, most bontogatja róla a celofánt. Hát ebből nem eszel, apukám, a szatyrom még bent van a földön, ez a fülke itt még foglalt. Visszalépek az üvegkatlanba, jobb lábammal ráállok a cipőre, előkotrok egy névjegyet és beütök egy másik számot.

Halló. Ma. Igen, ma például teljesen jó. Titokban azt remélem, hogy mondat közben kialszik a kék szempár, de nem, ott van a fülke oldalán, miközben kimondom, hogy hétkor.

Kisántikálok, fönt a lakásban ragtapaszt teszek a kis, vöröslő kráterre. Fél évvel ezelőtt egy üvegajtón mentem keresztül, azon át is az ő szeme világított. Könnyedén, előretartott fejjel léptem át fehér ruhámban a csukott ajtón, mint valami elszánt, boldog menyasszony. Üvegfátylam egy kimerevített másodpercen át csillogva lebegett a levegőben, aztán csörömpölve lehullott.

Bekötötték a fejemet, vérem aznap éjjel megszínezte a lepedőt.

A sebhely még érzékeny. Ha a tükörbe nézek, rá emlékeztet. Hozzá indultam akkor, rajtam a jel, hogy hozzá mentem. Most meg vagy nem veszi fel a rohadt telefont, vagy a gyereke szól bele.

Nem baj, találkozom egy másik férfival. Ma este hétkor véget vetek ennek az egész káprázatnak. A másik, erre a célra kiválasztott férfi negyvenöt éves: akkori, folyton káprázó szememben öregedő, szomorú test. Öregedő, szomorú test vagyok én is a huszonöt évemmel. Lehetnék ember, nő, anya: de csak egy sebhelyektől lyuggatott tok vagyok. A sebek ajtókat nyitnak a testen, mindig kiszökik rajtuk egy kis lélek, alig maradt belül valami.

Ki kell takarítani a lakást. Tiszta ágyneműt kell húzni, el kell pakolni a vasalnivalót. Hátha ide jövünk este. Halomban állnak a könyvek, papírok. Szabályos kupacokat csinálok, ez sokkal rendezettebb benyomást kelt. Bútor alig van, a cserepes pálmát megöntözöm, és kiürítem a hamutálat. Kisikálom szépen a kádat is, ettől kicsit jobban leszek, aztán hosszan zuhanyozom. Leázik a ragtapasz, fáj a kicsi kráter. A párás tükörben nem nézem meg az arcomat, vakon sminkelek.

Hétkor imbolyogva közeledik a Deák téri templom előtt. Milyen keskeny csípője van. Nem tetszik, de ez most nem látszik lényegesnek.

Messziről szinte diáknak tűnik, vigyorog, ugyanaz a táska van nála, amivel a tanszékre szokott bejárni. Miért hord egy negyvenöt éves tanár kínai tornacipőt, az ég szerelmére?

Beülünk a butiksoron a sarki presszóba, Unikumot kér. Én is iszom, de a másodiknál megállok. Sört is rendel, hamar felhajtja.

Egész délután erre készült, mondja zavartan a pohárnak. Nem is tudom, hogy mennyire szorong, és hogy mennyire boldog. Bólogatok, elnézek a feje mellett, ott a lambériás falon a szempár, gyorsan elkapom a tekintetem. Hosszan beszél, nem figyelek oda, elkalandoznak a gondolataim.

A folyton felvillanó kék szempárhoz egy arc is tartozik. Harmincöt éves, ember, férfi, apa. Idősebbnek tűnik, meggyötört. Lelkek gyógyásza és megrontója, éppen posztgraduális képzésre indul – és nem válaszol a telefonjaimra. Nagy karrier áll előtte, Amerikába megy, hogy ott tönkretegye két nő életét, és örökre megkeserítse egy belé titokban szerelmes harmadik férfiét. De mindez a jövőben történik majd, az ezerkilencszázkilencvenes évek legvégén. Mágus lesz, végrehajtja a tengerentúlon az első sikeres lélekátültetést, de a lélek később kilökődik és magára hagyja a gyulladt, verejtékező testet. Ez most már mindig így lesz? Mindig? Mindig. A férfi kísérletei nem sikerülnek, a bizalom azonban töretlen, mikor a kétezres évek elején hazatér, már nemzetközileg elismert szaktekintély.

Bocsánat, kicsit elbambultam. Nem, köszönöm, én nem iszom többet. A férfi áthajol az asztal fölött és szájon csókol. Nincs rossz íze a szájának, a szeme barna és halálosan fáradt. Indulnék már haza, sajog a hasam.

Útközben még három helyre betérünk, mindenütt megiszik egy unicumot. Igen, én is szeretem a Doorsot. Láttam a filmet is, egyébként akkor jelent meg az első lemezük, amikor megszülettem. Nahát, de fura: neki ez a fiatalsága volt, nekem meg nosztalgia, ez azért, ugye, nem ugyanaz. Nem ugyanaz, bólogatok, én is voltam a Pere Lachaise-ban, igen. Nem, sokkal később. Igen, akkor is voltak, én is tettem, nem, nem próbáltam, azóta sem. Halálosan unom minden szavát.

Végre leintünk egy taxit, bemondom a címet. Pislog ki az ablakon, mintha nem értené, hova jöttünk, aztán szórakozottan fizet. A liftben lihegve nekem dől, közben érzem, hogy megjött a menstruációm.

A lakásban magára hagyom, elvonulok a vécébe. Szerencsére van otthon tampon, sokáig vacakolok. Mire visszaérek, a szobában ül zokniban és zenét hallgat. You are lost little girl / You are lost little girl, / You are lost / Tell me, who are you.

Szerelmes tekintettel néz rám, ringatja magát a fotelban. Felbontotta az egyetlen boromat, ott áll a nyitott üveg a szőnyegpadlón.

– Poharat nem találtam.

Behozok két poharat, pillanatok alatt újra tölt. Egyre részegebb, hangosan énekel a lemezzel, közben vetkőztetni kezd. Hirtelen olyan, mintha dulakodnánk, nehezen jutunk el az ágyig. Ömlik belőle a szó: négy óra alvás, évek óta, bazdmeg, te azt nem tudod elképzelni, hogy az milyen, hétvégén meg bevásárlás, aztán megcsinálni, mert kiégett, kinőtte, elszakadt, és nincs vége, bazdmeg, soha nincs vége, a tanszéken meg megy a csesztetés, vedd már ezt le, nem bírom kikapcsolni. Leheveredek mellé, még mindig magyaráz, felém fordul, de nem érünk egymáshoz, túl részeg. Felül, keresi a poharát, tölt magának. Ahogy átnyúl rajtam, megüti a sebhelyet, fáj. Ettől ideges leszek, felajánlom, hogy hívok neki egy taxit. Megsértődik és visszanyom az ágyra. Come on baby, light my fire, come on baby, light my fire.

Nem lehet vele mit kezdeni, hol elbóbiskol, hol felriad, elmosódott mondatokat böffent és vaktában matat a lábam között. Most látom, hogy tiszta vér lett a keze. Mégis haza kéne valahogy küldeni.

– Elveszlek feleségül! Otthagyom érted a családomat, a házamat, mindent, bazdmeg! Szerelmes vagyok beléd, érted?

– Neked már van egy feleséged.

– Elválok – deklarálja, és elalszik. Nagy, csontos test, meg se bírnám mozdítani. Hasra fordul, a hátán két anyajegy van. Elég régen ihat már, a combja vékony, a fenekén nincs hús. Csak nem marad itt? Csak nincs hozzá farpofája. Keltegetem, de nem reagál. Behozok egy vizes törölközőt és elkezdem dörzsölgetni a hátát. Viaszszínű, horpadt bálna. Próbálom az ujjait is letörölni, mégse menjen így haza. Lassan magához tér, bemondom az időt, erre picit kijózanodik. Megkeresem a ruháit, dünnyögve öltözik. Tuszkolom kifelé, persze, majd hívom, jó, már holnap, de most lent vár a taxi.

Két perc múlva kopog. Kinyitom, szabadkozik, hogy rossz ajtón csengetett, eggyel lejjebb, sajnos föl is ébredtek. Nagyon bocs, de itthagyta a táskát. A konyhában, a szék mellett van, mutatom. Behajol érte, visszafelé lefejeli a felső konyhaszekrény nyitott ajtaját.

– Basszameg. De fáj.

Fogom a szemetet és lemegyek vele, mert jobbnak látszik, ha kikísérem. Kilép a kapun, állok a kukák mellett a büdösben. Kialszik a lépcsőházi fény, aztán felgyullad, kialszik a kék szempár, aztán megint felgyullad, és ez kétpercenként megismétlődik. Így megy ez. (Ez most már mindig így lesz?)

Iszonyatos fékcsikorgást hallok, kirohanok a kapun.

– Nem látsz a szemedtől, faszkalap? Mi a kurvaistent csinálsz?

A ház előtt fekszik a járdán, a Renault sofőrje őrjöngve ugrik ki a kocsiból. A tornacipős láb felém néz, a fej a túloldalon, vért sehol nem látok. Csak az ujjain, az nem jött le. Lehajolok, csukva van a szeme. A sofőr tanácstalanul néz körbe az éjszakai utcán. Ekkor ő kinyitja a szemét és a tarkójához nyúl, aztán feltápászkodik: az isten verje meg. Négykézlábra fordul, lógatja a fejét.

A pasas betámogatja őt a hátsó ülésre. Hátradől és szinte azonnal elalszik.

– Fáj valamije?

A fej még int, hogy nem, aztán lebillen, csurog az állára a nyála. Állok a kocsi túloldalán.

– Ismeri?

Nézem az alvó arcot és lassan megrázom a fejem.

– Nem. Nem ismerem. Csak a szemetet hoztam le és hallottam a...

– Most mit csináljak vele?

– Talán vigye haza.

– ?

– Vagy hívjon neki egy taxit.

– Maga itt lakik? – A ház felé bólintok. Holdas, fekete ablakok.

– Rágyújt?

Állunk a langyos úttesten, a pasas néz. Most bármi történhetne. Átfut rajtam, hogy ne hívjam-e föl. Ne igyunk-e egy pohár bort a nagy ijedségre. Ha maradt egyáltalán. Bámul, nem tudja, mit csináljon, remeg a kezében a már elszívott cigaretta. Kifordítva vettem fel a pólómat. Bent felgyullad a lépcsőházi világítás, aztán megint kialszik. My eyes have seen you / stand in your door / when we meet inside / show me some more.

Hirtelen meggondolom magam és a bejárat felé intek a fejemmel: ne haragudjon, de mennem kell. A gyerek... tudja... fent alszik...

A férfi észbe kap: persze, persze. Két másodpercig, amíg a kapuig érek, anya vagyok. Ember, nő, anya. Aztán odabent megint felgyullad a kék szempár, hunyorogva keresem a lift hívógombját.

A lakásba érve az ablakon át hallom, ahogy a Renault elhajt: biztos beviszi valami orvosi ügyeletre. Vagy haza a feleségéhez, a három gyerekéhez.

Ruhástól dőlök le az ágyra, de nem tudok elaludni. Lüktet a halántékom, hányingerem van, meleg és fülledt a szoba. Később hajnalodni kezd, az ablaktábla mögött földereng a szürke ég. Pisilni kell, nem bírok megmozdulni. Az ágy mellett ott van a földre dobva a vérmaszatos törölköző, fel kéne venni azt is és kivinni, vagy el kéne végre aludni. Két éve nem alszom.

I am the Lizard King, I can do anything. Jön a reggel.

AZ ÉGŐ MENYASSZONY

Második napja kuksolok egy szállodai szobában. A vastag sötétítő úgy szűri a fényt, hogy nem lehet tudni, nappal van-e vagy éjszaka. Csak a tévé kijelzőjéről olvashatnám le az időt, ha nem tudnám úgyis biztosan, hogy belül megállt. Felkelek, aztán visszafekszem ruhástól az ágyra. Fázni kezdek, betakarózom a dupla ágy terítőjével. Később átrángatom a mellettem levő gyűretlen ágyneműt is, és fészket formálok belőle, fejemre borítok egy nagypárnát. Nem bírok visszaaludni, ráébredek, hogy éhes vagyok. A minibárból már megettem a mogyorót és a csokit. A külső idő a karórámon háromnegyed tíz. Ha ez délelőtt tíz, ami valószínűbb, akkor biztosan adnak valami reggelit. Lebotorkálok a földszintre. Az üveges ajtónál egy szőke, kosztümös nő kéri az étkezési utalványomat. Odanyújtom egyben az utóbbi két nap összes kuponját. Meglepődve végigmér, aztán kiválaszt egy lilát, a többit visszaadja.

Tűnődve állok a svédasztal fölött, sehol nem látok itt tányért. Végül ráemelek egy kiflit a csészealjra, ez elég lesz.

Tizenegy körül lehet, mikor kilépek a szálloda elé: valószínűtlenül ragyog a nap. Arrafelé indulok el, amerre a legkevesebb embert sejtem. Átvágok egy fényfoltos parkon, biciklizők húznak el mellettem. Egy kislány gesztenyét vesz fel a földről, az anyjának nyújtja, az elteszi. Lenézek, tele van gesztenyével a járda. A cipőmön maszatot veszek észre. Lehajolok, hogy letöröljem, lekvár. Most látom csak, a pulóverem is tiszta lekvár. A reggelinél a nyakamban lógó cetli beleérhetett az edénybe és azóta csöpög róla a ragacs.

Állok a járdaszegélyen, mint aki él, aztán átkelek egy újabb bicikliúton és begyalogolok a fák közé. Erősen benne járunk az őszben, a parkban kupacokba húzták össze a lehullott leveleket. Az egyik kupacba belefekszem, magamra egyengetem az avart. Csak a fejem lóg ki, így jó lesz. Arra készülök, hogy elhagyjam magam. Annyi mindent elhagytam már az életben, az nem lehet, hogy éppen magamat ne legyek képes elhagyni. Nem vagyunk messze Európa földrajzi középpontjától, ideális hely egy közép-európainak, hogy kilépjen magából. Idő kérdése, mikor, melyik ösvényen jutok ki a testemből. Lassú séta lesz, olyan lassú, mint a felhők mozgása az üres és széltelen égbolton. Behunyom a szemem, gondolatban elhagyom a kék bolygót, és a Xanax nevű kisbolygó felszínére lépek. Régebben itt is éltek lények, Katatónia polgárai, egy hosszú álom szele azonban elsodorta őket, és azóta az égitest teljesen lakatlan. Felszínét csönd és finom, szitáló, fehér por borítja. Éppen űrsétára indulok, amikor a zsebemben váratlanul megpittyen a mobilom.

Ez így nem megy, így nem lehet űrsétálni. Előveszem és kikapcsolom. Eszembe jut, hogy ha ki van kapcsolva, akkor a cellainformációk alapján nem azonosítható a tartózkodási helyem. A levélkupac Európa földrajzi közepén, ahol tartózkodom minden további részvételtől. Ó, igen, a cellainformációk. Isten a szerver. Fölöttem memóriafelhők úsznak el, tele emberi életek mindenféle emlékeivel. De én kívül kerültem minden adókörzeten. Elképzelem, hogy a saját kikapcsolt mobilom vagyok, és belestem az avarba. A kijelzőm nem működik, a hangszóróm eltömődik a homoktól. Megint elindulok a fehér porral borított kisbolygóra, de ehhez át kell kelnem a meleg őszi levegő burkán. Repülés közben valami megzavar: kinyitom a szemem, és egy arcot látok magam előtt. Már nem fiatal, de mégis bájos. Egy öregedő baba. A szeme nagyon kék, a bőre fehér, a haja szalmaszőke, és ami a legfurcsább, nagy rózsaszín virág van a feje búbján, mint egy műlovarnőnek. Ahogy jobban megnézem, látom, hogy nem is virág, hanem egy olyan műanyag rózsa, amit tusoláshoz szoktak használni. Habosító, vagy mi. A baba nem tudhatja, hogy én éppen űrsétán vagyok, úgyhogy hosszan, dallamosan beszél hozzám idegen nyelven. Egyszer csak gyanút fog, hogy talán nem értem, úgyhogy angolra vált:

– Are you ok?

Bólogatok, de folytatja:

– What are you doing here?

Nem szeretnék magyarázkodni, kidugom a levelek közül a nyakamba akasztott kongresszusi cédulát. Nézi, vállat von.

– You going to catch a bad cold.

Kedves, hogy aggódik, de nem akarok beszélgetni. A csizma távolodik a zörgő levelek közt, de egy percen belül megjelenik körülöttem egy csomó cipő.

– Hey, come with us!

Megrázom a fejem, mire egy hátizsákos fiú leguggol és megfogja a kezem:

– Please! Very please.

Na jó. Lehányom magamról a kupacot, felállok. Négyen vannak. A tusolórózsás baba mellett egy svájcisapkás lány áll, másik oldalán pedig egy szövetkabátos, nagy fogú fiú. A hátizsákos srác még mindig guggol, mintha a helyemet vizsgálgatná, aztán fölegyenesedik és megismétli:

– Come with us!

Bólintok, kicsit lesöprögetem magam. Elindulunk át a parkon, gőzöm sincs, hová. Beszélgetnek, nevetgélnek, bevárnak. Egy nagy fehér épülettömbnél megállunk, innen balra egy kanyarodó utcán megyünk, aztán belépünk egy Coffee Inn feliratú helyre. A baba rögtön székeket húzgál, rendel. Valaki autogramot kér tőle, gyorsan aláír. A felszolgálók ismerik, mindenki körülöttünk sürgölődik. Akkor ő itt egy híres ember lehet, ismert személyiség. Egy csokis tortaszeletet és egy tejeskávét tesz elém, aztán ő is falatozni kezd. A szövetkabátos mellénk ül és elmondja, hogy a baba színész, és ők itt mind a Litván Nemzeti Színház színészei, illetve ő nem, ő a menedzsmenthez tartozik. A baba bólogat, kanalazza a sütijét. Bámulok a tányérra, mire a hátizsákos megint odajön és ismét az mondja:

– Very please!

Mondom, hogy sajnos nincs nálam pénz, mire a hátizsákos legyint, hogy nem baj. Belekortyolok a kávéba, közben a baba tárgyal valamit a felszolgálóval, aki nemsokára előhoz egy angol nyelvű újságot. Szétteregetik előttem az asztalon, és rámutatnak egy képre. A rózsaszín hajrózsás baba van rajta egy másik, barna hajú nővel, és az van föléjük írva, hogy BABA. Tudtam én, hogy baba, láttam rajta rögtön. Kiderül, hogy a lány tényleg egy BABA nevű litván együttesben énekel, és hogy a dalaikkal a hajdani ABBA-t parodizálják, és szerepeltek az eurovíziós vetélkedőn.

A lány igazi neve egyébként Daria, és az írás róla szól. Látható tánc közben és otthon, paróka nélkül, a foteljében ülve. A szemem folyton az újság másik oldalára téved, ahol viszont arról van szó, hogy szélsőségesek felgyújtottak egy menyasszonyt. Tüntettek valamiért, de többet nem értek a kiemelt részek alapján. Nem tudom elolvasni, mi lett a menyasszonnyal, mert a baba már össze is hajtja az újságot, és visszaadja a felszolgálónak. Büszkén mosolyog, aztán int, hogy megyünk. A kávém még túl forró, úgyhogy viszem magammal a papírpoharat. Ugyanazon a kanyargó utcán sétálunk lefelé, elérünk a fehér épületig. Itt megtorpanunk, mert a svájcisapkás lánynak telefonálnia kell. Egy plexitető alatt áll, fülén a nyilvános telefon kagylója. Az utcai telefon fémzsinórja nincs sehová bekötve, a kagyló csak úgy fel volt téve a dobozra. A lány viszi magával, aztán kölcsönadja Dariának, aki kiabálva telefonálgat vele a parkban.

Megállunk egy tisztáson, melegen süt a nap. Megiszom a maradék kávét és várom, hogy mi lesz. Izgatottan egyeztetnek, aztán a baba elmagyarázza, hogy most játszani fogunk. Vicceket kell elmutogatni, válasszak én is egy viccet, amit majd ki kell találniuk.

A szövetkabátos, nagy fogú fiú apró, egyforma körökben fut, és a kör egy adott pontján mindig ugrik egyet, aztán két embert mutat, akik egymással szemben vacsoráznak. A litvánok dőlnek a röhögéstől, a hátizsákos tört angolsággal magyarázza, hogy miről szól a vicc, de csak annyit értek, hogy elakadt valami lemez. Utána a svájcisapkás lány következik. Egy autóban ül, a telefon a sebváltó. Hirtelen fékez és letekeri az ablakot, kiad rajta valamit. A nézők közben bekiabáltak, mindenki tudja, melyik viccről van szó, ismételgetik a poént, a hasukat fogják a nevetéstől.

Most én jövök. Azt akarom előadni, hogy az agresszív kismalac ül egy fa tetején, és földig lóg a taknya.[1] A takony elég jól megy, de azt, hogy épp egy fa tetején vagyok, sehogy nem tudom eljátszani: fel kéne másznom hozzá egy fára. Hosszú ideig szerencsétlenkedem, és mikor végül a szövetkabátos bekiabálja, hogy pig depressed, úgy döntök, ezt a megoldást elfogadom. Közben Daria be akarja fejezni a viccmutogatást, mert valami mást ötlete támadt. Ezúttal különböző tárgyakat vagy személyeket kell eljátszanunk. A szövetkabátos kezdi, mond valamit a hátizsákos fiúnak. Az oldalra vonul, majd bekúszik a hátizsákkal a tisztás közepére. Ide-oda vonaglik a földön, mire a többiek bekiabálnak:

– Kígyó!

– Felderítő!

A fiú feláll, rázza a fejét, és megint hasra fekszik. A két mutatóujját a halántékához illeszti, mint valami bika. A szövetkabátos erre azt mondja, felderítő távcsővel, de a fiú int, hogy nem. Mikor öt perc után se találja ki senki, hogy ő egy csiga, sértődötten feltápászkodik, és rám mutat, hogy akkor én jövök. A fülembe súgja, hogy karácsonyfa.

Bemegyek középre, a többiek várakozva néznek rám. Lehúzom az egyik csizmámat és hosszan farigcsálom a jobb lábamat, majd spiccben megpróbálom visszacsúsztatni és felhúzni a cipzárt. A szövetkabátos bekiabál:

– Valaki nem tudja felhúzni a cipőjét!

A többiek szánakozó pillantást vetnek rá, visszakozik. Én óvatosan, vigyázva felállítom magam. Fél lábon, két karomat széttárva egyensúlyozok.

– Jézus Krisztus? – kérdezi bizakodva a svájcisapkás.

Rázom a fejem. Nem lett volna szabad kétoldalt lelógatni a kézfejemet, kitartom oldalra a mutatóujjam.

– Hindu táncos?

– Gólya!

Ingatom a fejem, hogy nem. Hát ez nehezebb, mint gondoltam. Hirtelen jó ötletem támad. Intek, hogy kis türelem, és összefogom kontyba a hajam, aztán a fához lépek, és az üres nescaféspoharat fölteszem a fejemre csúcsdísznek. Így egyensúlyozok tovább fél lábon, ők tűnődve méregetnek. Hogy még többet segítsek, a nyakamban lógó névkártyát a mutatóujjamra akasztom, és várakozva bámulok. A távoli ösvényen alakok jönnek-mennek, nekem meg egyre az az égő menyasszony jár a fejemben. Elképzelem, ahogy rohan a fák között és lángra kapnak az uszályától a száraz levelek. Közben lábat kell váltanom, szobrozok tovább.

– Madárijesztő?

Hát ez nem igaz! Ezek nem láttak még karácsonyfát? Gondolkodom, hogy aggathatnám magamra a gesztenyét, amit reggel találtam, amikor eszembe jut valami még jobb. Előveszem az öngyújtómat, megint széttárom a karom a kongresszusi cédulával, de a jobb kezemből gyertyát csinálok. Erre Daria végre bekiabálja:

– Karácsonyfa vagy!

Hálásan nézek rá, már épp sajogni kezd a vádlim. Visszamegyek, a szövetkabátos, nagy fogú fiú következik, mellém lép.

– You are a squirrel – suttogom a fülébe a színtiszta igazságot.

Alig van ideje körbeugrálni a képzeletbeli mogyoróval, máris bekiabálják a megfejtést. Aztán a svájcisapkás lány jön, odaadja a szövetkabátosnak a táskáját és a telefont. Hamar kitaláljuk, hogy ő meg nyomozókutya. Daria elunta a játékot, szemerkélni kezd az eső is. Állunk a fák közt, ólomszürke az ég. A svájcisapkás lány, aki most nem az, mert közben elrakta a sapkát, int, hogy induljunk ebédelni. A szövetkabátos mosolyog, azt magyarázza nekem, hogy angolul túl bonyolultan mutogattunk. Kérdezem, hogy miért, szerinte hogy kellett volna. Vigyorogva a levegőbe rajzol az ujjával egy karácsonyfaformát, aztán egy csigavonalat. Aha! Lehet, hogy tényleg túlbonyolítom a dolgokat: ha azt mondják, hogy karácsonyfa vagyok, akkor én karácsonyfa próbálok lenni. Megkérdezem tőle, hogy akkor hogy mutogatna el egy égő menyasszonyt. Furcsán néz rám.

– Sehogy, mert olyan nincs.

– Jó, de ha mégis.

Gondolkodik, átadja a cuccát, aztán egy kézmozdulattal jelzi, hogy hosszú fátyla van, ami lebeg utána. Végül lefekszik a földre és fetreng. Megadom neki a kegyelemdöfést:

– Ez nem égő menyasszony. Ez egy hosszú hajú csiga.

Vigyorog, a mellemet bámulja, pontosabban azt a részt, ahol a mellem sejthető a lekváros pulóver alatt. Átadja a névjegyét, elmagyarázza, hogy este a BABA együttesnek koncertje lesz egy Kolonnada nevű helyen. Menjek oda, de előtte hívjam fel őt, szívesen elkísér. Elég, ha a szobaszámot beütöm, mert a színészek mind ugyanabban a szállodában laknak, ahol a kongresszusi vendégek.

– You have a free call from room to room.

– Turum! Turum-turum, turum-turum! – dúdolja Daria körültáncolva minket. Nevetnek, húznak a karomnál fogva, hogy menjünk együtt ebédelni. Most nálam van a leszakadt telefonkagyló, azzal mutatom, hogy muszáj lezuhanyoznom. Az előbb a parkban tiszta kávé lett a hajam. Daria erre nagylelkűen nekem ajándékozza a fejéről a zuhanyozórózsát, aztán megindulnak az ellenkező irányba. Megígérem, hogy este ott leszek a koncertjükön.

Mire a szállodába érek, már erősen esik. Leülök egy kicsit a hallban, elfáradtam. Kávé- és lekvárszagom van. A kiszakadt telefon még mindig a kezemben. Kár érte, ez volt a világon az utolsó készülék, amivel az égő menyasszony felhívhatta volna a vőlegényt, hogy itt van valahol Európa közepén egy litván erdőben, jöjjön gyorsan és mentse meg, mielőtt felgyullad az egész száraz lomb. De nincs senki a vonalban, az összeköttetés megszakadt.

Este hétkor elindulok a parkon át abba az irányba, ahol azt a bizonyos éttermet sejtem. A sétautak nem ismerősek, csillog a vizes aszfalt az utcalámpák fényében. Mintha egy másik városba keveredtem volna, sehol a bicikliút, se a tisztás. Megyek egyenesen tovább, átérek a parkon és váratlanul kijutok ahhoz a nagy, fehér épülethez, ahol a kanyarodó utca kezdődik. Itt ittuk délelőtt a kávét.

A kávézó ajtaja nyitva. Belépek, egy férfi áll háttal a pultnak, a gépet szereli. Nincs kávé – közli kurtán, elromlott a gép. Megkérdezem, oda tudna-e adni nekem egy angol nyelvű újságot. Reggel voltam itt az ismerőseimmel, és újra el szeretném olvasni. Előkerül a délelőtti lány is, értetlenül néz rám. Neki is elismétlem, hogy azt az újságot szeretném megnézni, amiben az együttesről van szó, tudja, arról, amelyik ma is koncertezik. Megenyhül, elém teszi az angol nyelvű lapot, és ő is elmondja, hogy sajnos rossz a kávégép.

Nem baj, felelem, és kérek egy kólát, aztán lapozgatni kezdek. Megtalálom a cikket az eurovíziós dalfesztiválról, és mellette a túloldalon ott van a másik is. Izgatottan olvasom. Semmiféle égő menyasszonyról nincs szó: szélsőséges tüntetők felgyújtottak egy hidat a kelet-indiai Orissza államban.

Megköszönöm a kólát és megkérdezem a lányt, hogy merre lesz a koncert. Ő is a Kolonnada nevű helyet emlegeti, mutogat a park felé, pontosan arra, amerről jöttem.

Lépegetek az ösvényen a fák között egyre beljebb, de sehol egy épület. Csak fák, sár és sötét.

Váratlanul mégis valami fényt látok. Közelebb megyek. Egy piros lámpákkal megvilágított szökőkút lövi sugarait az esti, hideg levegőbe. A víz köralakban táncol, mint egy óriási, vörös máglya, középen pedig ott áll fényruhában egy fátylas szobor, az égő menyasszony. Nem messze a szökőkúttól padok sötétlenek, mellettük esőszagú, összegereblyézett levélhalmok. Az egyik szétdúlt kupac alatt tágas, száraz üreg. A hűlt helyem.

SOHA, EGY SZÓT SE

Gyerekkoromban azt hittem, a Gödröst azért hívják Gödrösnek, mert a szánkódomb alatti lapályon fekszik, a völgyben. A gesztenyefák alatt meredek, suvadásos lejtő fut, ősszel tele van gesztenyével, szatyorszám lehet gyűjteni. A szánkódombon egyébként sose szánkózott senki, már akkor se: hamar lekopott a hó és kilátszott a föld. Inkább csak sétálgattunk arrafelé, és meleg teát ittunk a fabódénál. A szüleink mindig mondták, hogy vigyázzunk ám a hülyékkel. Az ápoltak gyakran kiálltak a Gödrös drótkerítéséhez és integettek, mi meg beadtunk nekik teát műanyag pohárban. Örültek neki, nem is itták meg rögtön, csak fogták és néztek. Néha perecet is vittünk. A legtöbb nem is látszott igazi hülyének. Nem mintha tudtuk volna, hogy milyenek az igazi hülyék, de ezek itt többnyire bizonytalan tekintetű, sima arcú férfiak és nők voltak. Szótlanul álldogáltak a késő őszi és a téli hidegben, kilátszott a papucsból a lábfejük. Érdekes, az elmebetegség valahogy azóta is összekapcsolódik bennem azokkal a gyerekesen sima arcokkal és rövid körmű kezekkel. A szüleinknek mind igazi, eres felnőtt-kezük volt, ezeknek az öregedő gyerekeknek meg kortalan és viaszszínű, mintha nem az időben élnének.

Csak felnőtt fejjel tudtam meg, hogy az intézmény neve valójában Dr. Gödrös Ágoston Pszichoszociális Rehabilitációs Központ és Munkaterápiás Otthon. Ide, erre a helyre utaztam le június végén. A szülővárosomba.

Csak azért mondtam el a Gödröst, hogy tudd, mennyire hozzátartozik a gyerekkoromhoz. Ezért is vállaltam el azt a munkát, különben sose szoktam hazajárni. Anyámmal nem vagyunk jóban, a városban már alig ismerek valakit. Egy Cymbalta nevű gyógyszert kellett bemutatni az ottani orvosoknak, és amikor fölmerült, hogy le lehet menni egy egész hétre, rögtön elvállaltam. A két környező kisvárosba is küldtek velem mintákat, de nem bántam, nekem az volt a lényeg, hogy ott vegyek ki szobát és ugyanazokon az utcákon menjek végig, mint huszonöt-harminc évvel ezelőtt. Más egyébként nem is ajánlkozott rajtam kívül: ki akart volna ebben a forróságban a hegyek közé utazni.

Gáborral soha nem mentünk le oda. Egyszer Szlovákiába menet majdnem letértünk, kocsival, de aztán mégse. Az anyámmal találkozott egyszer, de csak Pesten, nem akartam elvinni abba a nyomasztó, szétcigizett lakásba. Azon a besztercebányai kiránduláson még szeretett – legalábbis azt hiszem.

Amikor karácsony előtt elköltözött, sokat gondolkodtam. Nem vettem észre semmit, szinte előzmény nélkülinek tűnt, hogy elege lett. Miből? – kérdeztem. Azt felelte, hogy évek óta nem is beszélünk, hogy úgy érezte, mintha tudomást se vennék róla. Hogy fölkeltem mellőle és lefeküdtem mellé, de nem beszéltem vele. Vagy ha igen, csak a benti dolgokról. Talán igaza volt, tényleg nem gondoltam, hogy mindennap beszélnünk kellene arról, ami evidens, hogy mi vagyunk egymásnak. Ennek már több mint hat hónapja.

Amikor meghallottam a rádióban, hogy országos táncház-találkozót szerveznek, a Cymbalta hirtelen több lett puszta ürügynél, esélynek látszott, végső esélynek, hogy a nyomára jussak valaminek. Egy kicsit előreszaladtam, ne haragudj.

Az első szerelmem néptáncos volt. Túlzás, hogy a szerelmem, de mégis így tartom számon, bár soha egy szót se váltottunk. Ott lakott a Gödröshöz közel, egy régi, földszintes házban. Mi meg a túloldalon, az egyik új panelban. Oda járt a mi sulinkba, hárommal felettem. Szerelmesek voltunk.

Évekig bámultuk egymást, sokszor elaludni se tudtam egy-egy találkozás után. Ha anyámék a nagyközértbe küldtek, mindig előre vert a szívem, hogy vajon összefutok-e vele. Néha tényleg találkoztunk, de csak álltunk, mintha valami üvegfal lenne közöttünk. Ő se szólított meg, csak toporgott, kezében a kiflikkel, és nézett. Nem volt különösebben jóképű vagy magas, sőt az osztálytársainál valamivel alacsonyabb is. Egész rövidre nyírt, sötét haja volt. Szerettem volna egyszer megsimogatni. Ha az iskolában néptáncműsor volt, mindig fellépett, én pedig néztem őt a közönségből. Tudta, hogy nézem, szerintem semmi másra nem is figyelt, csak az én nézésemre, de ritkán találkozott a tekintetünk. A többiek később mind abbahagyták a táncot, de ő nem. Anyám szerette összegyűjteni nekem a helyi újságot, abban olvastam, hogy mindenféle fesztiválokra ment, még külföldre is.

Évekig folytatódott közöttünk ez a fura pantomim, egészen addig, amíg el nem kerültem egy másik városba, koleszba. A gimnáziumi években csak kéthetente jártam haza, neki meg lett közben igazi barátnője. Egy hosszú hajú lány, láttam őket, mikor biciklivel elmentem a cukrászda mellett. Valaki azt is elmondta, hogy Andinak hívják.

Még akkor is szerettük egymást, az nem múlt el. Úgy rémlik, egy ideig haragudtam is, dühös voltam rá utólag, amiért egyszer sem jött oda. Hogy miért volt ilyen gyáva. Közben persze tudtam, hogy én sem adtam semmi jelet, csak bámultam folyton. Ez volt a mi játékunk: hallgatás, nézés, távolodás.

Aztán egyetemre mentem, később meg külföldre. Nem, nem állítom, hogy végig őt szerettem, de a mai napig megdobban a szívem, ha mondjuk egy hozzá hasonló hajú férfit látok. Sok ilyen alkatú, zömök ember van egyébként, a tarkóját például rendszeresen látni véltem. Idegen emberekre ránézve hirtelen az volt az érzésem, hogy most itt van, hogy ő az, és gyorsabban kezdett verni a szívem, hogy megint nem fogok tudni szólni hozzá. Bécsben egyszer egy buszon kapaszkodott. Aztán megfordult, és nem ő volt. Londonban egy összehajtott dzsekin feküdt a reptéren, legszívesebben megsimogattam volna a vállát. Aztán megfordult, és nem ő volt. Pedig az eszemmel tudtam, hogy ha hirtelen én magam megfordulnék és visszamennék az időben, akkor nem őt találnám ott, ahol az emlékét hagytam. Hogy nyilván megváltozott, talán felesége és gyerekei vannak, mit tudom én. Arra is gondoltam párszor, hogy talán már nem él. Aztán meg arra, hogy az nem lehet: megéreztem volna a pillanatot, amikor eltűnik a világból. Amikortól nem jöhet többé szembe sehonnan.

Gábornak nem beszéltem erről. Erről se, mondaná erre rögtön – de hát mit mondhattam volna egy éretlen kamaszszerelemről, hacsak nem azt, hogy volt egyszer valaki, aki sokat jelentett nekem, de sose beszéltem vele és szépen táncolt. Főleg a legényest. Szerintem Gábor azt se tudja, mi az a legényes. „Az valami tánc?”

Szóval hallottam a rádióban, hogy országos táncház-találkozó lesz. Olyan érzés fogott el, mintha megint megpillantottam volna valahol a tarkóját. Tudtam, hogy oda kell mennem. Hogy beszélnem kell vele.

Akármiről, de beszélnünk kell, mert muszáj hallanom a hangját ahhoz, hogy megtaláljam a saját hangomat. Régen az iskolában volt olyan feladat, hogy saját szavainkkal kellett elmondanunk egy történetet. Ez nagyon megmaradt bennem, a saját szavak. Most már egyébként abban se vagyok biztos, hogy van saját történetem, hogy nem azt élem-e még mindig, ami akkor elkezdődött.

Azt gondoltam, hogy ha nem ment el az országból, akkor most ide el kell jönnie. És akkor össze fogunk futni. Rengeteg változatban lejátszottam a fejemben a találkozást. Legtöbbször a Gödrös melletti úton közeledett, a képzeletemben mindig biciklin. Tudom, hogy ez hülyeség, nyilván kocsival jár, de valamiért erről fantáziáltam.

Hogy jön, megáll, aztán megkérdezi, mit csinálok itt. És nem fogunk hallgatni, hülyén állni, sőt könnyed leszek és vicces. Olyanokat mondok majd, hogy az agyi dopaminerg-transzmisszió purinerg modulációjának neurofarmakológiai következményeiről adok elő. Aztán ezen nevetünk. Ő is mond valami szellemeset, és csak ülünk és beszélünk. Bármiről, könnyedén, mint a felnőttek. Nem tudom, miért a tarkójára gondoltam mindig, mintha örökké csak távolodott volna.

Az előadást megtartottam hétfőn, utána rögtön rohantam a központba. A hajdani Gödrös összement, az egykori tágas lejtő keskenynek tűnt és szemetesnek, a park gondozatlannak. A szánkódomb oldalában már nem állt semmiféle kisház. A kisárgult fűben locsolófejek forogtak, az épület egyik szárnya fel volt állványozva. A teret viszont szépen rendbe hozták. Emlékszem, ide jártunk napköziben pingpongozni, és itt működött a könyvtár, ablakaiban a poros, megsavanyodott földű szanzavérákkal.

Rengeteg busz parkolt kint, úgy látszik, több környező városból is hoztak vendégeket. Forgolódtak a nagy visszapillantó tükrökkel, mint a rovarok. Előre szólt a jegyem, jól akartam látni. Végig azt képzeltem, hogy bent van valahol az épületben. Nem tudom ezt pontosan körbeírni, biztosan ismered ezt a zsigeri nyugtalanságot: amikor az ember tudja, hogy a másik ott van a közelében. Egy ember, akit jóformán nem is ismerek. Hát nem hülyeség?

Figyeltem a táncosokat. Csupa fiatal gyerek szaladgált a folyosón. Valaki egy halom szoknyát cipelt befelé, a falhoz húzódtam. Egy fehér harisnyás kislány sírt, az anyukája vigasztalta. Sajnáltam a kicsiket a harisnya miatt, mert már az előcsarnokban is fülledt meleg volt, a teremben meg szinte elviselhetetlen hőség. Egy idősebb nő közeledett az öltözők felől, kezében egy csomó hajfonattal. Néztem utána: olyan volt, mint aki skalpokat cipel. Aztán valaki rám szólt, hogy a közönségnek a másik ajtónál kell várakozni, úgyhogy visszamentem az előcsarnokba. Megcsapott a teremből kiáramló erős szag. A régi iskolai műsorokat juttatta eszembe, a poros bársonyszékektől és kimelegedett gyerekektől sűrű kultúrtermi levegőt. Aztán besodródtam a videózó szülőkkel, pásztáztam a tanárokat, fürkésztem a közönséget. Egymás után néztem bele az arcokba. Az előadás végén lassan oldalaztam kifelé, hátha mégis meglátom valahol a tömegben. Nem volt ott.

Este anyám csinált vacsorát. Újságolta, hogy telefonáltak neki az ismerősök: látták a nyitóestet. A városi tévé közvetítette az előadást, és mutatták a közönséget is. Anyám szerint mindenki azt mondta, hogy semmit se változtam, és nagyon hasonlítok a bátyámra. Büszke volt rám, és hülyeségeket beszélt. Mindenkinek eldicsekedett, hogy egy nagy multicégnél dolgozom, és külföldön jártam egyetemre. Megsértődött, hogy motelban alszom, és megint elkezdte, hogy persze ez a lakás nekem nem elég jó, meg hogy szégyellem őt, és mit szólnak majd, ha kitudódik, hogy szobát béreltem. Ezt nagyon ismertem, ezt a lemezt – nem válaszoltam semmit. Nem lett volna értelme, anyám úgyis csak a végszavakat várta.

– Miért nem hagyod soha nyitva az ablakot – mondtam neki tizenegykor, és felálltam. Megköszöntem a vacsorát. Kiszellőztetett, bámult rám idegenül, mintha ő is a tévében látna.

Másnap megint elmentem az esti előadásra, aztán harmadnap újra. Szerencsére a többi műsort már mind a kinti színpadon játszották, megvilágították a reflektorok az egész terecskét. A legényesnél nagyon vert a szívem. Eszembe jutott az a régi iskolai ünnepség, amikor észrevettem, hogy engem keres a tekintetével a színpadról. Megtalált, rémülten néztem másfelé. De az a szempár most nem volt sehol.

Este felhívtam anyámat. Állítólag megint benne voltam a helyi tévében. Elmesélte, hogy a bátyám felesége szerint többször is közelről mutattak. Akkor már mindenképpen meg akartam találni, amiért jöttem. Csak az zakatolt bennem, hogy nem szabad úgy hazautaznom, hogy legalább egyszer ne lássam. Az nem lehet, hogy ne legyen itt. Úgy képzeltem, akkor majd visszajön a hang a képernyőre. Hogy átléphetek az üvegfalon, és onnantól minden más lesz. Anyámat megkérdezhettem volna, de képtelen voltam. Bár lehet, nem is emlékezett volna rá, hiszen csak az osztálytársaimat tartotta számon, és azok közül is inkább csak azokat, akiknek lett gyerekük.

Eltelt a péntek is. Minden délutáni és esti előadást végignéztem, aztán szédelegve, izzadtan sétáltam vissza a motelba. Az ablakom előtt egy utcai lámpa világított egész éjjel. Nem tudom, a fény nem hagyott-e aludni, a meleg vagy az eltökéltség, de alig hunytam le a szemem a hat nap alatt.

Szombatra esett a zárónap. Buszok álltak a téren, kimelegedett emberek sürgölődtek, ruhákat és kellékeket cipeltek. Anyám este megint látott a tévében, közvetítették a délutáni záróműsort. Izgatott volt, ismeretlen nevű rokonok történeteivel traktált és folyton a véleményemet kérdezte. Nem tudtam, és nem is akartam követni. Azt feleltem, hogy fáradt vagyok. Szombat délben még utoljára fölmentem hozzá ebédelni, aztán engedelmesen bepakoltam a táskámba a fóliába csomagolt szendvicseket. Mindjárt negyven leszek, könyörgöm – mondtam már a kocsiban, inkább csak a visszapillantónak.

Hullafáradtam értem vissza Pestre, alig vártam, hogy végigdőljek az ágyon. A szendvicseket rögtön kidobtam. Anyámat láttam magam előtt, ahogy sután integet az autó után. Aztán meg a Gödrös hosszú drótkerítését és a loncsos bokrokat az eldobált papír zsebkendőkkel. Megint nem bírtam elaludni, éjfélkor bevettem egy altatót. Nem használt.

Éjjel három körül arra riadtam fel, hogy erősen dobog a szívem. Eszembe jutott valami.

Nem használom a közösségi oldalakat, mert idegesítenek. Pedig a cégnél ez lassan követelmény, fontos az ember profilja. De én egy ideje már nem is nézem és nem is küldök privát üzeneteket. Minek. Körülöttem mindenki rá van kattanva erre, még Gábor is. De én nem akarok levelezgetni, nincs mit mondanom senkinek.

Akkor éjjel viszont bevillant, hogy akár meg is kereshetném. Sokkal előbb eszembe juthatott volna.

A gondolatra, hogy ott van valahol a virtuális térben és rákattinthatok, megint pánikba estem.

Mit írjak neki, ha megtalálom? Írjak-e egyáltalán valamit, vagy csak győződjek meg róla, hogy létezik, mintha egy nagy levegővel egyszer csak lemosnám a köztünk lévő ablakot.

Felkeltem, bekapcsoltam a gépet. Fölmentem a nyitóoldalra és beütöttem, hogy keresés. Elég ritka neve van, Hübner. Utánanéztem egyszer régen, valahogy a lovas parasztokkal van összefüggésben. Nem a hübrisszel, pedig az is szép lenne. De ez illett is hozzá, mármint a néptáncos csizmához meg a fehér inghez. Jól el tudtam volna őt képzelni a nyeregben ülve.

Fehér lovon a Hübnert.

Beírtam a keresztnevét is, meg a várost, aztán vártam. Egyetlenegy találat volt. Rákattintottam. Lassan töltötte le a képet, először a haja látszott. A már őszes, rövid haja, amit soha az életben nem érintettem meg. Aztán a szeme. A tekintete. Az semmit nem változott. Hosszan néztem a kicsit elhízott, gyűrött, bajuszos férfiarcot. Hirtelen nem tudtam, mit kezdenék vele, ha most előttem állna: olyan más volt, közben meg mégis annyira hasonló ahhoz, akire emlékeztem. Kihangosította a szoba a szívverésemet, mintha a falak dobognának.

Kétszázhuszonegy ismerőse van és három gyereke. Meg egy kutyája. Ugyanott él. Vajon mi lett belőle. Megnéztem.

A helyi televízió operatőre.

Nem igaz. Ott volt a kamera túloldalán. Végig ott állt a közelemben, és az én arcomat vette. Engem filmezett a közönségben, figyelt, és aztán engedte, hogy szó nélkül hazautazzak. Hogy otthagyjam a neki szánt mondatokat abban a városban.

És ne találjam meg őket akkor se, amikor még egyszer, utoljára ott volt. Nézett a szemembe a monitoron túlról, és már nem volt mit üzennem neki.

AZ ÁLOMRESTAURÁTOR

Mondja, mióta csinálja? – kérdezi tőle szigorúan az orvos külsejű, bajuszos férfi. Erre ő, ahogyan ebben az álomban szokta, lepillant a saját fekvő testére, és megdöbbenve észleli rajta a pénzérményi, vértelen lyukakat, amelyeken keresztül apránként elszivárog belőle minden, ami őt magát alkotja.

A megdöbbenésnek és kétségbeesésnek ezen a pontján rendszerint felriad, és a kislámpa fényénél megérinti pizsamás, dübörgő mellkasát, illetve most épp a homlokát, mert ebben a legutóbbi változatban az orrnyerge felett tátongott egy óriási, szétnyílt lyuk.

Kalapál a szíve.

Sohasem derül ki, hogy a kérdés valójában mire vonatkozik: valami pusztító szokásra, ami lassanként kikezdi a testét és a lelkét, vagy netán valami folytatólagosan elkövetett bűnre, erkölcstelenségre, amelyen már a szenvedély kezdetét felidéző vallomás is enyhítene. Ha legalább utalás lenne rá, hogy mi az, amit olyan régóta csinál! De itt, ezen a ponton mintha kivágtak volna néhány kockát a belső filmből, és emiatt az agya képtelen volna levetíteni a teljes jelenetet. Rekonstruálni kellene valahogy, lélegzik mélyeket, mélyeket, mélyeket, igen, rekonstruálni azt a pár kockát. Megkeresni a szorongásban a körvonalakat, kitölteni őket színnel. Restaurálni kellene az álmait, hogy ne ébredjen beléjük, hogy végig tudjon menni rajzokkal zsúfolt termeiken. Hogy kijusson, ne kelljen újra és újra felriadnia. De legjobb volna nem is álmodni, teljes feketeségben haladni puhán, aztán találomra, ébresztőóra nélkül kiérni a reggeli világosságra.

Háromnegyed négy lesz öt perc múlva – néz a kerek órára az ágy mellett. Megint csak fél éjszakája volt. Lassul közben a szívverése, szinte már normális. Ha most mégiscsak sikerülne visszaaludnia, még három órát pihenhetne. Hármat.

Felkel, kimegy a fürdőszobába, iszik a csapból, megtörli az állát, megnézi magát a tükörben. Sápadt és nyúzott az arca, de nem észlel rajta semmi rendelleneset. Vízfoltok a pizsamán: az álomrestaurátor pecsétes munkaruhája. Átmegy a konyhába, ott is felgyújtja a villanyt. Ellenőrzi, van-e kávé reggelre. Kipillant az ablakon, a túloldali ház szinte teljesen sötét, két helyen ég csak valami fény. Odalent csillog az úttest, mintha esett volna az éjszaka. Korogni kezd a gyomra, de nem akar enni, nehogy teljesen felébredjen. Közben azt számolgatja, hogy a reggelig fennmaradó három órából most legalább tizenöt perc eltelt, és még vagy újabb húsz perc lesz, amíg elalszik. Ha egyáltalán sikerül.

Visszafekszik az ágyba, becsukja a szemét. Próbál nem gondolni rá, hogy most aludnia kell. Tejködszerű pára gomolyog a szemhéja mögött, és egyszer csak megint előtolul belőle a doktor arca:

– Mondja, mióta csinálja?

Az arc lapos, kerek, a bajuszka hegyes. A bajuszos arcon mindig háromnegyed négy lesz öt perc múlva.

– Mondja meg őszintén, mióta csinálja?

Hirtelen, mielőtt a film megint a testén tátongó lyukakhoz érne, felriad. Az óra ugyanannyit mutat, mint korábban. Lehetetlen, gondolja, akkor megállt.

Ismét felkattintja a kislámpát, kimegy a fürdőszobába, leemeli az üvegpolcról a karóráját, megnézi az időt.

Fél öt van, vagyis a másik óra tényleg megállhatott. Felcsatolja a karórát a bal csuklójára. Akkor mindössze két órája maradt reggelig. Eszébe jut, hogy a karóra viszont nem ébreszt, és ha tényleg kimerült az elem a másikban, akkor ki kell cserélni. Kihúzza a konyhában a fiókot, kotorászik, de csak a ceruzaelemnél kisebb elemeket talál. Ezek meg hogy kerülnek ide. Leül, gondolkodik, de semmi olyan szerkezet nem jut eszébe a lakásban, amibe ne a szabványelem illenék. Előveszi a telefonját, hogy beállítsa rajta az ébresztést. Bekapcsolja. Már csak alig két órája maradt az alvásra. Elhatározza, hogy arra a két órára nem kockáztat, bevesz egy fél altatót. Csak egy felet.

Azt, hogy mennyire rászokott az altatóra, csak a kétségbeesés jelzi, amely elfogja a kiürült doboz láttán. Feltúrja az egész fürdőszobát, hátha akad valahol egy elgurult szem, aztán négykézlábra ereszkedve a mosdószekrény alá kotor, mert homályosan emlékszik rá, hogy egy hónappal korábban egy hasonló éjszakán kinyomott a levélből egy tablettát, és az elgurult valahová. De az már egy hónapja történt, akkor, amikor bőven volt még háromlevélnyi a dobozban. Olyan sok, hogy hajnalban felriadva akár egy másodikat is bevehetett, távol tartandó a napkelte előtt rendszeresen érkező rémálmokat.

Miközben keresgél, kint a konyhában egymás után többször is pittyeg a telefonja. Ki üzenhet ilyenkor – tűnődik. Talán a bank? Éjszaka küldik az egyenleget?

Visszamegy, leül az asztalhoz. A kijelző nem mutat új üzenetet.

Elkezdi olvasgatni a korábbiakat, hátha csak a sorrend beállítása rossz, azért nem jelenik meg a legfrissebb. Olvasatlan üzenetet egyáltalán nem talál, ami meglepi. Érthetetlennek tűnik, miért nem jelzi a készülék, mi jött, ha egyszer hallhatóan fogadta az üzeneteket. Lehet, hogy már az ébresztés szólt az előbb? Az ki van zárva, hiszen még be se állította az időt. A telefonon háromnegyed négy van. Hogy lehet az? Megnézi a karóráját, azon meg negyed hat. Fölkel, a mikróra pillant, azon is van egy digitális óra, öt óra tizenkettőt jelez.

Figyelmesen megvizsgálja a karóráját, aztán feljebb a karját. Nem, az ő testén nincsenek semmiféle lyukak, minden, ami őt alkotja, az odabent van. Belül vannak az emlékei, él, él, él, működik a tudata, nem pereghet semmi onnan, nem folyhat el, mint valami illékony folyadék, azonos maradt magával, csak az idő játszik vele már megint. Ettől valahogy megnyugszik.

Arra ébred, hogy elzsibbadt a karja, szinte nem is érzi. Hát persze, a kézfejére döntötte a homlokát, úgy aludt el az asztal mellett. Világos nappal van. Rápillant a karórára, már fél tíz. Nem ébresztette a mobil, hiába állította be. Kimegy a fürdőszobába, ott van az üvegpolcon egy teljes, érintetlen levél altató. Pedig éjjel mennyit kotorászott.

Felpillant a tükörbe. Az orrnyerge fölé mély, kontúros lukat nyomott az órája. Elkerekedve bámul vissza rá a homlok közepéről, mint egy odatetovált, lehunyhatatlan harmadik szem.

NAPFOGYATKOZÁS

Mindaz, amit most elmesélek, nagyon régen, még a mobiltelefonok előtti korban történt. Az egész ország a napfogyatkozás lázában égett, mintha a világvége közeledett volna. Én rá se hederítettem a napfogyatkozásra, a saját gondjaimmal voltam elfoglalva, a saját erőim fogyatkozásával és az egyre terebélyesedő, lassan a teljes életemet beborító sötétséggel. Egy lehetetlenül rossz házasságban vergődtem, egy alig több mint egyéves csecsemővel. Olyan boldogtalan voltam akkoriban, hogy bárkibe képes lettem volna beleszeretni, aki egy jó szót szól hozzám, vagy akár csak barátságosan rám pillant.

Akkor ismertelek meg téged, aki a boldogtalanság eme rettenetes, sötét kútja fölé hajoltál. Jó nagy, kerek fejed volt, lentről nem is igen látszott más, kitakarta körben az eget.

Alig találkoztunk, mindössze kétszer, ez a két találkozás azonban kapaszkodót nyújtott a képzeletemnek, és legalább gondolatban kiléphettem abból, ami akkoriban körülvett.

Egy este csengett a telefon, tolmácsolni hívtak. Örültem, hogy még rajta vagyok a címlistájukon. Egy rockzenész mellé kerestek fordítót, koncert előtti rövid interjúhoz. Kapóra jött a meghívás arra a fesztiválra. Korábban soha nem jártam ilyen helyen, amióta meg anya lettem, fel sem merült, hogy koncertre menjek. A honorárium, amit ajánlottak, képtelenül alacsony volt, ígértek viszont hozzá két ingyen belépőt az aznapi összes programra.

Semmi pénzünk nem volt, ezért jobban örültem volna, ha a második karszalag helyett kicsit magasabb összeget mondanak be, fellelkesített viszont a gondolat, hogy esetleg találkozhatok veled, sőt talán egy egész órát eltölthetünk együtt. Felhívtalak a munkahelyeden, örültél. A naptáradat nézegetted, azt mondtad, nem biztos, hogy időben odaérsz, de mindenképpen bejutsz majd valahogy, és megkeresel a kék sátornál.

Én azért a biztonság kedvéért vártam rád a bejáratnál negyedórát: nem értél oda. A langaléta szervező, aki elém jött, azt mondta, most már muszáj bemennünk. A második jegyet visszaadtam neki, ő pedig becsúsztatta egy fekete bőrmappába. Pár méter után egy csoport fiatal lépett oda hozzá, ő pedig kihajtotta a mappát, kihúzott néhány jegyet, és eltette a pénzt. Lépegettünk a poros úton a helyszín felé, egyszer csak rákérdeztem, hogy mennyi is a honor ezért a fordításért, és hogy kell-e számla. Azokban az időkben még nem kellett mindenért számlát adni, bíztam benne, hogy megúszhatom anélkül. A szakállas csávó gondolkozott, aztán engedékenyen bemondott egy összeget, ami kétezer forinttal magasabb volt az eredetileg megbeszéltnél. A csontomig elvörösödtem. Ez a kis szemétláda azt gondolta, hogy üzletet akarok vele kötni: hogy a hallgatásomért cserébe nagyobb honort kérek. Még most is elszégyellem magam, ha erre gondolok, de neki természetes lehetett a dolog, mert amikor szétváltunk, futólag a mappára mutatott: – Maradjon köztünk!

Köztünk marad, nyugi, te kis rohadék – gondoltam. Nagyon sok volt akkor az a plusz kétezer forint, fejben rögtön átszámoltam pelenkába.

A színpad előtti placcon alig lézengtek. A sarokban egy csapat külföldi szunyókált hálózsákokba burkolózva, feje alá gyűrt cuccal. A sajtó képviselői oldalt várakoztak, a fotósok állítgatták az objektívjeiket. Bementem a függöny mögé, mondtam a biztonságiaknak, hogy én vagyok a tolmács. Ellenőrizték a személyimet és a belépőkártyámat, nehogy valami őrült rajongót engedjenek át a szűrőn, aztán hátrakísértek. A talpig feketébe öltözött zenésznek testszaga és migrénje volt, véreres szemmel nyújtotta a kezét, és rögtön megkérdezte, nincs-e valami fájdalomcsillapítóm. Szerencsére volt, le akartam fordítani a dobozból az ismertetőt, de csak legyintett. Talán a fejfájás miatt volt ilyen visszafogott, az interjúk mindenesetre kényelmesen rövidre sikerültek. Mindössze ketten tettek fel neki kérdéseket, amelyekre egyszerű, érthető mondatokban felelt, tapintatos szünetet hagyva egy-egy mondat után. A jövés-menés és a fényképezés felriasztotta a hálózsákos alvókat, akik kócosan, hunyorogva pislogtak a takaróik alól, hogy tényleg azt az embert látják-e itt nyilatkozni, aki este színpadra lép. Amikor leesett nekik, hogy tényleg, sugdolózni és szedelődzködni kezdtek, de a biztonságiak rögtön összezártak a sajtósok mögött, jelezve, hogy civilek közeledéséről szó se lehet. Ötven perc se telt el, már végeztem a munkával, amiért idehívtak.

Szűk négy óra állt összesen rendelkezésemre két szoptatás között, beleértve az oda- és visszautat, ezért sietnem kellett, ha látni akartalak. Abban bíztam, hogy ott nézelődsz már valahol kint, csak nem találtad meg a kék sátrat. Elköszöntem, és elindultam vissza a híd felé.

Ha lett volna akkoriban mobiltelefonom, akkor beszélhettünk volna egymással, és megmondhattad volna, hogy nem vagy ott. Ha lett volna akkoriban mobiltelefonom, és megmondtad volna, hogy nem vagy ott, akkor megismerkedhettem volna valaki mással a boldogtalanságnak ezekben a feneketlen hónapjaiban.

Ha lett volna mobiltelefonom, valószínűleg már az se segített volna. Így utólag látom, mennyire el voltam szánva arra, hogy a következő hat évemet mindenképpen veled rontsam el. Mindenki más kompromisszum lett volna, dekadens normalitás. A sötétből csak a sötétbe lehetett átlépni, sötétséghez szokott szemem el se bírt volna másféle fényviszonyokat.

Lépegettem az ösvényen a külön erre a célra vásárolt bordó papucsban. A papucs alján még ott volt az árcédula, ami annyi bajt okozott nekem a megelőző napokban. A rettenetes házassághoz tartozott ugyanis egy rettenetes anyós is, aki azzal az ürüggyel, hogy a gyerek ellátásában segít, rendszeresen megjelent a lakásunkban, és felügyelete alá vonta a teljes háztartást. Így történhetett, hogy amíg bevásároltam, megtalálta a bűnös papucsot az ajtóban. Alkalmas pillanatban aztán fölemelte, és felmutatta a bűnjelet, méghozzá úgy, hogy látsszon a talpán az árcédula:

– Nem szégyelled magad, lyányom? Ilyesmire költeni a pénzt? Inkább annak a szegíny gyereknek venné’ valamit!

A szegény gyerek épp az ágyacskájában aludt, nem neheztelvén különösebben az anyja új papucsa miatt. De lehet, hogy csak azért, mert szegény kis ártatlan még nem fogta fel az anyai tékozlás hosszú távú következményeit, beérte azzal, hogy akkor sírt, ha éhes volt vagy tele lett a pelenkája. Mivel akkoriban gyakorlatilag egyedüli pénzkereső voltam a családban, úgy éreztem, jogom van ehhez a papucshoz. Szabadságharcom fontos hídfőállásának tekintettem, a ruházkodáshoz való jog jelképének. Az anyós érezte, hogy visszavonulót kell fújnia, ezért csak annyit fűzött még hozzá, hogy ha legközelebb venni akarok valamit magamnak, akkor neki szóljak, majd ő hoz nekem a kínai piacról. Ne költsem esztelenül a pénzt.

Szóval sokba került nekem az a papucs – neked akartam tetszeni benne.

A tömeg fejfájdítóan hullámzott, elviselhetetlen volt a szagok és zajok kavargása, az egyenletes háttérdübörgés. Letértem oldalra, próbáltam nem elsodródni. A mellem fájón feszült, jelezve, hogy a négy óra fele már letelt. Szlalomoztam a sátrak között, aztán látva, hogy az ellenirányú áramlás sehol nem csökken, kerülőutat választottam. A kötéllel lekerített sávra tértem, átbújva a kordon alatt. Itt nem volt senki. Éppen az járt a fejemben, hogy le kéne már állni a szoptatással, elég nagy hozzá a gyerek, amikor váratlanul valami puhát éreztem a talpam alatt. Mire áthelyezhettem volna a testsúlyomat, bokáig süppedtem a langyos, iszapos földbe. A bugyborgó süppedés nyomán iszonyú ammóniaszag csapott fel. Kirántottam a lában a masszából és körbenéztem. Az elkerített rész a mozgóvécék korábbi helye volt, a talajt nyilván a kiszivárgó húgy és szarlé itatta át annyira, hogy a kánikula ellenére síkosan fénylett a föld. Jól látszott a fülkék nyoma, épeszű ember nem is lépett oda rajtam kívül.

Fél lábon ugrálva forgolódtam, de sehol nem volt víz a közelben. Kénytelen voltam lelépni, cuppogott a vadonatúj bordó papucs a lábamon.

Folyóvizet csak nagyon távol, az ellenkező irányban találtam, végig kellett állnom egy kígyózó sort a csap előtt. Szobroztam a szaros lábammal és türelmesen vártam, hogy megtöltsék előttem a marmonkannákat meg a pillepalackokat.

Éreztem, ideje hazaindulnom.

A megállóban rengetegen tolongtak, valami szerencse folytán azonban sikerült leülnöm a HÉV-en. Az egyik papucsom bordó volt, a másik ázott-sötétbarna. A gondolataimba merültem, néztem az ablakból a lakótelepi házakat, amelyeknek ablakait fényvisszaverő fóliával sötétítették el a hőség ellen. Mellettem egy csoport kamasz a napfogyatkozásról beszélt, vásároltak maguknak spéci szemüveget. Másnap délre jósolták az ég elsötétedését, augusztus 11-re: erről vitatkoztak.

Csak fél füllel hallgattam őket, bámultam ki a poros megállókra. Egyszer csak valami langyos nedvességet éreztem a trikómon. Ültem ott mozdulatlan arccal, le se pillantva, mint aki titokban, a melleivel sír.

JÁTSZÓDJATOK!

A PIONEER-10 ŰRSZONDA

Mire Jérôme visszajött a kupéba a villanyborotvával, már Fabrice is felöltözve ült, és a szendvicséről fejtegette le az alufóliát. Jérôme nehezen borotválkozott meg a mozgó vonaton, és csak üggyel-bajjal talált bele pisilésnél a megsárgult csészébe. Alig aludtak valamit a couchette-ben, mert a szomszédban utazó részeg románok hajnalig kiabáltak és csapkodták a fülke ajtaját.

Jöhettek volna nyugodtan repülővel is, de Jérôme ragaszkodott a vonathoz. Sokszor hallotta az apjától, hogyan utazott annak idején először Párizsba ugyanezzel a vonattal, és felnőtté válásának alkalmából szimbolikusan meg akarta ismételni ezt az utazást visszafelé, Magyarországra, a hátrahagyott időbe. Igazából a gyerekkorát szerette volna maga mögött hagyni.

Jérôme apja zongoraművész volt. A háború után egy ideig Párizsban tanult ösztöndíjasként, aztán hazatért Magyarországra, 1956-ban pedig újra, végleg elhagyta a hazáját. A közbeeső években számtalan külföldi meghívást kapott, de utazásait rendre ellehetetlenítették, külföldi kapcsolatai elsorvadtak. Úgy érezte, képtelen továbbra is ebben a kisszerű, fojtogató levegőjű országban élni, és amint lehetett, elment. Későbbi feleségét, aki már franciának számított, egy szintén magyar származású idősebb orvos révén ismerte meg, Marie-Odette apja emigráns magyar szívspecialista volt, szenvedélyes koncertlátogató. A leendő vő és a leendő após egy koncert utáni fogadáson találkoztak, és együtt szidták az országot, amelyet elhagytak. Az emigráns orvos egy előkelő családból való francia lányt vett el, Jérôme nagyanyja az Invalidusok dómjában esküdhetett, és életében ki se tette a lábát Neuillyből, a jól szervezett gyarmati utakat leszámítva. Jérôme anyja már ebbe a környezetbe született, magyarul nem is tudott, természetesnek találta, hogy kisfia a főváros legjobb magángimnáziumába járjon, és csakis a hasonszőrű családok gyerekeivel érintkezzék. Jérôme apja igen híres volt, rendkívül jómódú, ezért Marie-Odette felmenői hajlandók voltak eltekinteni minden egyéb kissé maszatos körülménytől, és az unokát már kékvérű kis franciának tekintették. Ami keveset Jérôme mégis tudott magyarul, azt az apjától tanulta: Arany János, túrós csusza, a kurva életbe, nincs pénzem, meglepetés, Hóc-hóc, katona, mikor megyünk Váradra.

Ha Váradra nem is, Budapestre azért elindultak. Fabrice szülei csak úgy egyeztek bele az útba, ha Jérôme apja ír, és ha lehet, telefonál is a még fellelhető budapesti rokonoknak, és megígérteti velük, hogy segítenek a gyerekeknek. A fellelhető rokonok, vagyis Eszter néni, valamint egy ügyvédként dolgozó unokatesó nem voltak elragadtatva a váratlan feladattól, de természetesen mindent megígértek, és remélték, hogy a fiatal, ismeretlen fiú beéri majd egy udvariassági látogatással. Jérôme apja nemcsak hogy elhagyta az országot az akkor még ellenforradalomnak mondott zavaros időszakban, hanem rendszeresen szerepelt is a Szabad Európa műsoraiban, és kapcsolatot tartott mindenféle szakállas budapesti alakokkal, akik valaha nyilván tehetségesek voltak, de az eltelt évtizedekben elvesztették az állásukat, az álmaikat, a családjukat, és apránként a józan eszüket is. Az ilyeneknek küldözgetett Jérôme híres apja mindenféle hanglemezeket, könyveket, és sajnos vélhetően néha pénzt is.

Fabrice nagyon belelkesedett, amikor először fölmerült az ötlet, hogy Mauritius helyett inkább utazzanak Kelet-Európába, Budapestre. Ez sokkal egzotikusabbnak látszott. Izgalmas kalandokat remélt ettől az egy héttől, titokban még a szüzessége elvesztését is, ami így közvetlenül érettségi előtt rendjén is lett volna.

Fabrice második óta ugyanabba a lányba volt szerelmes, reménytelenül. Párszor teniszeztek, egyszer csókolóztak, de igazából semmi nem történt köztük. Az aktuálisan felmerülő lányokat viszont rendszeresen ezzel a plátói, beteljesületlen szerelemmel gyötörte. Egy idő után mindegyiknek előhozakodott vele, hogy van ez az Hélène, aki valójában nincs is, és hogy az élete nagy találkozása tulajdonképpen már lezajlott, pontosan tudja, hogy ő volt az igazi, de elszalasztotta. Ilyenkor mindig elővette a fekete-fehér képet, ahol a lány félrebillent fejjel, homlokára tolt napszemüvegben nézett, és a vékony szálú, barna haján jobb oldalról átsütött a fény. Nem volt különösebben szép, picit előreálltak a fogai, ahogy mosolygott, de a mélyen ülő, sötét szemében kétségtelenül volt valami báj. Jérôme már azon a második utáni nyáron, amikor a fotó készült, akkor se nagyon értette ezt az őrületet, azóta pedig kifejezetten aggasztónak találta a barátja rajongását. Azt mondogatta neki, majd elmúlik, előbb-utóbb kiszeret majd ebből az Hélène-ből. Fabrice időről időre elővette a képet, és bejelentette, hogy még nem múlt el, még mindig ugyanazt a meghatározhatatlan sajgást érzi a mellkasában, és még mindig elakad a lélegzete, ha nagy néha, véletlenül összefut a lánnyal.

Az imént, amikor Jérôme visszajött a mosdóból, Fabrice megint az agyongyűrt képet nézegette, és újfent bejelentette, hogy még nem múlt el. Március 3-án beszélt utoljára vele, a metróban, véletlenül. Sóhajtott, visszacsúsztatta a fotót a nagy hátizsákba, és nekilátott a kenyérnek. Jérôme nem ismételte el, amit ilyenkor szokott, hogy de el fog múlni, egyszerűen csak azt gondolta, hogy a haverja hülye, egy mazochista, vagy egyszerűen csak retteg a létező csajoktól, és sokkal jobban elvan egy nemlétezővel, akivel nem kell beszélgetni, és nem kell megfogni a kezét vagy a mellét.

Közeledtek Budapesthez. Parlagfüves, szürke árokpartok mellett robogtak el, és közben a szomszédos fülkékben is leszálláshoz készülődtek az utasok. 1972 májusa volt.

A két fiú csak a pénzt, az útlevelet és az útikönyvet meg a régi térképet rakta az övtáskába, az összes többi holmit a hátizsákba gyömöszölték. Amikor leszálltak, arcukba vágott a pályaudvar üvegteteje alatt megszorult, vasszagú meleg.

Fabrice kidobta a maradék szendvicset egy drótkosár szemetesbe, és elindultak megkeresni a csomagmegőrzőt. Úgy tervezték, hogy először szállást foglalnak, aztán este odaviszik a cuccot. A csomagmegőrző tele volt az övékéhez hasonló fémvázas hátizsákokkal, de az övékén ott volt még a Lycée Saint-Jean de Passy emblémája, amit tavaly a biciklitúra előtt varrattak fel a csomagokra a szülőkkel. A Saint-Jean de Passy a legjobb, de mindenképpen az egyik legdrágább párizsi magángimnázium volt, amely nemcsak a diákokat, de a szülőket is megválogatta, az osztálytársaik többsége a 16. kerületben lakott, ők is. Egyikük a rue de Traktirban, másikuk a Delau-ban, az egyes metró vonalán. Ezek a gyerekek télen kockás börberisálat, nyáron sötétkék Saint-Tropez mokaszint viseltek és galléros Lacoste pólót. Azért nem voltak teljesen egyformák, Jérôme ugyanis nagydarab volt és fekete hajú, Fabrice pedig szőke, és inkább törékeny.

Egy utcai fülkéből megpróbáltak telefonálni, hogy szóljanak, megérkeztek. Hamar szétkapcsolt, úgyhogy visszamentek a megőrzőbe és váltottak még kétmaréknyi kétforintost, aztán újra feltárcsázták Jérôme apját. A papa a lelkükre kötötte, hogy ismeretlen helyekre ne kószáljanak, részegek közelébe ne menjenek, politikai kérdésekről ne társalogjanak, és sötétedés után ne nagyon járkáljanak az utcán. Aztán Jérôme anyja is átvette a kagylót, és azt hadarta, hogy nagyon vigyázzanak ám magukra, mert az ott egy kommunista ország, ott diktatúra van, de szerencsére itt Jerôme apja gyorsan visszavette a telefont, és jó vakációzást kívánt.

A 4-es villamosra szálltak, de nem tudták kezelni a jegyet. Egy kedves, szőke hajú lány segített nekik. – El fog múlni – emlékeztette Jérôme Fabrice-t, aki hosszan, tűnődve nézett a lány arcába, aztán lehuppant egy szabad ülésre, és azt felelte, hogy nem fog.

A November 7-e téren szálltak le, mert az útikönyv szerint ide közel volt a Hősök tere. Abban bíztak, hogy ott találnak valami szállodát, és egyúttal megnézik a Liszt Ferenc teret is, ami előre be volt jelölve, mert Jérôme apja fiatalkorában ott tanult a Zeneakadémián.

A téren nem volt semmi érdekes. A Zeneakadémia ajtaja be volt zárva, szemben egy közkönyvtár és egy patika szanzavérái porosodtak az üveg mögött.

Megkeresték az 1-es buszt, azzal elmentek a Hősök terére, ahol hosszan röhögtek a szobrokon és találgatták, merre lehet az Állatkert. A Különlegességi cukrászdában ettek két krémest, és kifelé bámulva megbeszélték, hogy a Népköztársaság útja majdnem pont olyan, mint az Avenue Foch, és akár Párizsban is lehetne, ha nem járna rajta az a sok Skoda, Zsiguli meg Dacia. Aztán Fabrice-ra megint rájött a hülyeség, kezdte volna mesélni, hogy milyen süteményt szeret Hélène, de Jérôme nem hagyta végigmondani, hanem felhívta a figyelmét az unatkozó, csipkefejdíszes felszolgálónő óriási melleire. Lejjebb vette a hangját és azt firtatta, Fabrice szerint szokott-e szopni, mire ő rávágta, hogy tuti hogy szokott, mert azok a nők, akinek ilyen formájú szájuk van, azok mind szoktak. Amikor fizettek, és a nő eltette a pénzt a pincértárcába, ők nem merték közelről ellenőrizni a látványt, csak vigyorogtak a márványlapra.

Szállodát, Hotel vagy Motel feliratú helyet ezen a környéken se találtak, úgyhogy elindultak gyalog vissza a pályaudvarra. Arra számítottak, útközben majd belebotlanak valamibe, ha meg nem, elmennek az állomáson az Információhoz.

Közben lassan, észrevétlenül alkonyodott, a Liget felől kicsit hűvösebb légáramlatok érkeztek. Szürke, alacsony ég ereszkedett a kerület fölé, a párapaplan fölött felhőgomolyok gyűltek és még fülledtebbé tették a lenti levegőt. Sok-sok réteggel távolabb, túl a levegőég burkain a Pioneer-10 űrhajó elhagyni készült a Nap bolygórendszerét, hogy kilépjen a csillagközi térbe. Ők megtorpantak egy cipőbolt kirakata előtt, szemügyre vették a férficipőket. Sok rondát láttak, de két egész jót is. Jérôme zsebszámológépen átszámolta az egyiknek az árát. Nagyon olcsó volt, ahogy a süti is. Kiértek a sarokra, ráfordultak a körútra. Már majdnem este volt, nyári illatokkal teli sötét. Villogtak a fényreklámok, zörögtek a villamosok. Arra gondoltak, útközben még megisznak valamit, de mivel nyitva tartó boltot már nem találtak, találomra betértek a Lenin körúton egy Presszó feliratú helyre.

A cigifüstös helyiségben piros műbőr fotelek álltak, a hátsó részt pedig zárt fabokszok tagolták. Ide húzódtak be, várták a ragacsos asztal mellett a pincért. Soká ültek így, szólt a magnó, a számot egyikük se ismerte. Egy öregasszony haladt el a boksz mellett, rájuk pillantott, aztán eltűnt valahol hátul. Két jaffát rendeltek, és már ezt szívogatták a pohárból, amikor a kötött pulcsis öregasszony megint megjelent. Fabrice-nak hirtelen az a homályos érzése támadt, hogy látta ma ezt a nyanyát a villamoson, aztán viszont az jutott eszébe, hogy nyilván nem ugyanezt, hanem egy hasonlót. Az öregasszony lecövekelt az asztaluk mellett és magyarul beszélve, mutogatva megkérdezte, hogy odaülhet-e hozzájuk. Intettek, hogy igen, mire a nő folytatta a karattyolást és a hadonászást, csak úgy rezegtek a karikafülbevalói. A fiúk ösztönösen az övtáskához nyúltak az asztal alatt. A nő észrevette, és nem bántódott meg, hanem a paszport szót kezdte nevetve ismételgetni.

Jérôme megmutatta az útlevelét, mire a nő elégedetten egy tizennyolcast rajzolt az asztallapra és kiabált a pincérnek, hogy Lalikám, gyorsan ide azt az agancsost a fiúkáknak. A pincér három Hubertust hozott és ő is megnézte az útlevelet, aztán letette eléjük a poharakat. Fabrice fizetni akart, de a néni nem hagyta. Koccintott velük, és nevetgélve magyarázott. A fiúk felálltak, magyarázatképpen Jérôme mondani kezdte franciául, hogy nekik még hotelt kell keresniük. Erre az öregasszony saját magára mutatott, hotel, és gyengéden visszanyomta Fabrice-t. Papírt hozatott a pincérrel és elkezdte lerajzolni, hol vannak most. Jérôme udvariasan elővette a térképet, a néni egy szomszédos utcára bökött, aztán megint két kézzel magára, hogy hotel, és elpantomimezte, hogy nála lehet aludni, ott elcsicsikálhatnak szépen a fiúkák, eszem a rózsás kis sarkukat.

A pincér kisvártatva kevert pálinkát tett eléjük, és most se hagyta, hogy fizessenek: ezt is a néni állta. Fabrice letámolygott az alagsori vécébe és szédelegve nézte magát a mosdó feletti tükörben. Amikor visszaért az asztalhoz, az öregasszony épp fényképezett. Egy szögletes polaroidgépet tartott a kezében, és intett, hogy üljön ő is a barátja mellé. Közben Jérôme megint kapott egy pálinkát, ott állt előtte az újabb üres pohár. Belevigyorogtak a képbe, a néni meg kinyomtatta, lengetve megszárogatta és odaadta neki, aztán csinált egyet emlékbe magának is. Rögtön utána elővett a retiküljéből egy hasonló technikával készült fotót, amin egy sápadt, mosolytalan, műanyag nyakláncos kislány üldögélt. A kép ugyanitt készült, a gyerek a presszó sarkában pózolt, lábait keresztbe vetve. A fiúk kérdésére, hogy ő is turista-e, a néni rázta a fejét, és valami olyasmi derült ki, hogy a kis penészvirág a rokona.

A következő pálinka már végképp a fejükbe szállt, botladozva követték a nénit a járdán. Elég hosszan gyalogoltak, Fabrice közben azt mondogatta, hogy meg kell jegyezni az útvonalat, mert ma este még elhozzák a hátizsákokat a pályaudvarról. Az Aradi utcába fordultak be, itt már nem volt közvilágítás. Innen egy kisebb mellékutcába jutottak, az esti melegben salétromos hűvösség áradt a pinceablakokból. Száradó kutyaszarokat és útfelbontásokat kerülgetve eljutottak egy kétemeletes, felállványozott bérházig. A néni kinyitotta kaput, a gerendákat kerülgetve, kapaszkodva mentek fel a kihasasodott lépcsőn, és Fabrice azt motyogta, hogy ez mégse lehet hotel. Jérôme röhögött, de engedelmesen ment ő is a másodikra, mintha hipnózisban lépegetne.

Leválasztott, valamikor tágas polgári lakás előszobájába léptek, ahol a fogason még ott lógtak a család télikabátjai. Jérôme szerette volna tisztázni a félreértést és visszafordulni, Fabrice meg azt kérte, legalább pisiljenek, neki majd’ szétreped a hólyagja. Kimentek a mellékhelyiségbe, közben a néni ismételgette, hogy nem drága, pas chere, és máris a kezükbe nyomott két újabb kupica pálinkát. Mondták, hogy köszönik, már nem kérik, tényleg menniük kell, mire az öregasszony valósággal beléjük tukmálta a két vilmoskörtét és lenyomta őket a konyhaasztalhoz. Közben eltűnt valahol hátul, aztán hangosan magyarázva visszajött, és megpaskolta az arcukat, mint valami elégedett nagyi a vasárnapi ebéd után. Ismét elővette a kislány képét, de a fiúk riadtan tiltakoztak, hogy jaj, fel ne ébressze őt, és mutatták, hogy már indulnak is.

Mind a ketten meglehetősen részegek voltak, csak másképp. Fabrice erősen émelygett, és az a körvonalazatlan érzése támadt, hogy egyrészt nem tudja, hol van, másrészt mégiscsak látta ma már ezt a festett szemöldökű öreglányt, méghozzá ma, a villamoson, amikor az a fiatal lány kilyukasztotta nekik a jegyet. A részegség puha és ingoványos földje alól meglepő élességgel látott rá a délutánból elővillanó, eltemetett képekre. Jérôme imbolygott, nehezen tartotta magát a széken, a tudata viszont mintha különválva, kívülről követte volna az eseményeket, azt is, hogy őt, Jérôme-ot fizikailag az ájulás környékezi. Azt is tisztán hallotta, hogy az öregasszony angolul hívja őket egy másik szobából, aztán magyarul kezd karattyolni, és a szóáradatból kicsillan a meglepetés szó. Lepedőkkel a kezében újra megjelent, és szabad karjával kihajtott előttük egy ajtószárnyat.

Az apró szoba rendkívül alacsonynak tűnt a fölé épített galériától, ezért ösztönösen lehúzták a fejüket. Olcsó illatosító szaga terjengett, az utcai sötétítőfüggöny el volt húzva. Az öregasszony villanyt gyújtott, és akkor megpillantották a falon a fotókat.

Az ajtó belső felét, a galériát tartó oszlopokat és a falakat polaroidképek borították. A képeken a presszóbeli gyereklány volt látható többnyire meztelenül, különböző pózokban. Az egyik képen egy kopaszodó férfi előtt térdelt, aki mélyen a szájába hatolt a nemi szervével, a másik képen egy sárga kanapén feküdt széttárt lábbal, Jérôme abban a megbillenő, alig felidézhető pillanatban egy olyan képet is látott, ahol a térdeplő, vézna kislányt hátulról egy szakállas öregember hágja. Fabrice megkapaszkodott az egyik oszlopban, szédülés környékezte, a barátja pedig hirtelen valami furcsa hangot hallatott, ami először nevetésnek, utána köhögésnek hallatszott, és csak a lépcsőházban derült ki, hogy valójában öklendezés. Fabrice az állványzat tövébe okádott, a karját felhorzsolta a deszkákból kiálló százas szög. Jérôme cibálta lefelé, hogy tűnjenek már el, húzzanak, amilyen gyorsan csak lehet.

A Rudas László utca közepéig futottak hol megállva, hol nekilódulva. Onnan Fabrice megpillantotta a távolban araszoló villamosokat, és azt mondta, szerinte tudja, hol vannak. Találtak egy telefonfülkét, beledobálták az összes maradék kétforintost, és felhívták Jérôme apját. Érdekes, tíz óra is elmúlt, de azonnal fölvette. Higgadtan arra kérte a fiúkat, ellenőrizzék az útlevelüket és a pénzt. Megtették, minden megvolt. Akkor azt tanácsolta, hogy ne mozduljanak onnan, ahol most vannak, hanem hívják vissza néhány perc múlva. Egy kapualjba húzódtak a következő hívásig. Jérôme apja most szigorúbbnak hallatszott, mint az imént. Arra kérte őket, haladéktalanul üljenek taxiba és szálljanak fel a következő induló, éjszakai vonatra. Van harminchét percük, hogy elérjék: ellenőrizte. Ha nem sikerül, taxival menjenek fel a rokonokhoz, és egy lépést ne tegyenek egyedül, legkésőbb a reggeli vonattal induljanak vissza. Siessenek. Aztán letette.

Most ijedtek csak meg igazán. Jérôme haja izzadtan tapadt a halántékára, arca megnyúlt, és olyan elesettnek tűnt, mint egy gyerek. Szerette volna, ha most hirtelen kézen fogja valaki, és hazavezeti ebből a rémálomból.

Taxi nem jött, de nem is volt rá szükség, mert az állomás közel volt, tíz perc alatt odaértek. A csomagmegőrzőt viszont zárva találták, sőt le is volt rácsozva, és hiába kiabáltak, kukucskáltak be a rombusz alakú réseken, nem volt odabent senki, csak egy éjjeli villanykörte világított.

A vonat már bent állt egy oldalsó vágányon, de a csomagjukhoz nem fértek hozzá. A maradék pénzből megint megpróbáltak telefonálni, ám a készülék az összes aprót elnyelte, aztán kicsengés után rögtön szétkapcsolt. Fabrice dühében ütni kezdte, és belerúgott az üvegfalba is. Jérôme, aki már színjózannak érezte magát, lecsendesítette: mögöttük egy rendőr sétált el, és szigorúan megnézte a telefonkallantyút rángató, rugdosódó fiúkat.

Verejtékezve rohantak át az úttesten, be a pályaudvarra, vissza a peronra, miközben a hangosbemondó többször is bemondta, hogy a Párizsba tartó vonat öt perc múlva indul, kérik az utasokat, hogy csukják be az ajtókat. Jérôme úgy döntött, fel kell szállni, az apja majd elhozatja a hátizsákokat. Fabrice szerette volna, ha szólnak a kalauznak, hátha ő ki tudja nyittatni a csomagmegőrzőt, ám a kalauz közben felszállt a vonat közepén. A peronról már eltűnt az összes utas. Felugrottak, szívdobogva álltak a nyitott ajtónál, és akkor, ott, némi késéssel Fabrice azt kérdezte a barátjától, hogy látta-e a képeket. Jérôme válasz helyett csak azt motyogta, hogy tiszta hányás a pofád, töröld már le.

Egy üres kupéban leültek, Fabrice az alvadt véres sebhelyet vizsgálgatta a karján, ahol a szög felsértette. Most érezte csak meg, mennyire sajog. Leroskadt, fejét a támlának döntötte, és váratlanul sírva fakadt. Folyt a taknya, úgy nézett maga elé, és mikor Jérôme halkan megkérdezte tőle, hogy nagyon fáj-e, akkor kitört belőle a zokogás, hogy nem, nem fáj, csak a kép. Az Hélène fényképe. Hát nem érti Jérôme, hogy az a kurva kép is a hátizsákban maradt.

A Pioneer-10 űrszonda folytatta útját, fedélzetén az apró, aranyozott lemezzel, amely információkat tartalmaz a Naprendszerről, a Földről, és annak lakóiról, az emberekről, hogy kétmillió év múlva, fokozatos lassulás után elérje majd végső célját, a Bika csillagkép legfényesebb csillagát, az Aldebarant.

GALAMB

A kisváros egyetlen nyitva tartó kávézójában csak férfiak ültek. Bámultak ki a hátrafelé nyíló utcára, figyelték a templom előtti terecske álmos forgalmát. Mögöttük őrjöngve csapkodta a sziklákat a tenger, de ők ki se pillantottak a maszatos ablakokon: a helyieket nem érdekli a panoráma, se a sárga fénnyel érkező, langyos, mediterrán naplemente. Amikor negyedórával előtte beléptem a kávézóba, az összes arc felém fordult. Lassan kortyoltam a zaccos, erős kávét és pásztáztam közben a műkövet, a papucsba bújtatott csontos, elgyötört lábfejeket, az aszaltfüge lábujjak megvastagodott körmeit. Halászok lehettek. Szállásadónőm fekete, repedezett sarkára gondoltam, miközben a férfiak vélhetően rólam kezdtek el beszélni, és ahogy fölemeltem a tekintetemet, egy foghíjas vigyor fogadott.

A bajuszos lovagló ülésben ült a szemközti asztal mellett és röhincsélve, ütemre ingatta a fejét. Gyorsan leszámoltam a pénzt és kisiettem. Kifelé a vászonszatyor füle fölakadt a kilincsen.

Alacsonyan sütött a nap, megvilágította a templom előtti terecskét. Leültem, kibújtam a papucsból, olvasgatni kezdtem az útikönyvet. A mellettem lévő padon két nő ült. Első pillantásra egykorúnak látszottak, cserzett, keserűen árkolt bőrük alapján ötven körüliek lehettek. Az egyik fekete kendő alól erős, őszbe hajló tincs lógott ki, a másik alól fénytelen, még sötét haj pöndörödött elő. Nem néztek egymásra, kezüket a térdükön nyugtatva bámultak fekete harisnyás, posztócipős lábuk elé.

A kávézó ajtajában váratlanul megjelent az előbbi bajuszos férfi, és arcán a még mindig pajzán vigyorral kiabálni kezdett. A két nő nem reagált, pedig az világos volt, hogy ez a pár elhadart mondat valahogy nekik szól. Aztán izgatottan váltottak pár szót egymással: meglepődtem, hogy a jobb oldalinak milyen fiatal, szinte kislányos hangja van. Újra, figyelmesebben megnéztem őket, és rájöttem, hogy rokonok lehetnek. A diópác színű gyűrött vonások hasonlítottak egymásra, bár én a környék asszonyait mind egyformának láttam, mintha ugyanaz a kendős nőalak ült volna minden spalettás ház előtt ádáz mozdulatlanságba burkolózva.

Közben a két nő elé leröppent néhány galamb és várakozva szemelgetett a kőburkolaton. Kiraktam a vászonszatyorból a napszemüveget és az irattárcát, letettem az útikönyvet, aztán a kifordított táska aljáról elkezdtem lesöpörni a tegnapi uzsonna morzsáit. Mire visszapakoltam, a galambok már átjöttek az én padomhoz csipegetni. Az egyik furcsa ritmusban, rövid léptekkel tipegett, mintha nem tudná összehangolni a bólogatás és a totyogás ritmusát. Ahogy közelebb ért, a lábai közt valami fehéres, alig látható pántot vettem észre: úgy festett, mintha letolt bugyiban ugrálna. Aztán mikor fölröppent, akkor a hasa alatt megjelent egy derengő, kicsi folt, mintha felhőn állva röpködne.

Nem tudtam tüzetesebben megnézni, mert figyelmemet elterelte a bajuszos, aki most váratlanul megindult a lépcsőn, és a teret átszelve megállt szemközt a padokkal a virágtartónál.

A tartóban valami rózsaszín növény burjánzott, hosszan leomolva a kőedény falain. A lehajló szárak végén tölcsérszerű, buja kelyhek nyíltak, a korábbi virágok pedig a levelekhez hasonulva, rózsaszín papírsziromként simultak a szárra. A papucsos férfi a két nőt fixírozta, és amikor azok végre ráemelték a tekintetüket, akkor lehajolt, és mint valami szoknyát, megemelte a lecsüngő növényt, aztán dévaj elragadtatással beleszagolt az egyik kehelybe.

Adott pár gurgulázó hangot a mutatványhoz és cinkosan rám nevetett csorba fogaival, aztán visszacsoszogott a többiekhez, akik a presszó lépcsőjére tömörülve figyeltek. Idióta, futott át rajtam, ahogy a kancsal szemét néztem. A járásában is volt valami féken tartott téboly, ezt csak most, hátulról vettem észre.

A férfiak mind bementek, a nők továbbra is mozdulatlanul ültek, a délutáni nap fáradhatatlanul sütött, a megzavart galambok újból körbevették a padot.

Ahogy a bugyis – így neveztem el magamban – közelebb ért, lehajoltam, hogy jobban megnézzem. A lába közt valóban feszült valami fóliaszerű anyag, ami repülésnél alácsüngött a kisebesedett lábakról. Mozdulatlanul vártam, hogy közelebb érjen: egy hajháló volt rátekeredve. Gyerekkoromban láttam utoljára ilyet, amikor nagyanyám korán őszülő, sprőd haját szoros kontyba fésülte, aztán kisujja és hüvelykujja közt kifeszítve ráemelte a fátyolvékony burkot.

A madár évek óta vonszolhatta furcsa terhét, mert csüdig bele volt gabalyodva, és a szálak helyenként eltűntek a toll alatt, mintha bele volnának nőve. Az alsó, elpiszkolódott rész fátyolként lebegett alatta, amikor fölemelkedett: ez volt az a kis felhő, amit először észrevettem. Kerestem volna néhány külön morzsát neki, de a szatyor alján már nem volt semmi.

A csapat felrebbent. A tér jobb oldala felől erőteljes léptekkel közeledett egy magas, csontos férfi. A két nő nem nézett fel, nem mozdult. A férfi odaért, megállt a virágtartó mellett, ahol az imént a bajuszos, és halkan, de határozottan beszélni kezdett hozzájuk. Szinte dünnyögött. Azok továbbra se mozdultak, nem válaszoltak, de a hallgatásukból, vagy a férfi hanghordozásából mégse lehetett következtetni arra, ami ezután történt.

A férfi a fiatalabbnak látszó nőhöz lépett, és a vállánál fogva, határozott mozdulattal felállította. Így álltak egymással szemben, amikor váratlanul, szinte előzmény nélkül, teljes erővel az arcába ütött. Nem tűnt se dühösnek, se türelmetlennek, egyszerűen meg akart beszélni valamit. A nő újabb hallgatással válaszolt, az idősebb asszony pedig továbbra is a mamuszos lába előtti követ bámulta. A férfi odanézett, mondott neki valamit, aztán a másik oldalról is megütötte a nőt, aki most kibillent az egyensúlyából, de nem esett el. A következő két, lendületes ütést még szintén állva fogta fel, de aztán mégiscsak megtántorodott, és mint aki leülésnél elvétette a távolságot, lecsúszott a pad előtt a földre. A válláig érő fekete kendő, mint valami nagy szárny, szétterült mellette, a megtekeredő fekete szoknya alól pedig meglepően sovány test bukkant elő. A férfi a hasát kezdte ütemesen rugdosni, aztán meggondolta magát és a nő arcába rúgott. Vörösen szivárogva, szeszélyes erekben terjedt a vér a kövön, a nő összekuporodott, de továbbra se szólt egy szót se. Nem sírt, nem kiabált. A másik asszony is némán ült, a fejét se fordította a fiatalabb felé, rólam meg mintha tudomást se vettek volna. A férfi egyszer se pillantott rám, csak akkor, amikor bizonytalanul fölemelkedve megindultam feléjük.

Egyenesen a szemembe nézett. A szeme fehérje sárgás volt, a sötét tekintet azonban inkább tiszta és határozott, mint fenyegető. A testtartása se árulkodott erősebb indulatról, egyszerűen nem akarta, hogy a ritmust igénylő munkában megakasszák.

Közben a nő fél könyékre emelkedett és úgy tűnt, hogy szeretne felállni. A férfi még egyszer arcon rúgta, ezúttal olyan ügyesen, hogy fölrepedt a felső ajka. Szabad kezét a sebre szorította, a másikkal a háta mögé támaszkodott, de a férfi most a könyökhajlatát találta el, úgyhogy a földre hanyatlott. A kendő lecsúszott róla, a lebomló sötét haj szétterült a vérmaszatban. A férfi most odahajolt, kissé kifordította, mintegy hozzáigazította elképzeléséhez a testet, és ezúttal a mellet kezdte rugdosni, aztán váltásképpen alulról a nő állát, amitől a fej hamarosan hátranyaklott és úgy maradt.

Még nem végzett, elégedetlennek tűnt. Megkerülte a fekete rongyhalmazt, a háta és a pad közé állva arrébb gördítette, majd deréktájon kezdte lendületesen rugdosni. Ettől a nő apránként magához tért, félig felemelkedett és két menetben sűrű, véres hányadékot engedett lassan a kőre, aztán kimerülten a jobb karjára feküdt. Azt a klasszikus női pózt vette föl, amit a kielégült szeretők szoktak, amikor térdüket maguk alá húzva elszenderednek.

A férfi tűnődve nézett lefelé, megkerülte a most már sárga folttal felülrajzolt vértócsát, és gondterhelten ingatta a fejét. Az idős nő összezárt térddel, kinyújtott karral ült, kézfejét a térdén nyugtatva. A fekete kendő körbeburkolta, ettől csak feltűnőbb volt szoborszerű merevsége és rezzenetlen arcában ázó olajos szeme.

A férfi felnézett a kávézó lépcsőjére: most láttam csak, hogy mindenki kint áll. Kiköpött a kőburkolatra, keresztet vetett a templom felé és elsietett ugyanabba az irányba, ahonnan pár perce érkezett.

Az idősebb nő felállt, odatérdelt a földön fekvő testhez és beszélt. Nem lehet tudni, a fiatalabbnak szólt-e a hadaró, olvasószerűen pergő motyogás, vagy valaki másnak ott a tér túloldalán, a test mindenesetre nem válaszolt, csak megadóan feküdt, és amikor az idősebb nő gyengéden rázogatni kezdte, arccal belehengeredett a hányadékba. Mellettük álltam, a mobilt nyújtottam a térdelő felé, tanácstalanul nézegettem körbe a téren, mintha segítséget remélnék. Az asszony ügyet se vetett rám. Egyszer nézett csak fel, megrázta a fejét, aztán a kendő sarkával elmélyülten törölgetni kezdte a felpüffedt arcot.

Elindultam a templom felé, a hátamban éreztem a kávézó lépcsőjén csoportosuló férfiak tekintetét. Az árnyékok hosszan, még mindig élesen nyúltak el a kövön, a bejáratig vezető rövid utacska babérfáin átsütött az alacsony nap. A hányadék és a meleg vér szaga összekeveredett orromban a benti térből ásító dohos lehelettel.

A leghátsó padba ültem be, és egy ideig még szapora pulzussal füleltem, hogy nem nyílik-e mögöttem a faajtó.

Nem nyílt. Hűvös csend volt. Szemben, az oltárképen egy nagyon kék szemű, pirospozsgás Jézus mutogatta sikamlós, narancspiros szívét, amelyet szalagként tekergő erek fogtak körbe, mint valami titokzatos, átvérzett ajándékcsomagot. Felette ott repkedett a galamb.

A lábára már nem volt föltekeredve a háló, leoldódva lebegett alatta, mint egy kis lapos, szürke felhő. Gépiesen kapargattam belül a szatyor alját: a sarkokba beülve mégiscsak maradt pár morzsa. Úgy látszik, nem ráztam ki elég alaposan.

EZ MILYEN MOZI?

Összeragadt szemmel, püffedt arccal ébredt. A haja merev volt és fénytelen. Túlszőkítették – gondolta, a mosdó fölé dőlve vizsgálgatta. Gépiesen csinált magának egy nescafét, aztán észbe kapott, és megpróbálta kihányni. A kávéban hatvan kalória van. Sötét savat sikerült csak felöklendeznie.

Azt tervezte, hogy vesz valami hajpakolást, beül a kádba, és mindjárt jobban fogja érezni magát. A bevásárlóközpont egyutcányira esett, úgy érezte, odáig még ilyen állapotban is el tud sétálni. Éjjel bevett két hashajtót, de már semmi hatásuk nem volt. Lehet, hogy az altató miatt, de anélkül meg nem tudott volna elaludni. Aztán eszébe jutott, hogy az előbb kihányta a kávét, a vásárlás viszont nyilván ki fogja meríteni, úgyhogy felhajtott egy cukormentes energiaitalt és bevette az antidepresszáns tablettát. Britney Spears is hashajtókkal és enegiaitalokkal fogyott a turnék előtt. Igaz, azóta újra püffedtre hízott.

Visszament a napszemüvegért, nehogy felismerjék, de a délelőtti, erős napfény így is bántotta a szemét, könnyezni kezdett. Fájtak az ízületei, alig tudott lépni a magas sarkú, aranypántos papucsban.

Az utóbbi hónapban sikerült negyvenhárom kiló alá mennie, de a hasát még mindig hájasnak látta. Ha ülve összecsippentette rajta a bőrt, gusztustalan zsírréteget érzett alatta.

A pláza parkolójában két férfi beszélgetett, utánafordultak. Egy pillanatra megijedt, hogy felismerték, de aztán látta, hogy mégse. A két férfi azt mondta, ez a nő pont úgy néz ki, mint az a csaj, aki azt az éjszakai erotikus műsort vezeti, csak sokkal öregebb meg girhesebb.

A nő vett egy kosarat, megpróbálta végiggondolni, hogy merre is vannak itt a testápolási cikkek. Hirtelen elfelejtette a hely alaprajzát, lüktetett a feje. Pár bizonytalan lépést tett a zöldségeknél, amikor heves hascsikarás tört rá. Megtorpant, és merev tartásban próbált úrrá lenni az egész alhasát összerántó görcsön, ám a görcs nem engedett. Verejték öntötte el, és érezte, hogy azonnal vécére kell mennie. Ott, helyben ledobta a kosarat, és igyekezett kifelé a tűsarkúban, a mosdók irányába. A folyosón egy posta is volt, ki kellett kerülnie a sorban állókat, ezzel másodperceket veszített.

Klaffogva rohant az oldalfolyosón, aztán berontott a női vécébe. Néhányan várakoztak, ezeket félrelökte, beesett az utolsó előtti fülkébe, épp csak belökte maga mögött az ajtót. Pont lerogyott, amikor az ajtó kinyílt, a napszemüvege pedig lencsével lefelé a földre zuhant. Felnézett, a széklet közben sárgán végigfolyt a lábán, egészen bokáig. A bugyi a térdénél volt, és csupa mocsok lett, ahogy felemelkedett. A feltáruló ajtó előtt egy csodálkozó tinilány állt, és látszott a szemén, hogy azonnal felismerte őt. A szexgurut, az éjszakai képernyők boszorkányát, az isteni Annát.

Lábbal behajtotta az ajtót, erőtlenül elfordította a reteszt, miközben újabb adag folyékony széklet távozott belőle a kőre, rá a vécédeszkára. Úgy elgyengült, hogy attól félt, rögtön elájul: a térdére dőlve várta, hogy enyhüljön a szédülés.

Odakint valakik beszélgettek az ajtó előtt, belőle pedig titokzatos, sípoló gázok törtek fel, aztán váratlanul hánynia is kellett, csípős gyomorváladék tolult a szájába.

Legalább negyedóráig időzött a fülkében. A mocskos bikinit a szemetesbe dobta, az ürüléket a földre dobált vécépapírral próbálta felitatni, de csak szétkente. Ha nem rettegett volna, hogy felismerik, kiszól, hogy hívjanak ide egy orvost és egy takarítónőt. Az egyik szomszédos fülkében egy anyuka végtelen sokáig pisiltette nyafogó kislányát, aki utána az istennek nem akart kezet mosni, és valami hülye pónit követelt. Csak akkor merte végre kinyitni az ajtót, amikor úgy hallotta, nincs már kint senki.

Az előbbi tinilány még mindig a fülkével szemben állt, és ráemelte a mobiltelefonját. Kicsit közelebb lépett, kamerázta a fülke kövét is, aztán megint az ő arcát, a fakó haját. Beletelt néhány másodpercbe, amíg felfogta, hogy a lány őt veszi. Meglepődött a saját rekedt hangján, azon, hogy milyen agresszíven szól, hagyja abba, és milyen szenvtelenül filmezi őt tovább az ismeretlen kiscsaj. Kilépett, a lány követte, ráment az arcára. Erre ő mellbe lökte, aztán a mosdókhoz lépett. Akkor látta meg a tükörben, hogy az arca is tiszta maszat. A lány most a tükröt filmezte, a tükörből látta őt is és magát is: hogyan veszíti el az önuralmát, fordul meg, és tesz egy valószínűtlenül energikus, szinte begyakorlott mozdulatot.

Még mindig a lány fejét verte a vércsíkos mosdóba, amikor a két idősebb nő benyitott. Elsőre elnémultak, aztán sikoltozni kezdtek, ő pedig csak markolta tovább a tini haját, és arra gondolt, milyen puha tapintása van, hogy régen ilyen volt az övé is, mielőtt szőkíteni kezdte. Aztán egészen távoli, ismeretlen mélységekből feltört benne a saját lányának képe is, eszébe jutott az ő selymes, gesztenyebarna haja, de azt már képtelen lett volna megmondani, hogy most mennyi idős lehet. Talán már nem is gyerek. Talán annyi, mint ez itt.

A rendőrségen nem szólt a mobilfelvételről. A pláza személyzete nem jelentkezett a telefonnal, amit a papírtörlők közé hajított – nem volt ideje ellenőrizni, működik-e. Nagyon odavágta a pulthoz, ennek ellenére nem volt biztos benne, hogy összetört. A mobilt különös módon a kislány hozzátartozói se keresték, az azonosításnál nyilván nem ezzel voltak elfoglalva.

– Figyelj, így egyszerűen nem kezdődhet film – mondta a producer és gondterhelten fölemelte a tekintetét. Nézte az írót, és arra gondolt, hogy szerencsétlen, nyilván pénzre van szüksége, próbál valami ütőset kitalálni.

Pár napja érkezett csak vissza külföldről egy forgatásról, nem igazán érdekelte, mit akar ez az ember, de volt egy üres félórája, úgyhogy nagyvonalúnak mutatkozott. Elvégre mégiscsak osztálytársak voltak, jól jöhet még a csávó valamire. Ha hallotta volna a bulvárhíreket, akkor tudta volna, hogy az író a színtiszta valóságot írta meg, ahogyan egyébként szinte mindig, hol évekkel megelőlegezve, hol utólag rögzítve a történteket. – Figyelj – folytatta atyai hangon –, képzeld el képileg, hogy bejön egy ötven körüli, anorexiás nő, aki először összeszarja magát, aztán megöl egy kislányt. Ez milyen mozi? Hallod? Szerinted ki akarna egy ilyen filmet tovább nézni? Normális vagy? Mi lenne, ha a nő kicsit fiatalabb lenne, és nem anorexiás, csak egy kicsit labilis? Érted? Nem totál idegbeteg, csak olyan szexisen billenékeny, zaklatott muff. És nem kell ez a prosti külső, legyen inkább olyan szikár, szemüveges, olyan seronsztónos. És mondjuk nem ölné meg azt kislányt, csak összeszólalkozna vele. Na? A széklet meg minek, viccesnek nem vicces, ezen ma már senki sem röhög. Mit nézel, nincs igazam? Aztán ki is békülhetnek és lehet egy kis leszbi feelingje az egésznek.

Lehet – mondta az író, és gondolatban egyik kezével a producer fejét verte egy mosdóba, a másikkal filmre vette a haláltusáját. Ennél a víziónál leragadt, csak rövid hümmögésekkel válaszolt, amikor a producer elismételte, hogy lehetetlen, öregem, képzeld el képben, ahogy bejön egy ötvenes nő és összecsinálja magát. Ez milyen mozi?

Az író mindezt kiválóan el tudta képzelni, kockáról kockára, a lehető legpontosabban, a felvétel ugyanis nála volt. Sokat fizetett érte, kicsit többet, mint amit az elkövetkezendő pár hónapra félretett vésztartaléknak. Ez már az igazi vésztartalék volt, mert a gyerekek különórái gyakorlatilag mindent fölemésztettek. Ha idáig sikerült őket valahogy megóvni a történtektől, most, az utolsó kanyarban nem engedhette meg, hogy szembesüljenek a felvétellel. A két idegen srác azt mondta, ha nem fizet, másnap a Youtube-on lesz a nyolcvan másodperc, és igazán nem hiszik, hogy ez jót tesz majd a két kamasz anyaképének. A két kamasz anyaképéről az írónak volt némi fogalma, bár abban is biztos volt, hogy nem kellene ezt a képet további részletekkel árnyalni. Mindent, ami az anyjukkal kapcsolatos kínos dokumentum volt, egy nagy Ikea dobozban tárolt a garázsban. Ide tette a rendőrségi jegyzőkönyveket, a nő hajdani, kézzel írt zavaros búcsúleveleit, a régi papírképeket, és szinte mindent, ami Annára vonatkozott. A dobozra azt írta, hogy Jegyzetek, hadd higgyék a gyerekek, hogy a régi, főiskolai papírok vannak benne.

A gyerekek pontosan ismerték a doboz tartalmát, és ha az író kicsit figyelmesebben megnézte volna a fényképeket, észrevehette volna, hogy körzővel kiszurkálták az anyjuk szemét. A piros mobilt is megtalálták, még aznap délután, de nem tudták bekapcsolni a PIN-kód nélkül. Csak annyit fűztek a felfedezéshez, hogy a rohadt kurvának ennél azért jobb telefonjai szoktak lenni, aztán hagyták a fenébe. De a felvétel így sem kerülte el őket, mert bár a két idegen fiú megesküdött, hogy nincs másolat, a nyolcvan másodperc másnap mégiscsak felkerült a Youtube-ra, és négy órán át, amíg a rendőrség hírzárlatra hivatkozva le nem szedette, látható is volt.

A sebész is látta, és azt gondolta, még szerencse, hogy kért előleget attól a szerencsétlen nőtől. Kár volt elvállalni, látszott, hogy gázos a csaj. Aztán elfelejtkezett róla, mert egész nap jöttek hozzá kontrollra. Háromra egy ismerős nevű, de ismeretlen arcú férfi érkezett, be volt jelentve. Lepusztult, értelmiségi feje volt, mintha történelemtanár lenne, vagy valami ilyesmi. Gagyi karórát viselt, bűzlött róla, hogy nincs pénze. A plasztikai sebész azt gondolta magában, hogy nyilván becsajozott a csávó, ilyenkor akarnak mind megfiatalodni. Fölszednek egy lányuknál fiatalabb kis puncit, aztán jönnek hajbeültetésre, bár ennek itt inkább a fogaival kéne valamit csinálnia. A pasas azzal kezdte, hogy a feleségéről van szó. A sebész kapcsolt. Hát ezért volt olyan ismerős a neve! A férfi elmondta, tud arról, hogy a felesége nagyobb előleget fizetett bizonyos beavatkozásokra, és erről szeretne beszélni az orvossal. A sebész nehezen rakta össze magában, hogy annak a szőke kurvának köze lehetett ehhez a lepukkant kis majomhoz. Azt válaszolta, hogy a feleség valóban járt nála, de mint azt nyilván elmondta, a kért beavatkozásokat a hölgy pillanatnyi állapota miatt nem lehetett elvégezni, ezért javasolta, várjanak néhány hetet. A hölgy tehát egy bő hónap múlva vissza fog térni.

Az író azt felelte, hogy erre nem igazán lesz lehetősége, ahogy a dolgok állnak. A gyerekeknek viszont feltétlenül szükségük volna erre az összegre. Félmillióra, ha jól tudja. A sebész hűvösen visszakozott és az orvosi etikára hivatkozott, meg arra, hogy ő már eddig is túl sok információt szolgáltatott a pácienséről, többet igazán nem segíthet.

Megnyugtató, atyai hangon beszélt a férfihoz, mint valami bölcs, türelmes tanító. Magának a rendelőnek és a fogadószobának is volt valami zen hangulata: sötét falak, bambuszok, csobogó. Az asztalon három különböző nagyságú, opálszínű, kerek kavics derengett. Az író, miközben beszélt, szórakozottan megsimította a hozzá legközelebb lévő óriáskavicsot. A kő kocsonyásan megremegett, a férfi ijedten visszakapta a kezét, a sebész pedig kis, ironikus félmosollyal nyugtázta magában, hogy a pasas ezek szerint még életében nem látott mell-implantátumot. De azért jó érzékkel a legnagyobbat szúrta ki magának, hehe. Mosolygott, mint egy cápa. Gondolkozott, ajánljon-e valamit a férjnek is, esetleg egy herefelvarrást, aztán mikor az megint az előleget forszírozta, heves ingerültség fogta el.

Az órájára pillantott, átfutott rajta, hogy tíz perce rabolja itt ez a kis köcsög az idejét. Mindjárt ki is oktatja majd, nem kérdezi meg, hány órát áll ő naponta a műtőben, hány beszélgetést kell lefolytatnia az asszonykához hasonló agyhalott kurvákkal, hány implantátumot gyömöszöl be naponta a vériszamos, felvágott bőr alá, hányszor érkezik haza éjfél után, és lepődik meg a saját felesége mellének tapintásán, mintha valami természetellenesen puhát és löttyedtet érezne az ujjai között.

Valami megmagyarázhatatlan, szadista nyugalom szállta meg. Az ilyenek faszfejek, mint ez itt, mindig azt hiszik, hogy csak az a munka, amit ők csinálnak. És noha kilóg a fél seggük a gatyából, az erkölcsi fölényt azért mind éreztetik. Ez is mindjárt előhozakodik majd valamivel. Természetesség, emberi méltóság, ezek a kulcsszavaik. Továbbra is mosolyogva megkérdezte, tisztában van-e a férfi azzal, pontosan milyen beavatkozásokra jelentkezett a felesége. Az író azt mondta, hogy nem, csak az összeget tudja az anyósától. De tulajdonképpen sejti, mondta zavartan, és a három kavicsra bámult. A sebész hozzátette, hogy a hölgy valóban nagyobb implantátumokra akarta cserélni a meglévőket, az erős fogyás miatt, de ezenkívül egy ánuszfehérítésre is bejelentkezett, ez lett volna esedékes legközelebb.

A pasason látszott, hogy ezt az utóbbit egyáltalán nem érti. Tanácstalanul nézett vissza a sebészre, és most, ebben a pillanatban hajlandó lett volna átengedni neki a bölcs tanító bácsi szerepét, csak adjon valami támpontot és magyarázatot. A sebész ismét fölényben érezte magát, ezért megadta a kegyelemdöfést. Bársonyos hangon emlékeztette a férfit, hogy mint tudja, a feleségének eredetileg fekete haja volt, ami, ugye, fokozott pigmentációval jár bizonyos testtájakon. És ez a pigmentáció bizony zavaró lehet. Főleg fotón és filmen, ha ugye...

Az író elszédült. Próbálta maga elé idézni a felesége ánuszát, de helyette folyton csak a nagy sötét szemét látta. Egy szeme volt csak ennek a belső arcnak, mint valami küklopsznak. Érdekes, már a mellére se emlékezett, az utóbbi években óriási dudákat csináltatott magának.

Pénzt nem sikerült visszakapnia, a sebész jobbulást kívánt, és remélte, hogy a kínos ügy, amiről sajnos ő is értesült, minél hamarabb elrendeződik. Csak valami félreértés lehet.

Az író alig talált ki a rendelőből. Otthon úgy érezte, muszáj arról írnia, ami történt, noha abban is biztos volt, hogy ebből az anyagból már sose lesz használható forgatókönyv. De most éppen fordítva szerette volna befűzni a valóság filmjét. Arra gondolt, ha leírja a gondolatait, akkor elejét veheti annak, hogy mindez meg is történjen. Azt találta ki, hogy ha mindent levisz a garázsba a nagy Ikea dobozba, mindent, ami a feleségétől még a lakásban maradt, aztán meghalasztja őt a történetben, akkor ezzel életben tarthatja még egy kis ideig. Ez egy olyan mozi lesz, ami nem a főhősről szól, mert az – ellentmondva minden alapvető dramaturgiai szabálynak – már az elején meghal. Hogy megír gyorsan egy olyan verziót, amelyben a nő nem is megy le abba a rohadt plázába, hanem ír egy újabb búcsúlevelet, beül a fürdőkádba és végrehajt egy sikeres öngyilkosságot.

Összevissza, szerkesztés nélkül jegyzetelt, közben kortyolgatott a pálinkából, amit az asztalra készített maga mellé. Kellett a pálinka, hogy ne fakadjon sírva. Tudta, délután megjönnek majd a gyerekek. A fiú már négyre ígérkezett, addigra össze akarta szedni magát. Közben felhívta a producert is, hogy megkérdezze, nem tudná-e mégis kisegíteni egy kisebb összeggel, de a volt osztálytárs nem vette fel a telefont. Még kétszer próbálkozott, de az kinyomta.

A képernyő telistele volt aláhúzásokkal. A helyesírási program az anus szót, mivel így, s-sel írta le, nem ismerte fel. Helyette mindenütt az Annus változatot javasolta. Az író felröhögött, mert a feleségét gyerekkora óta soha, senki nem szólította így, csak ő. Meg persze a gyerekek, akiknek az anyjuk még az óvodában megtiltotta, hogy mamát vagy anyát mondjanak. Ezért aztán ők is Annusnak szólították azt az akkor még hatvankilós, fekete hajú asszonyt, akit akkor még meg lehetett szólítani valahogy.

A fiú késett. Már otthon kellett volna lennie, de még egy aluljáróban állt, és alkudozott, mert a kis piros telefont csak alkatrésznek akarták megvenni. Azt mondták, az aksija le van használva, szar az egész, úgy, ahogy van. Ugyanebben a pillanatban ugyanezt gondolta az író is, és kitörölte az egész rohadt kéziratot.

MEGINT BÜDÖS A VÍZ

A fiú imbolyogva felállt és a pultra könyökölt. Göndör, fényes haja izzadtan tapadt a homlokára, kért még egy pálinkát.

– Ízlik? – a pultosnő rálehelt a kis pohárra, aztán teletöltötte. Nem az adagolóba mérte ki, hanem közvetlenül a csőrös üvegből öntötte az italt, színültig. – Mi főzzük. Ebbe csak szilva van.

A fiú a morajláson és a részegség ködén át is érezte a hátán, hogy néhányan figyelik. A nő nyomott egyet a távirányítón, kikapcsolta a falra szerelt tévét, ami azt jelentette, hogy nemsokára, legkésőbb fél óra múlva zárnak, ám a maradék néhány vendég továbbra is a helyén ült és elszántan vitatkozott valami környékbeli sertéshizlaldáról, amit be akarnak zárni. A fiú egy pillanatra hátranézett, mert az az érzése támadt, hogy azok ott az asztal körül rá várnak. Vagyis arra, hogy ő végre elmenjen. Felhajtotta a pálinkát, visszafordult a nő felé.

– Nekünk is van szilvánk. Harminc fa. Ha akarod, elviheted. Most érik. Nem kell kifizetni.

Odabotorkált az egyik alumíniumszékhez, előszedett egy összepréselődött, szottyadt gyümölccsel teli zacskót a hátizsákból. Az útra készítette be reggel, de megfeledkezett róla, csak az imént jutott eszébe. Szétnyitotta a pulton, csöpögött a sárga lé a bádogra. A nő egy mozdulattal letörölte, aztán tisztogatta tovább a sörcsapot. A fiú átnyúlt a nedves pult felett, odanyújtott egy ép szemet, de a nő nem vette el, csak közelebb hajolt, hogy tegye be a szájába.

– Jó érett – forgatta a nyelvével, rá se pillantva a fiúra.

– Édes.

– Kicsit már mállik is. Most kell megrázni a fát, ilyenkor jó pálinkának.

– Akkor a tiéd, mind.

A nő felé fordult, és nagyon lassan, csücsörítve kitolta a magot. A fiú felfogta a tenyerében, aztán váratlanul bevette a saját szájába. A nő végre elmosolyodott.

– Ha leszeded, elviszem. De most szedd le, mert megkezdi a darázs. Akkor már dobhatod ki – tette hozzá megpördülve, és rutinosan elkezdte helyrepakolni a megszáradt korsókat.

A fiú másnap a földön ébredt, elzsibbadt karral. Erős fertőtlenítőszag terjengett a nedves levegőben. Egy szivacson feküdt, ahogy így elsőre kivette, valami raktárban. A fal mellett feltornyozott, üres rekeszek álltak, arrébb műanyag kannák. A hypószag kintről szivárgott, a nő éppen feltörölte a söntést, de körben a redőnyök még le voltak eresztve. Háttal állt, lábbal tolta maga előtt a vödröt, és csak arra a hangra figyelt fel, ahogy a fiú megereszti a csapot.

– Te aztán jól kidőltél, hallod.

– Indulnom kell. Nem szóltam, hogy nem megyek haza.

A mobilját nézte, egymás után csipogtak a bejövő üzenetek.

– Féltékeny a barátnőd, mi?

A fiú nem akarta mondani, hogy nem a barátnőjével van, hanem a szüleivel nyaralnak a nagybátyjáék házában. Homályosan emlékezett a tegnap esti beszélgetésre, és nem szerette volna, ha szóba kerül a szilva. Igazából csak egy árva szilvafa volt a telken, az se az övéké, bár nyugodtan szedhettek róla.

– Azért egy kávét megiszol, nem?

– Köszönöm.

Amíg a kávé főtt, körülnézett a homályos, műköves helyiségben. Az alumíniumszékek fel voltak fordítva a négyszögletű asztalokra. A falon körben trófeák lógtak, ezekre előző nap valahogy nem figyelt fel.

A nő felrántotta az egyik oldalsó redőnyt, aztán kihozta és lerakta a kávét. Amint a fiú kiürítette a csészét és az asztal sarkára tette, végigsimított a karján, és kicsit közelebb lépett hozzá.

– Reggelit nem kérsz?

Olyan közel állt, hogy a fiú csak megrázta a fejét, nem merte az arcába lehelni a savanyú kávészagot. A nőt viszont láthatólag nem zavarta a lehelete, mert szinte a szájához hajolt, úgy suttogott tovább.

– Ha akarsz, le is tusolhatsz hátul.

Miközben ezt kimondta, a fiú azt érezte, hogy kis késéssel ugyan, de annál határozottabban megérkezik a reggeli merevedése. A nő dekoltázsát bámulta, a középre szorított, kicsit már megereszkedett, puha melleket. A nő lenézett a blúzára, mintha ellenőrizni akarná, hogy nincs-e ott valami morzsa vagy piszok, aztán egy mozdulattal elővette a bal mellét.

– Leszopjalak? – suttogta, és már gombolta is ki a fiú nadrágját, aztán térdre ereszkedett.

Lassan, szakszerűen dolgozott, közben időnként felnézett, ahogy a pornófilmekben látta. A fiú ilyenkor nem nézett vissza rá, lehunyta a szemét, és szédülve igyekezett nem tudomást venni a tompa, másnapos fejfájásról, a szemhéja mögött felvillanó neonszínű ábrákról. Amikor újra kinyitotta a szemét, már közeledve az orgazmushoz, arasznyira az arca előtt egy félméteres, legyekkel telipöttyözött, ragacsos légypapírt fedezett fel, ami az előbb még nem volt ott. Rájött, hogy közben észrevétlenül arrébb araszoltak egy kicsit, és igyekezett félrefordítani a fejét, nehogy lefejelje a légypapírt. Arra az oldalsó ablakra látott, amelyiken a nő már felhúzta a redőnyt. Bántóan dőlt be a fény a csíkosan száradó kövezetre.

Még mindig ugyanabba az irányba bámult bambán, öntudatlanul, ki a kertbe, amikor a nő már egy papír zsebkendővel törölgette a száját, aztán felegyenesedett és hozzásimult.

– A fát nézed? Nagyon öreg fa. Majdnem százéves. Nagyapám arra akasztgatta a zsidókat. Le is van velük fényképezve, ha akarod, megmutatom.

– Hova mégy, mi? Ki se fizeted a kávét? Hülye kis pöcs!

A fiú két saroknyit futott, és csak akkor lassított le, amikor a földút emelkedni kezdett az erdő felé. Ütemesen hasogatott a feje, mintha az agya minden lépésnél ide-oda zötykölődne a koponyájában. Érezte, ahogy a kávé feltolul a gyomrából és marni kezdi a torkát. Hányinger tört rá, le akarta dobni a hátizsákot, de már nem volt rá ideje: előregörnyedt és az útszéli, poros fűcsomókra rókázott. Tőle pár méterre világoskék artézi kút állt. Odabotorkált, lenyomta a kart, működött. Megmosta az arcát, de a hajolgatástól megint rájött a hányás, ökrendezve lépett el a kúttól.

Ekkor vette észre a kisgyereket, pontosabban először csak a meztelen, koszos lábát. A kisfiú ott állt a kútnál, arra várt, hogy ő elmenjen. Kezében bádogvödröt tartott. Amikor egy pillanatra letette, majdnem a derekáig ért. Gyanakodva figyelte, mit csinál a tornacipős idegen, aztán egyszer csak megfordult, és szaladni kezdett visszafelé a földúton a távoli, rozzant házsor felé. Lóbálta a kezében a vödröt, úgy kiabált:

– Megint büdös a víz! Megint büdös a víz!

A fiú még egyszer meglögybölte az arcát, megszagolta és a nadrágjába törölte a kezét, aztán hunyorogva próbálta kitalálni, merre lehet itt a legközelebbi buszmegálló.

JÁTSZÓDJATOK!

– Nem költelek, mert korán megyünk. Tusnádon még meg kell álljunk.

Az apa komor arccal pakolt tovább, a fiú meg figyelte. Dühös volt, amiért gyereknek nézik. A bátyja, Ata csak négy évvel volt idősebb, de ő már mehetett a férfiakkal dolgozni. Tovább ólálkodott a szobában, bekapcsolta a tévét, de a fél szeme az apján volt.

– Aztán hozzon ám filmeket!

– Befejezd.

Az apa kivitte a táskát, az ajtó mellé rakta. Este, amikor eloltották a lámpát, a gyerek még egyszer kiszólt a szobából:

– Édesapám, ha maga nem költ föl, maga hitvány lesz!

Hajnali fél ötkor állt meg a Volkswagen kisbusz a földes kis utcában. Április eleje volt, de olyan hideg, hogy dér ült az árokparti füvön. Ata látta meg az utcára néző ablakból, hogy itt vannak. Fölemelte a sporttáskát, óvatosan behúzta az ajtót. Az öccse aludt tovább. Ránézett, nem szólt neki. Fogjál békát, gondolta.

Némán pakoltak, az anya átnyújtott egy szatyrot, csirkét meg kenyeret csomagolt az útra. Megállt a kapuban, Atát megölelte. Odaszólt a férjének, aki épp hátul rendezte át a csomagtartóban a holmikat:

– Aztán vigyázzanak ám erre a gyerekre!

Az bólintott, intett. Ata beszállt. Két sapkás idegen nézett ki a hátsó ülésről az üveg mögül, búcsúzóul megemelték a kezüket.

Senki nem beszélt, a néptelen, suhanó utat bámulták. Fél óra múlva az apa megszólalt:

– Tusnádon megállunk, fölvesszük Caiust.

Caius hozta a szerszámokat. Amikor lefékeztek, mindhárom férfi elkezdett kikászálódni. Ata felébredt.

– Te bent maradsz – mondta neki az apja.

Már derengeni kezdett az ég alja. Caius udvarában ugatott a kutya, fellármázta az utcában az összes többit. Fűrészeket cipeltek ki, meg szerszámosdobozokat. Ami nem fért el hátul, lábhoz rakták. Most már lehetett újra aludni, Ata lehunyta a szemét. Elhagyták Csíkszentgyörgyöt, Csicsót. Megvirradt, a párás ablakon át látni lehetett a világosszürke eget. Feketén ugráltak a villanypóznák, ritkultak a fenyvesek. Kevés autóval találkoztak, vaksin világítottak a fényszórók a párás hidegben. Időnként vastagon öltözött, biciklis asszonyok kerekeztek el mellettük. Tordán már nagyobb volt a forgalom, Kolozsváron pedig minden lámpánál meg kellett állniuk. Munkába siettek az emberek, komoran, lehajtott fejjel lépegettek a zebrán. Ata megint elaludt, csak a határon ébredt fel újra. Addigra Caius vezett, közben valamikor cseréltek Laci bátyával. Ő szállt ki a volán mellől és adta át a határőröknek az útleveleket. Épp csak bekukucskáltak, nem érdekelte őket a négy borostás ember meg a kamasz. Hamar indultak tovább, az apa hátraszólt:

– Na. Odaát vagyunk.

– Felhívom édesanyámat Tibi bátya telefonjáról.

– Nem hívod te.

Ata figyelte a házakat. Meglepődött, hogy a határ túloldalán ugyanolyan kopár falvakon mennek át. Sokkal élesebb váltásra számított, úgy képzelte, a túloldalon minden más lesz, színesebb. De faggatózni nem akart, lesz majd idő arra is. Karcag után egy benzinkútnál megálltak, aztán félrehúzódtak enni. A csirke el is fogyott, kenyér még maradt egy kevés.

Késő délután volt, mire beértek Pestre. Itt már sokkal nehezebb volt tájékozódni, a férfiak pislogtak a táblákra, rövid, feszült mondatokat váltottak egymással. Végül megint megálltak egy kútnál.

Tibi bátya bement kérdezősködni. Kijött hozzájuk egy anorákos ember és hosszan, bonyolultan mutogatott. Úgy látszik, a többiek értették, de Ata nem bírta követni. Hegynek fölfelé mentek tovább nagy, új építésű házak között. Lassan haladtak, hunyorogva próbálták kisilabizálni az utcaneveket. A lejtőn legördülő autók közt kopottnak tűnt a Volkswagen Transporter, félre is húzódott többször előzékenyen, mint a kórházfolyosón bizonytalankodó betegek, ha céltudatosan elsiet mellettük egy fehérköpenyes.

Nagy nehezen mégiscsak odaértek a hatalmas, teraszos társasház elé. Nézték a számozást, az volt kiírva, ami a papírjukon állt: 117/c. Caius dudálni akart, de Laci bátya csitította, hátha itt nem szabad. Árpi, az apa kiszállt és megkereste a kaputelefont. Hosszan, folyamatosan nyomta, bent idegesek lettek a vacsorázók az asztalnál. Éppen befejezték az evést, indultak volna összerakni a csomagokat a holnapi induláshoz.

Mindenki felsorakozott a rokon üdvözlésére. Tulajdonképpen csak szegről-végről volt az, a feleség sógornője lévén, de már kétszer is meglátogatták a családot Gyergyóban.

A gyerek nem is akart többször menni, unatkozott ott, utálta a hideg, meszelt házat meg a nagy dunnákat. Eldugott kis falu volt, hosszú, sáros utcákkal. Őgyelgett csak az udvaron, bámulta a trágyadombban tekergőző sötét kukacokat, míg rendre ki nem terelték hozzá a két idegen, vonakodó fiút. A fekete kendős, fogatlan nagyanyjuk megtaszajtotta őket a hátuknál és rájuk parancsolt:

– Játszódjatok!

A két testvér a láncra vert kutyát heccelte és tömték a szájukba az ajándékba kapott csokit. Nemigen volt mit beszélgetni velük. Most se tudott mit mondani, évek óta nem is látta ezt az Atát, ahogyan a szülők se az apát, még levelet is csak karácsonykor váltottak vele. Igazából a feleség ötlete volt, hogy el lehetne hívni az Árpit dolgozni, elvégre olyan ügyes ember. Ezek az erdélyiek mind olyan ügyesek. Meglepődve látták, hogy vele van az Ata, akit alig ismertek meg. Egy vézna, szőke kisfiúra emlékeztek, most meg ott állt előttük a nappaliban egy pattanásos homlokú, sunyi tekintetű lakli. Gyanakodva kezet fogtak a két másik férfival, aztán megkérdezték, vacsoráztak-e már. A jövevények szabadkoztak, de a nő erősködött, hogy azért valami hideget feltálal nekik.

Evés után körbejárták a házat, a feleség mindent részletesen elmagyarázott. Kicsit csodálkoztak a férfiak, hogy az ura nem jött le vele, de az azt mondta, ellenőriznie kell, hogy minden össze van-e rakva az útra. A kert a ház mögött hosszan folytatódott a hegy felé. Árpi dicsérte, hogy milyen szép nagy a telek, és csodálkozott, hogy nincsenek gyümölcsfák, meg vetemény. A nő elmondta, hogy melyik az a négy fa, amit ki kellene vágni. A diót azért, mert nem nő alatta a fű, meg semmilyen más növény.

– Pedig biztos szépen terem – jegyezte meg Laci bátya, mire Caius sötéten rápillantott. Mindent értett és elég jól beszélt magyarul, de ritkán szólalt meg. A felesége félig magyar volt, otthon viszont csak románul beszéltek egymással. Amikor leértek a kerítéshez, és a nő a kapu melletti két óriásfenyőre is rámutatott, akkor azért Caius rákérdezett, hogy biztos mind a kettőt kivágják-e.

Biztos, bólogatott az asszony. Teljesen elsavasítják a talajt, ráadásul vödörszám hullik a tűlevél.

A fakivágáson túl ki kellett cserélni az erkély- és teraszkorlátokat is, a korhadt babák helyére újakat szegezni, és átkenni mindet. Volt ezenkívül egy átfestésre váró kerti pad, meg egy félig kész kis bódé a társasház kukáinak. Ehhez már megvolt a betonalap, és az egyik lakó méretre vágatta az L-vasakat. A faanyag a garázsban volt, a cseresznyeszínű lazúr odakészítve mellé.

– Hígító? – kérdezte Laci bátya.

– Ez olyan, hogy nem kell hígítani – mondta a nő, aztán a hűtőládához ment, hogy megmutassa a két hétre előre kiporciózott adagokat. Hagyott ott elég pénzt meg tíz láda sört is az alagsori lakásban, ahol a szivacsmatracokon és tiszta törölközőkön kívül csak egy földre állított tévé volt, amit a gyerekszobából cipeltek le, hogy esténként legyen mit nézni a munkásoknak.

– Remélem, nem szúrják el nekem a mikrót – mondta este az ágyban, és felrázta a párnát. Megfordult, gondterhelten hozzátette:

– Azért arról nem volt szó, hogy öten jönnek.

– Majd bekapcsoljuk a riasztót – felelte a férfi, és leoltotta a kislámpát.

Reggel, mikor a család útnak indult, az egyik óriásfenyő már le volt gallyazva. A szomszédok a fűrészgép hangjára ébredtek, a bőröndöket kicipelő apa majdnem hasra esett a garázsnál a narancssárga kerti hosszabbítóban. Óriási, mandula alakú tetőcsomagtartó fénylett az autón.

– Tisztára, mint egy hullaszállító – jegyezte meg Ata, mikor a kertkapu becsukódott a távozók mögött. Ő nem kezelhette a fűrészgépet. Egyelőre csak az volt a dolga, hogy a bejárat feletti szétrepedezett előtetőt lebontsa. Nagy darabokat tépett ki a drótüvegből, Tibi bátya nézte egy ideig, aztán föladott neki egy kesztyűt.

– Ügyes gyerek vagy te.

Jól ment a munka, hét végére a kukák körüli házikók is elkészültek. Ata beállt, Tibi bátya lefényképezte.

– Itt még el is lehetne lakni – bújt elő meggörnyedve.

A szomszédok közben mindenféle kéréssel álltak elő. Volt, akinél a kerti virágtalicskát kellett rendbe hozni, másnál dísztavat ásni. Ezen sokat röhögtek, mondták, jövőre majd hoznak pecát is. Aztán hívták őket dolgozni az egyik felső utcába is, de idén korán jött a húsvét, haza akartak érni addigra. Ata esténként átjárt egy festett hajú nőhöz köveket hordani a sziklakertbe: így már biztos volt benne, hogy összejön a pénz a mobilra. Ha a fényképezősre nem is, az egyszerűbbre biztosan.

Jól ment a munka, szinte szótlanul dolgoztak egész nap. A sörhöz nem nyúltak, Ata nem merte megkérdezni, miért. A kenyér és a kolbász, amit a sarki boltban vettek, csak ideig-óráig töltötte meg a gyomrát, ezért szerdán este, tévézés közben fölvetette, mi lenne, ha fölmelegítenének valamit a hűtőládából.

– Kezedet letörném – felelte az apja. Több szó erről nem is esett.

Két hét múlva, vasárnap kora este jöttek meg a háziak. Fáradtan egyengették a tagjaikat, kipakolták a bőröndöket. A gyerek szaladt üdvözölni a szomszédék kutyáját. Tibi bátya és Ata segített a férjnek cipekedni, a feleség meg hamar mindent végigjárt, hogy reggel már ne kelljen fölkelni emiatt. Látta, hogy a kivágott fák feldarabolva, formás halomba rendezve állnak a hátsó kertben, a kerti pad át van kenve.

– Erre azért még húzhattatok volna egy réteget, Árpikám – jegyezte meg. Ata már szaladt is a lazúrért, hogy gyorsan átkenje még egyszer. Lefeszítette a doboztetőt és kavarni kezdte a maradék festéket egy gallyal. A nő így fentről nézett az arcába. Addig nem is vette észre, hogy milyen sovány ez az Ata gyerek. Felnézett a többiekre és hirtelen szemet szúrt neki, hogy mindnek olyan beesett az arca. Meg olyan borostás. Ezé az Árpié is. És a két idegené is. Hogy egész ijesztőnek tűnnek. De aztán nem foglalkozott velük, megnézte a kukáknak ácsolt házikót és leszámolta a pénzt, kicsit többet is, mint amiben megállapodtak. Az alagsorban aztán mindenki megkapta ebből a maga részét. Ata az övtáskába csúsztatta a köteget a többi mellé, abba a zsebbe, ahol a mobilt fogja tartani.

Még sötét volt, amikor elindultak visszafelé. Előző este berakodták a gépeket és kiálltak az udvarra. A nő csak kilenc körül jött le, összekapkodta a törülközőket és elcsodálkozott a megmaradt sörök láttán. A hűtőládában az érintetlen adagokat csak délben találta meg, addigra a mikrobusz már Karcag felé tartott.

– Autópályán megyünk – adta ki az utasítást Árpi. Ő vette meg a matricát is, hozott egy csomó pucérnős újságot meg dobozos söröket. Caius nem ivott sört, de aztán a legközelebbi pihenőnél hagyta magát rábeszélni egyre. Vettek újra, raktak bőven a csomagtartóba is, hogy legyen. A Kisbagi csárdánál álltak meg ebédelni. Két órát maradtak, a férfiak sorra rendelték a pálinkákat. Ata azt hitte, Tibi bátya fog vezetni, de Caius ült vissza a volánhoz. Viccelődtek megint a kerti tavon, hogy majd otthon is ásnak egyet, hadd strandoljanak az asszonyok.

Megint megálltak, vettek Milkákat a gyerekeknek, meg cigarettát. Pisiltek is, a vécékulcsot majdnem magukkal vitték, ezen aztán kilométereken át muszáj volt röhögni. Ata csodálkozott, hogy tíz perc múlva miért húzódnak félre ismét, amikor teli van a hátsó ülés szendviccsel meg sörrel.

A parkoló szélén egy fehér dzsekis, rövid szoknyás lány állt. Tibi bátya kikecmergett, pár szót váltott vele. Ata azt hitte, megint az utat kérdezi és gyanakodott, hogy ez a leány azt nem fogja tudni elmagyarázni. Fiatal volt, alig idősebb nála, bár többnek nézett ki a rúzstól meg a magas sarkú csizmától. Laci bátya is kikászálódott, eléggé dülöngélt a söröktől. Elmentek valahová messzebb, biztos az utat nézték. Figyelte az apját a visszapillantóban és arra gondolt, nem kérdezi meg, hogy most mi van, úgyis mindjárt mennek tovább. A férfiak elég sokára jöttek vissza, akkor Caius meg az apja is kiszálltak. Ata egyedül maradt a buszban, a visszatérők odakint pöfékeltek. Elunta bent, gondolta, kér tőlük egy szál cigarettát, amíg az apja nincsen ott. Adtak is, szívta nagy komolyan, a parázs elé tartva a tenyerét. A távolba nézett, amerre menniük kellett tovább. Rémülten vette észre, hogy a leány egy füves benyílóban Caius előtt térdel, akinek le van húzva a slicce és a szőke hajat rángatja. Az apja meg ott áll mellettük és bámul, nem csinál semmit. A torkába ugrott a szíve, visszakapta a tekintetét, zavartan eltaposta a csikket. Bekucorodott a hátsó ülésre, felhúzta a pulóverét az arcáig, várt. Caius nemsokára feltépte az ajtót és beszólt érte:

– Na mi van, gyerek? Nem kell pina?

Megrázta a fejét.

– Akkor fogjál békát!

Telt az idő, aztán az apja gombolkozva közeledett, fújtatva csapta be az ajtót.

– Azt a kurva istenit neki.

Hallgattak egy ideig, itták megint a söröket. Még két kútnál megálltak a határig, Árpi mindannyiszor az egész pénzt elővette, úgy fizetett. Az átkelőnél már mind részegek voltak, de Tibi bátya összeszedte magát és úgy adta át az útleveleket, mintha egy korty se lenne benne.

Féktelen jókedvük lett ettől, sokszor elmondták egymás után, hogy mennyire nem vett észre semmit rajtuk a határőr. Úgy tűnt, mintha most jobban sietnének, mindenki haza akart érni mielőbb. Tusnádig aztán csak egyszer álltak már meg, utána kirakták Caiust meg a gépeket. Mikor elhajtottak, a férfi utánuk szaladt és valami dobozt még kiemelt a csomagtartóból. Tibi bátya mérgesen ült vissza a volánhoz, újra belelépett a gázba:

– A szekus anyád, azt..

Nagyon részegek voltak. Laci bátya mindenáron be akart menni valami rokonához, hogy lerendezzen egy régi családi vitát, Árpi meg csak tüzelte, hogy igaza van, nem úgy van ám az. Kászonban és Csíkszentgyörgyön is meglátogatták a kocsmát, mindenki velük pálinkázott. Aztán Csíkszeredán is megálltak, Tibi bátya mindenkinek ráígért egy kört, aki lábon bírja. Árpi kitámolygott a csomagtartóhoz, pakolászott, szórta szét a megürült dobozokat, hajigálta ki a szendvicsek csomagolását. Visszajött, a pultra vágta a maradék pénzt, büszkén körbehordozta duzzadt szemét az ivókon.

Csicsóra érve már nem volt miből fizessenek. Árpi a csokoládékat ajánlgatta, de a kocsmáros megvetően forgatta a nagy tábla Milkákat és vonogatta a vállát. Későre járt, csak a kedvükért tartott nyitva, ültek körben elgyöngülve az asztal körül. Ata kicsit távolabb támaszkodott, szeretett volna már valahogy hazatelefonálni Tibi bátya mobiljáról, hogy mindjárt ott vannak. Az apja lógatta a fejét, mintha bóbiskolna, aztán lassan mégiscsak felnézett és magához intette. Tudta, hogy az övtáskát akarja elkérni, ezért úgy tett, mintha nem értené. A két másik férfi is fölegyenesedett, figyelték, ahogy Árpi váratlanul kijózanodik és megindul a gyerek felé.

– Nem adod?!

Lenyúlt az asztal mellé, lecsatolta a sporttáska vállpántját. Az akasztós végével vágott végig a gyereken, ütötte, ahol érte. Főleg az arcát, a fejét. Mikor meg a földre került, rugdosta tovább a hátát. Ata nem kapta maga elé a karját. Az oldalára fordult és az övtáskáját szorongatta, mintha minden maradék ereje nagy, vörös kamaszkezeibe áramlott volna.

Mikor végre elindultak, már szürke volt az ég, vastagon öltözött asszonyok kerekeztek az út mentén. A kocsma bezárt, a vállpánt ott maradt egy bádogasztal alatt.

Érkezéskor az apa imbolyogva, a hóna alatt cipelte be a degeszre a tömött táskát. A lépcsőnél megbotlott vele, kiborult minden, letenyerelt a sáros földre. Ata sietve összekapkodta a küszöbről a pinás újságokat, nehogy édesanya valahogy meglássa őket. Aztán egy papír zsebkendőt nyújtott volna édesapának, de abból se maradt már, a szakadt övtáska üres volt.

VÉGÜL IS MÉG NYÁR VAN

KACÉR

A nő jól emlékezett az igazgatóra, annak idején egy évfolyamba jártak a gimiben. Akkoriban nem látszott, hogy különösebben okos vagy tehetséges volna, semmivel sem tűnt ki pattanásos osztálytársai közül, sőt még pattanásosabb volt, az iskolai akadályversenyeken pedig kifejezetten béna, szövetnadrágban csúszkált a pocsolyák közt, az esti diszkóba ki se jött.

Most, hogy a gyerek négy tárgyból bukásra állt, a nő megpróbált valami konkrét emléket előcsalni az agyából, hogy hivatkozhasson a múltra, de sajnos semmi más nem jutott eszébe a hajdani Vargapityuról, csak a hülye bokalengő szövetnadrágja a mókuskás zoknival. Mennyit röhögtek szegényen.

Arra számított, hogy a férfi majd felismeri, és segít neki egyéb részlettel. Hogy ha a neve alapján nem is azonosította, mivel az asszonynevén mutatkozott be a telefonban, az arca biztosan be fog ugrani neki, hiszen ő volt annak idején a legszebb lány az évfolyamukban. Nem gondolt arra, hogy nemcsak az eltelt húsz év, hanem a betegség is átrajzolta azóta a vonásait, és nem tudott arról sem, hogy az ismerősök a buszon vagy az Egészségház előtt mennyit bizonytalankodnak, mielőtt megszólítják, nem tudván eldönteni, hogy ő-e az, vagy egy sovány, jóval idősebb hasonmása.

Telefonon kért időpontot, aztán csütörtök délben megjelent a gimnáziumi igazgatói iroda előtt a folyosón. A titkárnő megkérdezte tőle, meg van-e beszélve a találkozó. A nő azt gondolta magában, hogy fene nagy ember lett ebből a Vargából, de udvarias maradt, azt válaszolta, hogy persze, egyeztettek. Éneklő, alázatos hangon felelt, mint a hivatalokban meg az orvosnál szokott, és fel is vette hozzá a rendelők ajtajában begyakorolt, tisztelettudó testtartást.

Az igazgató betessékelte és leültette az átellenben elhelyezett fotelba. Szórakozottan hallgatta, ahogy a nő mindenféle nehézségekről meg kezelésekről fecseg. Előző héten ugyanazon a helyen egy nagydarab, borotvált fejű, csíkszakállú vállalkozó ült, aznap reggel pedig a városi kórház osztályvezető főorvosa, aki ráadásul az igazgató feleségét is kezelte. Azok is a fiukról meg a lányukról beszéltek, és mindkettőnek ugyanazt válaszolta, ugyanazon a temperált hangon, ugyanazzal a szomorkás fejtartással.

A nő a bizonytalan jövőről és az anyai felelősségről magyarázott csapongva, zavarosan és kétségbeesetten. Azt mondta, ez a gyerek most nem bukhat meg, adjanak neki egy esélyt, ha már ő nem kapott még egyet a sorstól. Az igazgató ezt afféle hatásvadász fordulatnak gondolta, nehezen tudta elképzelni, hogy ez a nő annak idején megbukott volna, de még ha így is volt, biztosan nem négy tárgyból. Az egykori évfolyam szóba se került.

Idegesítő volt az ismeretlen asszony az idétlen műanyag karkötőjével, ahogy a pipaszár lábait keresztbe vetve ült a mély fotelban. Az igazgató rádöbbent, hogy leginkább a gesztusai irritálják: pont úgy viselkedik szegény, mint aki szép, pedig leginkább ijesztő és visszataszító.

Az asszony teljesen belelovalta magát a monológba, a szája sarkában apró nyálgömbök rezegtek, és ide-oda forgatta vézna csuklóján a színes karkötőt. Később önkéntelenül az asztal sarkán heverő tűzőgépet kezdte babrálni, aztán észbe kapott, visszatolta a helyére. Végül a monológ egy pontján váratlanul elmosolyodott. Talán nyomatékot akart adni valaminek, amit az igazgató nem is hallott, mert rég máshol járt az esze, mindenesetre felkacagott és kislányosan kacér, magakellető mozdulattal megemelte a fején a szőke parókát.

Teljesen kopasz volt, a fejbőre obszcén babarózsaszínűen fénylett, mint egy naptól sose ért, gömbölyű testrész. Egy feszes fenék vagy egy mell. Az igazgató elvörösödött és félrekapta a tekintetét. Kínos volt az egész, mintha a nő valami szexuális szolgáltatást ajánlott volna fel, olyasmit villantva meg előtte, amit magától sose akart volna látni.

Amikor kikísérte, azt motyogta, hogy bízni kell a jövőben, sose szabad feladni, meg még néhány hasonló közhelyet, aztán amint becsukta az ajtót, igyekezett elterelni a gondolatait a látogatásról. Még hetekkel később is azon kapta magát, hogy undorodik a tűzőgéptől, legszívesebben fertőtlenítené használat előtt. Amikor erre rádöbbent, fogta és betette a fiókba, hogy legalább ne legyen szem előtt.

Fogalma sem volt, melyik lehet a nő fia a sok mutáló, hangoskodó kamasz fiú közül. Csak később mutatta meg neki a földrajzos kolléga a lépcsőházban: akkor kérdezett rá a gyerekre, amikor megtudta, hogy a nő meghalt.

A fiú év végén három tárgyból megbukott, az apja elvitte egy hatvan kilométerre fekvő középiskolába, és kollégiumba került. Az igazgató teljesen el is feledkezett róla, meg se ismerte, amikor egyszer a gyerek biciklit tolva szembejött vele és hangosan ráköszönt. Nem rémlett neki, hogy ő az a fiú, azt hitte, valamelyik diák az iskolából: olyan egyformák voltak ezek a hórihorgas srácok.

Úgy tűnt, a dolgok lassan rendeződnek. Az anya pár év alatt elrohadt a földben, a gyerek száznyolcvannégy centiméteresre nőtt és végül leérettségizett, a tűzőgép tönkrement és kidobták, az igazgató igazgató maradt, és közben az ő lánya is leérettségizett, méghozzá kitűnőre, mert a tanulással szerencsére soha nem volt gondja.

Tulajdonképpen mással se, a kamaszkorát három nagyobb cirkusszal megúszták. Az igazgató először akkor ordított vele, amikor a gyerek az angoltáborban berasztáztatta a haját, másodszor akkor, amikor katicát tetováltatott a vállára, harmadszor pedig akkor, amikor neki magának epegörcse volt. Erről az utóbbiról a lány nem tehetett, de pont ő volt otthon, és az apja kínjában jajgatva szemére hányta a katicát meg a rasztát is, amíg ki nem jött a belőle a vacsora, aztán a lakásra az ügyelet. Azt üvöltötte, hogy „nem fogsz te engem égetni”, amit a lány nem egészen értett, hiszen le se szarta az apját, nemhogy szándékosan tett volna bármit ellene. Hordágyon vitték el az igazgatót, és amikor beemelték a mentőbe, még egyszer elismételte ugyanazt: „nem fogsz te engem égetni.”

Ez a fordulat aztán nem hangzott el többször, a lány sikeresen felvételizett, az igazgató epehólyagját pedig egy laporoszkópos műtét során kivették, két hétig tartózkodnia kellett a fűnyírástól. Nem az az orvos végezte a műtétet, aki annak idején a feleséget kezelte, hanem egy másik, és szerencsére gyereke se volt, akinek kapcsán később benyújthatta volna a számlát.

A lány elsőéves lett egy fővárosi főiskolán, csak kéthetenként járt haza. Egy ilyen alkalommal kiült a teraszra, és leste az apját, mintha mondani akarna neki valamit. Az igazgató épp füvet nyírt, lógott a hosszabbító a nyakában. Nem akarta félbehagyni a munkát, csak akkor hallgatta meg a lányt, amikor kikapcsolta a gépet. Egy fiút emlegetett, aki nem pesti, hanem helybéli, és azt kérdezte az apjától, elhozhatná-e ide vasárnap. Annyit mondott még róla, hogy erdőmérnöknek tanul, és négy éve meghalt az anyja.

Az igazgató betette a helyére a fűnyírót, és megkérdezte, hogy hívják azt a gyereket. Nem mondott semmit neki a név, szórakozottan rávágta, hogy persze, nem nagyon érdekelték a lánya barátai. A lány ebédnél megint szóba hozta a fiúját, és kihozta a laptopot a konyhába, hogy megmutassa rajta. A srác arca kint volt a képernyőn, a lány meg ide-oda pakolgatta az asztalon a fejet, aztán átvitte a pultra. Az anya vetett rá egy pillantást, mondta, hogy helyes. Az apa viszont feszengett, az jutott eszébe, hogy olyan ez, mintha a gyerek egy tálcán cipelné a srác fejét, ráadásul egy áttetsző strandkendő volt csak rajta, mint a fátylakba öltözött Salomén. Odavetette a lányának, hogy legalább ebédhez normálisan felöltözhetne, és hozzáfűzte, hogy vasárnap legyen szíves valami tisztességes ruhát venni majd.

A gyerek megvonta a vállát, és tovább mutogatta az anyjának a Facebook-oldalon a fiú családját. Ez a bátyja, ez az apja, ez meg az utolsó otthoni kép az anyjáról, sorolta.

Az igazgató erre felnézett, mert eszébe jutott, amit a gyerek a teraszon mesélt, és megpillantotta a képen a nőt. Emlékezetébe villant a gömbölyű, fénylő, rózsaszínű fej, és mélyen elvörösödött. Nem tudta, mit mondhatna. Felpattant, kiment a teraszra.

Amikor visszajött, azt kezdte fejtegetni, hogy neki is van magánélete, nem kéne vasárnaponként idegeneket idehurcolni, elvégre pihenni is joga van valamikor, a lánya meg különben se mutasson be olyat, akit még alig ismer. Egészen belelovalta magát a méltatlankodásba, a végén még azt is fölemlegette, milyen sokba kerül a lány pesti albérlete.

Az anya nem szólt egy szót se, csak pakolta be az edényeket a mosogatógépbe, a lány meg kivitte a laptopot és bevágta maga mögött az ajtót. Az igazgató dühösen tekert egyet a mosogatógép gombján, mondván, energiatakarékosság is van a világon, nem kell mindent hatvan fokon mosogatni.

Este feküdtek egymás mellett a feleségével, aki egy reklám alatt váratlanul megkérdezte, volt-e valami köze ahhoz a nőhöz. Mármint a fiú anyjához. Az igazgatónak megint beugrott a rózsaszín, gömbölyű fej, és megint elvörösödött. Kezét fáradtan végighúzta az arcán, és azt felelte, hogy nem, dehogy volt. Ám a hangja remegett és hamisan csengett, mintha maga sem volna teljesen biztos benne.

ISMERLEK TÉGED

Hiába mondogatta a Karcsinak, hogy kevesebbet kellene enni, és szedni a vérnyomáscsökkentőt, nem hallgatott rá. A nő biztos volt benne, hogy ha a férje tavaly végigcsinálja vele azt a szétválasztós diétát, akkor nincs ez a rosszullét, de nem akart okoskodni, inkább adott egy ezrest a mentősnek és mondta, hogy majd utánuk megy, a kocsiban úgyis csak láb alatt lenne.

Kapkodva bepakolt egy sporttáskába és bebuszozott az érsebészetre. A főorvos azt mondta, hogy nincs szó igazi infarktusról, csak egy csúnya, beszűkült aortáról. Ez az állapot az infarktus előszobája ugyan, de visszafordítható a folyamat. Egy szívkatéterezésre azért – mondta – mindenképpen szükség lesz.

Ez elég ijesztően hangzott. A nő úgy képzelte el, hogy bevezetnek egy gumicsövet egyenesen a szívbe, és a vér azon át fog kiáramlani. A főorvos látta a házaspár rémült arcát, és nyugodt hangon elmagyarázta, hogy ez egy apró műszer, amivel a koszorúereket vizsgálják, hogy megtalálják az esetleges szűkületeket. Behívta őket a szobájába, és egy számítógépes ábrasoron megmutatta, mi fog másnap délelőtt lezajlani a Karcsi testében. Illetve nem pontosan azt, mert akkor ő lenne a Jóisten: inkább azt, ami általában történik egy szívkatéterezésnél.

Hozzátette, hogy ha szükséges, bevezetnek egy sztentet is, ami odabent kinyílik, mint egy esernyő, és belülről kitámasztja az érfalat. A nő nézte a képsort, és úgy rémlett neki, mintha a metróépítkezés kapcsán már látott volna valami hasonlót. Mutattak egy vérrögöt is. Gördült előre az alagútban, szemből, a metróvezető szemszögéből lehetetett látni, ám a főorvos biztosította őket, hogy ez most nem az az eset, a Karcsival nem ez van.

A nő a kórházudvaron áthaladva felhívta a barátnőjét, hogy elmesélje, mi történt. Sehogy nem jutott eszébe az a szó, hogy sztent, ezért megpróbálta visszahívni a férjét, de foglalt volt. Egy fél óra múlva, amikor újra hívta, még mindig: el nem tudta képzelni, kivel telefonál ennyit. Talán a kollégáival. Nyilván beszólt, hogy most pár napig nem megy be.

A férfi a kórházfolyosón abban a fél órában azzal a huszonnyolc éves nővel mobilozott, akibe halálosan szerelmes volt, és aki miatt éppen készült elhagyni a feleségét. A fiatal nő egyedül nevelte óvodás korú kislányát és türelmesen várta, hogy a Karcsi végre lépjen. A férfi még soha nem élt át olyasmit, mint az utóbbi évben, és az volt a szédítő érzése, hogy huszonöt éven át összekeverte a szerelmet az egymásrautaltsággal.

A feleség hazaért, tett-vett az üres lakásban. Megöntözte a virágokat, kiállt a körfolyosóra. Végül este bevett egy altatót és tizenegykor kikapcsolta a tévét, aztán a mobilját. Másnap már a buszon ült, amikor eszébe jutott, hogy vissza kéne kapcsolni a telefont. Két üzenet volt a hangpostán a kórházból. Próbálta visszahívni a központi számot, de az folyton mással beszélt.

Nem baj, gondolta, mindjárt úgyis odaér.

Átvágott az udvaron, a tulipánok közt egy kövér kandúr napozott. A negyediken kiszállt, hirtelen nem emlékezett, merre fordultak előző nap. A folyosó végén pont az a férfi cigarettázott egy pongyolás nővel, aki a Karcsival feküdt egy szobában. Hangosan köszönt, aztán súgott valamit a mellette állónak.

A nő benyitott a kórterembe, és rettenetesen megijedt. A Karcsi ágya üres volt. Átfutott rajta, hogy akkor valami baj lehet, akkor mégiscsak átvitték az intenzívre. Mondta ugyan a főorvos, hogy adódhatnak komplikációk, de mégse gondolt tegnap semmi rosszra. Tétován állt, amíg be nem jött egy nővérke, és át nem kísérte a főorvosi szobába.

A főorvos azt mondta, ő maga is le van sújtva, ezerből egy ilyen eset van. Karcsi a szívkatéterezés során kapott infarktust, húsz percen át próbálták újraéleszteni. A nő csak lassan, többedszerre értette meg, hogy akkor meghalt: hogy amit az orvos mond, az egész egyszerűen azt jelenti, hogy a Karcsi nincs többé. Teljesen össze volt zavarodva. Az orvos egy idő után felállt és finoman megérintette a vállát, mintha távozásra ösztönözné. Hozzátette még, hogy ha akar, most is elbúcsúzhat az elhunyttól, de természetesen erre a későbbiekben is van mód. Az előbbi nővérke visszakísérte az asszonyt a kórterembe és átadott neki egy nagy nejlont a Karcsi ruháival. A nő kábán nézte a drapp zakót, aztán szépen kifejtette a nejlonból, hogy ne gyűrődjön úgy össze. A kongresszusi zakó volt, a Karcsi mindig ezt hordta, ha szerepelnie kellett. Egy előadásról jött haza, amikor behozták, az autópálya-fejlesztésről beszélt.

A nő lerogyott az üres ágyra, vizsgálgatta, hogy lehetne vinni a nejlonzacskót, mert nem volt rajta fül, mint egy rendes szatyron. Átlukasztotta felül az ujjával, aztán fogta a zakót, és a másik karjára terítette. Volt valami a belső zsebében. Benyúlt, kivette. Egy kis, négyszögletű lila dobozt talált Lifestyle felirattal. Elrakta a retiküljébe, ment a lifthez. Egy kopasz férfi odalépett hozzá, adott egy névjegyet, és azt mondta, hogy hívja fel őt nyugodtan, ha az ügyintézés során elakadna vagy segítségre volna szüksége. A szobatárs még mindig a folyosó végén cigarettázott a nyitott üvegajtónál, és odaszólt, hogy részvétem, aztán bámult tovább kifelé.

A nő a kórházudvaron leült egy padra, a zakót a támlára terítette. Előkotorta a táskából a lila dobozkát. Soha nem használtak otthon ilyesmit, annál is kevésbé, mivel öt évvel korábban egy műtétnél eltávolították a méhét és mindkét petefészkét.

Az öröm fokozása érdekében az ultravékony óvszer mellé ajánljuk, próbálja ki a Lifestyle síkosító zselét is.

Fel akarta bontani a dobozt, de a celofánt nem tudta elszakítani, foggal kellett feltépnie. A dobozkában három kis tasakot talált. Visszacsúsztatta őket és megpróbálta felhívni a barátnőjét, hogy elmondja neki, mi történt. Ki volt kapcsolva. Jó lett volna szólni valakihez.

Olyan érthetetlen volt ez az egész.

Ha lett volna gyerekük, most a nyakába borulhatott volna, de nem volt. A férfi szülei rég nem éltek, az ő apja is húsz éve meghalt, az anyját pedig egy szociális otthonban gondozták, Csömörön.

Beült a kocsiba és elindult a szociális otthonba. Anyára vágyott, vagy egy emberi, ölelő testre, egy arcra, akihez beszélhet. Koncentráltan, dinamikusan vezetett, mintha kiélesedtek volna az érzékei és megszűntek volna a gátlásai. Úgy hajtott át a városon, hogy észre sem vette, mikor ért oda a fasoros kis utcába. Elővette a mobilt és újra megpróbálta felhívni a barátnőjét, de még mindig ki volt kapcsolva. Ha visszahívta volna őt, gondolkodás nélkül odahajt inkább, így viszont kiszállt, bezárta a kocsit. Elgondolkodott, otthagyja-e a zakót meg a nejlont a hátsó ülésen, aztán úgy döntött, itt nem törik fel az autót, és bement az otthonba.

A fiatal nő körülbelül egy órával a másik távozása után érkezett meg a kórházba, és a feleséggel ellentétben ő rögtön meg akarta nézni a férfit. Nem vitték még le az alagsorba, egy hátsó folyosón feküdt letakarva egy görgős ágyon. A köpenyes, maszkos férfi diszkréten félreállt, amíg a nő búcsúzkodott. A Karcsi karja a könyökhajlatban lila volt, a kézfeje püffedt, a jegyűrűje nem volt rajta. A fiatal nő nem mert rákérdezni, hogy volt-e már bent a feleség. Olyan különös volt ez a sápadt, borostás, hűvös test, mintha nem is ismerte volna.

– Mit csináltál? – kérdezte tőle szemrehányóan, és megsimogatta a halott mellkasát. Amikor elindult, a szájmaszkos férfi szelíden utána szólt:

– Kézigéné slörás.

Ezt még kétszer el kellett ismételne egy ajtóra mutatva, mire a fiatal nő végre megértette, hogy kezet kell mosnia, ez kézhigiénés előírás. Elindult lefelé gyalog a lépcsőházban, alig találta meg a kijáratot.

A szociális otthonban ilyenkor déltájban nemigen volt látogató. A folyosón ételszag terjengett. A nő anyja leghátul lakott, át kellett menni a tévészobán, ahol egy öreg házaspár maximumra állított hangerőn rajzfilmet nézett a Cartoon Networkön.

Az anyja ugyanazt csinálta, amit általában szokott. Ült az ajtó mellett egy kisszéken, és a mutatóujját húzogatta föl-le az ajtófélfa egy meghatározott szakaszán. Azon a húsz centiméteren, amit kinyújtott kezével elért, teljesen lekopott a festék. Időnként megnyálazta a mutatóujját, majd újra és újra, ezredszerre is végigsimította ugyanazt a részt, mintha a kopást valami tisztátalanságnak látná, amit okvetlenül le kell törölni.

Látszólag nem érzékelte a lánya érkezését, de a nő tudta, hogy figyel. Amikor süteményt szokott hozni, az anyja a selyempapír zörgésére mindig felkapta a fejét, odatelepedett az asztalhoz, és kézzel, csámcsogva befalta az egészet.

Most nem volt sütemény. A nő csak ült fáradtan a szemben lévő heverőn, és még mindig próbálta magában megfogalmazni, mi is történt. Hogy megözvegyült. Elgyötörten megszólalt:

– Nagy baj van, mama. Hallod? Meghalt a Karcsi.

Az öregasszony felnézett, abbahagyta a dörzsölést. Feltápászkodott, átült a heverőre. A tekintete váratlan érdeklődést és értelmet sugárzott, a szeme megélénkült, és ettől hirtelen a rács mögül figyelő majmokra kezdett hasonlítani, akik úgy pislognak ki állati létük burkából, mintha szomorú száműzetésből figyelnék az emberi jövés-menést. Közel hajolt, lárvaarcát egészen a lánya arcához tolta, és töprengő hangon megszólalt:

– Ismerlek téged valahonnan.

TÍMÁR ZSÓFI MUSKÁTLIJA

Állítólag a szőke nőknek könnyebb, a férfiak jobban felfigyelnek a világos hajra. Zsófi ezt nemigen érzékelte, mert világéletében visszahúzódó volt. Az iskolában se számították a szépek közé, nem is viselkedett úgy. Péter viszont nagyon csinosnak látta őt, és azt hitte, egy ilyen nő szóba se fog állni vele.

De Zsófi nemcsak hogy szóba állt vele, egy év múlva feleségül is ment hozzá. Péternek még hátravolt két éve a főiskolából, úgyhogy arra gondoltak, Pestre költöznek, így lesz a legegyszerűbb mindenkinek. Az albérlet hosszú távon túl drága lett volna, Kaposvár mellé meg nem tűnt érdemesnek visszamenni. A szülők összeadtak egy másfél szobás panelre való pénzt: kezdésnek jó lesz, mondták. A panel Kőbányán volt, a hosszú, szürke ház előtt forgalmas út futott. Zsófi nemcsak a hosszú buszozást szokta meg nehezen, hanem a kilencedik emeletet is. Otthon mindenhová el lehetett jutni gyalog vagy biciklivel, és reggel, ha felkelt, rögtön kiléphetett a kertbe.

Esténként sötétben zötykölődött a lakótelep egyforma házai között, aztán olvasgatta a disznó feliratokat a liftben. Decemberben fölvetette Péternek, hogy mi lenne, ha lenne macskájuk. Az egyik kolléganőjénél született három, egyet hazahozhatna. Egy kis feketét. Péter azt mondta, szó se lehet róla, ő nem akarja szagolni a macskabűzt, különben is, tönkretenné az új szőnyegpadlót. És ki vigyázna rá, ha ők nincsenek otthon.

Ebben mondjuk volt valami, tényleg későn értek haza mindennap. Zsófi számítógépes tanfolyamra járt, Péter egyre több munkát kapott. Azt mondta, ha félre tudnak tenni egy kicsit, néhány év múlva vehetnek majd esetleg valami külső kerületben egy házrészt. Mind a ketten kertet szerettek volna, vagy legalább egy nagy, használható teraszt. A mostani lakásuknak még erkélye se volt, az csak a két és fél szobás nagyobbakhoz tartozott. De a zaj és a por miatt azokat se használta senki. Többnyire csak biciklit tároltak kint, vagy odatették a lomtalanításig a tönkrement bútort, lerobbant hűtőt.

Tavasszal az egyik lakó muskátlisládákat szerelt az ablakba. Zsófinak ez nagyon megtetszett. Minden este elmondta, hogy egész más lenne a reggel, ha ébredéskor virágokra látna. A lakógyűlésen egyébként külön szóltak, hogy tilos az ablakok alá kívülről szerelt virágláda, mert veszélyes, lesodorhatja a vihar. Ám az új divat mégis terjedni kezdett az épületben. Péter nagyon unta ezt a témát: várta, hogy lekerüljön a napirendről, ahogy a macskakérdés. Zsófi pedig tényleg nem hozta szóba többet, ahogyan semmit az utóbbi időben. Se a hétvégi kimaradásokat, se az éjszakai sms-eket, amikor Péter félálomban kinyúlt az ágyból és megnézte a felvillanó kijelzőt.

Így ment ez egész tavaszig. Péter késő éjjel jött meg, hétvégenként rendszeresen csapattréningre ment, Zsófi pedig szombatonként hazautazott a szüleihez és sápadtan hallgatott a leves felett, ha az anyjáék arról faggatták, hogy mi a baja.

Úgy képzelte, a házasság ilyen. És hogy talán lesz másmilyen is, csak ki kell várni. Nem faggatózott, nem kérdezett. Akkor, azon az estén se akart tudni semmit, mégse bírta megállni, hogy ne nyissa meg az üzenetet. Péter épp zuhanyozott, hangosan szólt a fürdőszobában a rádió. Zsófi fölvette a mobilt. Képüzenet jött. Kinyitotta. Egy nagy mellű, fekete hajú nő félmeztelen képét látta a kijelzőn. Állt a konyhában, bámult a képre, és szinte megdermedt az idegességtől.

Két másodperc múlva megszólalt a telefon, azonnal fölvette.

– Na, hogy tetszik? – kérdezte évődve a hang.

Valamit szeretett volna válaszolni, de képtelen volt megszólalni, csak szuszogott a készülékbe, aztán lerakta. Percekig állt így, még akkor se mozdult meg, amikor Péter már felöltözve, vizes hajjal kijött a fürdőből és őt megkerülve benézett a hűtőbe.

Nem bírt mit mondani, hiába fogalmazgatta magában sorra a lehetséges szavakat, kezdőmondatokat.

Zárómondatokra se volt mód: a férje egyetlen szó nélkül költözött el, amikor ő nem volt otthon. Nem vitt sok cuccot egyébként, egy sporttáskában elfért minden. A közösen vett Ikea-bútorokat ott hagyta, egyedül a tévéállványért jött vissza valamikor.

Küldött egy-két e-mailt, de Zsófi nem válaszolt rájuk, így aztán nem is próbálkozott többet. Tavasszal megint üzent, hogy szeretne közös megegyezéssel elválni. Zsófi erre se reagált: úgy viselkedett, mint aki nem vesz tudomást a saját életéről. Ment, csinálta a dolgát, rendben tartotta a félig üres lakást, időnként hazautazott. Aztán ezek a látogatások is megritkultak, mert nem bírta elviselni, hogy a szülei folyton Pétert szidják, hogy állandóan sajnálkoznak, és azt emlegetik, hogy Zsófinak tovább kellene lépnie, ha időben szülni akar. Mindig az volt a legrosszabb, amikor a leendő unokákkal hozakodtak elő, meg a harminc fölötti szülések kockázatával: ilyenkor rendre a szomszédok rémtörténetei következtek halva született csecsemőkről és nyitott gerincről. Zsófi ezekre se felelt semmit, csak felállt az asztaltól és kiment, egy idő után pedig havi egy alkalomra ritkította a látogatásokat.

Egy év múlva Péter ismét küldött pár békülékeny, puhatolódzó üzenetet. Nem kapott rájuk választ. Abban se volt biztos, hogy a felesége nem változtatta-e meg az e-mail címet, elvégre semmi oka nem volt rá, hogy továbbra is egy zsofipeter nevű postafiókot tartson fenn. Hívni nem merte, azt gondolta, úgyse venné fel.

Egy délután arra kanyarodott kocsival, felnézett a kilencedikre. Soha még tisztábban nem érezte, hogy szereti a feleségét. Akkor már hónapok óta egyedül volt, azoktól az alkalmi nőktől eltekintve, akiket reggel elvitt egy közlekedési csomópontig a városban és soha többé nem hívott vissza.

Elővette a kesztyűtartóból a kulcsot és arra gondolt, fölmegy a régi lakásukba. Szinte biztos volt benne, hogy a felesége úgyis rég kicserélte a zárat. Remélte, nem lesz tanúja a próbálkozásnak. Hogy nem bukkan fel a lépcsőházban valami nyugdíjas, aki betörőnek nézi, vagy egy látásból ismert régi szomszéd, aki kajánul figyeli, ahogy be akar jutni.

Hevesen vert a liftben a szíve. Felért, odalépett a lakásajtóhoz. Elővette a kulcsot, sikerült beillesztenie. Kinyílt. Hirtelen pánik fogta el, hogy vajon mit talál odabent.

Érdekes, egészen eddig a pillanatig meg se fordult a fejében, hogy Zsófi esetleg már valaki mással van. Most viszont váratlanul rátört az aggodalom, hogy egy idegen férfi holmijai lesznek szétszórva a lakásban.

Az előszobában megcsapta az ismerős illat. A felesége illata. Levette a cipőjét, megilletődve állt a kövön. Elindult először a konyhába, aztán be a hálóba. Az ágy csak az egyik felén volt megvetve és letakarva egy pléddel. Rend volt mindenütt, a nappaliban egy nyitott szárítón öblítőillatú női holmik lógtak. Azt a pink magas sarkú cipőt a fal mellett nem ismerte: ez még nem volt meg, amikor elment. Ránézett a vekkerre: délután hármat mutatott, az ébresztő pedig hatra volt beállítva.

Felötlött benne, hogy kéne hagyni valami üzenetet. Virágot. Vagy mondjuk egy fekete kismacskát. Zsófi úgyis mindig cicát akart. A nőnek, egyébként, akivel fél évig élt együtt, volt egy macskája, és tulajdonképpen nem is okozott nagy károkat, nem szart össze mindent. Ekkor hirtelen eszébe jutott valami. Hirtelen felpattant, visszabújt a cipőbe és próbálta végiggondolni, hol van itt a közelben valami barkácsáruház. Emlékezett, hogy a felüljáró túloldalán van egy, és pörgetni kezdte magában, hogy mi mindenre lesz szüksége.

Amikor az elárusító a kertészeti részlegen megkérdezte, futómuskátlit akar-e vagy simát, nem tudta megmondani. Azt válaszolta, hogy rendeset. Az eladó megvetően vállat vont, adott neki tíz tövet. Virágföldből túl sokat vásárolt, három tízliteres zacskót. A ládákhoz tartozott valami hosszúkás műanyag alátét is, a tartóvashoz pedig csavarok és tipli. Azt külön hangsúlyozták, hogy a betonfalhoz másmilyen kell, de ezt már tudta tapasztalatból, mert amikor beköltöztek a panelbe, ő szerelte fel a fürdőszobaszekrényt. Haza kellett még kanyarodnia az albérletbe a fúrókészletért, ráadásul visszafelé dugóba került. Fél öt múlt, mire megint kiléphetett a kilencediken a liftből. Kétszer kellett fordulnia a holmikért, aztán lóhalálában nekilátnia a meglepetésnek.

Először a hálószoba ablaka alá szerelte fel a hosszabbik ládát. Elég sok földet kiszórt, a porszívót meg egyszerűen nem találta, úgyhogy kézzel söprögette össze a maradékot a szőnyegpadlóról. Aztán rájött, hogy a konyhaablak volna a legfontosabb. Ha Zsófi este leszáll a buszról és elindul a hosszú utcán hazafelé, akkor már messziről láthatja majd a virágládát. Fel fog pillantani a kilencedikre és érteni fogja, mi történt. És akkor még mindig eldöntheti, hogy telefonáljon a férjének, vagy egyenesen hazamenjen. Ez az, a konyhaablakba muszáj tenni! Ha a két rövidebb ládát fölszereli, együtt szélesebbek lesznek, mint az ablak, de kicsit kihajolva a két végét is meglehet öntözni. Az elsőt hamar fölerősítette, a másodikkal viszont vacakolnia kellett. A láda pereme megakadt valamiben és az istennek nem kattant bele a fém tartóba. Péter felállt a keskeny asztalra, és kijjebb csúszott, hogy ránehézkedjen. A föld még hátravolt, azt odakészítette a nejlonzsákban. Éppen ránehézkedett a bal oldali vasra, hogy helyére nyomja a ferde ládát, amikor meglátta odalent a Zsófit. Elég közel járt már, jött a megálló felől át a zebrán. Nem nézett föl, valami szatyor volt a kezében.

Egyszerre értek a ház előtti járdára, férj és feleség. Zsófi nem értette, mi történt. Még akkor se fogta fel, mi ez a hirtelen csődület, amikor fölpillantva észrevette a nyitott ablakot és az üres virágládákat.

A 28-AS SZOBA KULCSA

A lány már másfél órája várakozott a táskával az ajtóban, amikor a férfi végre megérkezett. Elnézést kért, amiért nem telefonált és sms-t se küldött, de egész végig mellette volt a felesége, még a papírzacskós faszenet is együtt vették meg a Praktikerben. Alig tudta lebeszélni róla, hogy elkísérje őt, a gyerekek ugyanis a nagyinál vannak hétfőig.

– Faszenet? – kérdezte a lány már a lépcsőházban.

A férfi erre elmagyarázta, hogy a faszén azért kellett, mert otthon azt hazudta, hogy kerti partira hivatalos egy Pilisvörösváron lakó kollégájához. Erre a felesége majdnem nekiállt majonézes krumplit csinálni, az a specialitása, mire ő kínjában bemondta, hogy á, igazán nem kell, ő csak annyit vállalt, hogy szállítja a sütéshez a faszenet.

A lány táskáját bedobták a csomagtartóba, tényleg ott volt a nagy papírzsák.

A belvárosból nehéz volt kijutni, de utána minden simán ment. A férfi a lány combját markolászta vezetés közben, a lány meg azon tűnődött, mikor is evett ő utoljára majonézes krumplit. Régen. Tele van kalóriával.

Éppen elbambult, az útba felejtkezett, amikor a férfi egyszer csak hirtelen mozdulattal félrerántotta a kormányt és lefékezett egy kertvendéglő léckerítése mellett. Leengedte az ablakot, közben jobb kézzel benyomta a telefonon a gyorshívást. A lányra pillantott, mutatóujját a szájához emelte és jelezte, hogy most maradjon szépen csöndben.

A kertvendéglőben éppen egy nagyobb társaság gyülekezett. Negyvenes férfiak és nők húzogatták a fémlábú székeket, lapogatták egymás hátát, hangoskodtak. Talán érettségi találkozó lehetett.

– Most futottam be, de le is kell gyorsan tennem, mert átrendezzük az asztalokat – mondta a férfi a telefonba.

Aztán tényleg letette, és indexelt, majd ugyanolyan hirtelen mozdulattal visszakanyarodott az útra. Haladtak tovább. Néhány perc hallgatás után megszólalt:

– Bocs, csak gondoltam, jó lesz háttérzajnak. Kár lett volna kihagyni.

Újabb néhány perc hallgatás következett, majd a lány szólalt meg.

– Tudtad, hogy a japánok már gyártanak olyan mobiltelefont, amibe be van építve a háttérzaj? Autópálya, tengerzúgás, gyerekzsivaj, ilyenek.

A férfi nem tudta, csóválta a fejét és hunyorgott a visszapillantóba, előzött. Hallgattak megint, egész a panzióig.

A panzióban a portás rögtön nyújtotta a 28-as kulcsát, miközben lopva végignézett a lányon és cinkosan közölte, hogy már fent van az asztalon egy behűtött pezsgő. Látszott, hogy bejáratott együttműködésről van szó.

A szoba gyönyörű volt és tágas, a szemben fekvő hegyekre nézett. A férfi leheveredett a franciaágyra, és azt mondta, ritkán érzi magát ennyire boldognak, az életét pedig ennyire teljesnek, és legszívesebben örökre itt maradna a lánnyal, hogy ezeket a hegyeket bámulják összeölelkezve.

– Megunnád ám hamar – felelte a lány rekedten. A férfi elment zuhanyozni, visszhangzott a fürdőszobában a fütyörészése.

Kiszólt, hogy mindjárt bontja a pezsgőt, ám amikor néhány perc múlva derekán a törölközővel kijött, a lányt nem látta sehol. Forgolódott kicsit a szobában, mintha valamelyik sarokban keresné, aztán felhívta a mobilján, de az foglaltat jelzett. A fekete táska se volt sehol.

A lány már a műúton járt, és egy barátnőjét próbálta rávenni, hogy jöjjön ide ki érte a világ végére, mert azt se tudja, jár-e itt egyáltalán városi busz. Közben a csepp alakú fanehezéket markolászta a szállodai kulcson, és törölgette a könnyeit. Sötétedett, alig jártak autók.

A férfi rosszat sejtett. Az ajtóhoz lépett. Be volt zárva. Visszafordult, ledobta magát a bevetett ágyra.

– A rohadt kis kurva – gondolta magában. A portára kell majd leszólni, hogy engedjék ki. Az ciki lesz. Azért azok a japánok tudnak valamit.

A barátnő csak sokára tudott jönni, a lány állt a sötétben az út mellett és képtelen volt abbahagyni a sírást. Nem volt több papírzsepije, taknyos kézzel markolászta továbbra is kulcsot. Csak később mosolyodott el egy pillanatra, már a kocsiban, amikor a barátnő elvette tőle a nehezéket.

– Ki ne dobd, te hülye! Évek óta nincs lehúzó az albérletben a vécéláncon!

Tényleg, a 28-as pont alkalmasnak látszott.

– Remélem, nem lesz túl nehéz – válaszolta a lány.

VÉGÜL IS MÉG NYÁR VAN

A férfi lelépett a villamosról és elindult felfelé a belvárosi utcán. Az önkormányzatra kellett bemennie, ami ezen a környéken volt, két sarokra attól a háztól, ahol házassága évei alatt lakott. Azért is jött villamossal, mert tudta, milyen piszok nehéz errefelé parkolóhelyet találni. Több mint hét hónapja elköltözött már a feleségétől, azóta csak egyetlenegyszer beszéltek, amikor a válás részleteit próbálták egyeztetni. A fiatal nő, aki miatt végül annyi huzavona és titkolózás után eljött otthonról, éppen annyi idős volt, mint ahány évet a feleségével előzőleg együtt leéltek, vagyis huszonöt. Akkoriban született, amikor ők összeházasodtak. A volt feleség ezt kicsit sarkosabban fogalmazta meg, de a harag az ő esetében érthetőnek tűnt.

A férfi szorongott minden ügyintézéstől, ennek tudta be a villamosút alatt rátörő őrült hascsikarást is. Rég érzett ilyet: mintha belülről csavargatták volna a beleit. Nem egyszerű inger volt, hanem valami rettenetes, a normális reggeli székeléseknél ismeretlen sajgó, sürgető görcs. A megállóban már sejtette, hogy muszáj lesz beszaladnia a sarki önkiszolgálóba, mert egyszerűen nem bírja ki az önkormányzatig. Pedig nem is evett semmit reggelire, csak egy kávét ivott.

A sarki önkiszolgáló, amire emlékezett, már nem volt sehol: az eltelt hét hónap alatt tönkrement, tábla hirdette, hogy a helyiség bérleti joga eladó. Volt itt a közelben egy gyorsétterem is, de legalább öt perc lett volna lesétálni a kereszteződésig, ami máskor semmi, most viszont végtelenül soknak tetszett.

Verejték öntötte el, minden erejével a záróizmaira koncentrált és aprókat lépegetett. Kétségbeesetten nézett fel az egykori házukra, aztán hirtelen ötlettel felhívta a volt feleségét és erőlködve belesuttogott a telefonba:

– Otthon vagy? Felmehetnék egy pillanatra?

A volt feleségnek csak annyi ideje maradt, hogy picit megigazítsa a haját és szétkenjen egy leheletnyi pirosítót az arcán, aztán fölberregtette a kapunyitót.

A férfi meggörnyedve nyitott be az ismerős lépcsőházba, hármat lépett a kukák felé, aztán érezte, hogy minden ereje elhagyja. – Be fogok szarni – futott át rajta. Annyi ideje maradt még, hogy a nadrágját legyűrve beguggoljon két kuka közé, de az alsógatyát már nem sikerült megmentenie. Döbbenten, szinte kívülről figyelte, hogy mi történik vele. Hogy itt kakál összekuporodva a volt házuk két szelektív gyűjtője között, fél kezén támaszkodva, nyögve, mint valami részeg hajléktalan, miközben íves sugárban önkéntelenül pisil előre, a lépcsőház irányába. Megint felberregett a kapunyitó. Szerencsére nem jött be senki, nyilván a felesége berregtette újra, hátha nem jutott be, azért nem ért még fel. A megkönnyebbülés után néhány másodpercig ernyedten, üres fejjel guggolt, nem volt ereje rögtön felállni. Aztán a cipőn át legyűrte magáról a nadrágot és kidobta az alsógatyát. Nem volt elegáns dolog a fehérüveg-gyűjtőbe dobni, de az volt legközelebb. A nadrág bal szára mocskos lett, de kénytelen volt visszabújni bele, hiszen félmeztelenül mégse osonhatott be a lépcsőházba, mint valami ólálkodó mutogatós bácsi.

Éppen idejében tápászkodott föl, mert kattant a lift és kiszállt belőle egy lakó. Udvariasan üdvözölték egymást, mintha nem telt volna el fél év, és ő sem volna térdig szaros, aztán még mindig remegő lábbal beszállt a liftbe. A harmadik emeletig nem adódott túl sok idő átgondolni a megfelelő nyitómondatot.

– Ne haragudj, de beszartam – nézett őszintén a volt feleségére, aki megdermedt az egyenes beszédtől. Finoman félretolta és a fürdőszobájukba, pontosabban most már csak a nő fürdőszobájába sietett, hogy rendbe szedje magát. Minden ugyanúgy volt, ahogy itthagyta, a lavórt a mosdószekrény alá betolva találta, a szokásos helyén. Beáztatta a nadrágot, lezuhanyozott, megtörölközött a feleség illatát árasztó fürdőlepedőben, ami még nedves volt. Nyilván a nő is nemrég zuhanyozott.

A mosószeres dobozt viszont nem találta a kisablakban, ezért kikiabált megkérdezni, hol van.

– Hagyd, majd én megcsinálom – szólt vissza a felesége hangja.

A többit valahogy végig kellett gondolni. Letelepedett a csukott vécéülőkére és őszülő fanszőrzetét, lógó hímtagját bámulva töprengett, de semmi értelmes nem jutott eszébe. A feleségét, akitől hivatalosan még el se vált, nem szalaszthatta el az új nőhöz a macis lakáskulccsal, hogy ugyan hozzon már neki egy tiszta nadrágot. Az új nőt szintén nem hívhatta fel azon a rohadt csupa-üvegablak munkahelyen, hogy pattanjon már autóba, és legyen kedves, hozzon fel egy nadrágot meg egy alsógatyát erre és erre a címre, a volt feleségéhez, ha nem túl nagy gond.

– Itt ülök – gondolta – a saját lakásom fürdőszobájában, mint valami csapdába esett szerető, és nem tudok kimenni. Ötvennégy éves vagyok, beszartam, kopaszodom, és nem tudom, hol a mosópor. Ráférne erre a fürdőszobára egy csempézés.

– Ugye tudod, hogy itt már nincs egy nadrágod se? – szólt be kintről a nő egyáltalán nem kárörvendő, inkább tárgyilagos hangon.

– Tudom – válaszolt a férfi, és egy hosszú, ősz szálat kitépett a tökénél, mert hirtelen kínosan feltűnőnek találta. Azon gondolkodott, vajon mennyi idő alatt szárad meg egy nadrág az erkélyen. Végül is még nyár van. Kitépett még egy ősz szálat, ez fájt. Egy óra alatt megszárad? Vagy egy fél nap alatt? Vagy ki se jön belőle a folt?

Aztán megnyugodott: a felesége az ilyeneket mindig meg szokta tudni oldani. A derekára tekerte a fürdőlepedőt, és kilépett a fürdőszobából.

AHOGY EDDIG

PLÁGIUM

Paul már harmadik hete nem járt be tanítani. Már eddig is terhére voltak az órák. Számítógépes tervezést tanított az egyetem grafika szakán, és egyre jobban zavarta a kiszámíthatóság. Ezen nem elsősorban az órák menetének kiszámíthatóságát, hanem a képileg generálható valóságok tervezhetőségét értette. Nosztalgiával gondolt vissza saját főiskolai éveire: a véletlenül keletkezett pacákra, a fröccsenésekre, a papír mikroszkopikus egyenetlenségeire, a megfolyó, vagy az ecsetről lehúzott olajfesték egymásra rakódó rétegeire. Az érzéki örömre, amit a műterem levegője okozott, a szagra, amit már a lépcsőn fölfelé menet megérzett, ha reggelente bement.

Érdekes, hogy közvetve éppen ez az érzéki hiányérzet, végső soron a vonalak uralhatatlansága iránti sóvárgás segítette hozzá, hogy a hosszú, meddő évek után kitaláljon valami újat.

A Múzeumpsziché ötlete akkor fogalmazódott meg benne, amikor diákjainak az előző év végén azt a feladatot adta, hogy készítsék el egy elképzelt kiállítóterem virtuálisan látogatható változatát. Akkor gondolt először arra, hogy olyan ez, mintha egy fantomszemélyiségről kellene jellemzést írniuk. Sokkal nehezebb dolog, mintha mondjuk a városukban található híres múzeum egy-egy szárnyát kellett volna ugyanígy bemutatniuk.

Azon a délutánon jutott először eszébe, hogy a nagy, 19. századi múzeumépületnek valójában saját pszichéje van, és ha ezt a pszichét sikerülne képileg megjelenítenie, akkor egyrészt maga is részévé válhatna a végtelen, minden egyes alkotással továbbhömpölygő áramlásnak, másrészt egyetlen műben adózhatna az épületben kiállított összes valahai mester emlékének.

Mivel a megvalósítás sokkal bonyolultabbnak bizonyult, mint eredetileg képzelte, már harmadik hete nem járt be tanítani. A teljes szenzoros rendszer kiépítése csak éjszaka történhetett, a kivitelező cég emberei azonban egyszerűen nem voltak hajlandók este tíz után dolgozni, így ennek megszervezése is rá hárult. A múzeumigazgatóság kapott ugyan pályázati pénzt a projektre, Paul azonban nem számolt azzal, hogy az érzékelőket nem lehet látogatási időben elhelyezni, és hogy az egyes szintek és szárnyak közti átjárás miatt a lépcsőházakban és összekötő folyosókon is mérni kell a látogatók mozgását.

A Múzeumpsziché alapgondolata az volt, hogy az egyes látogatók egyéni mozgásának összegzéséből kirajzolódik valami ábra. Minden kép előtt időznek, az ott töltött időt egy számítógép rögzíti. A híres, az útikönyvben kiemelt képek előtt természetesen több időt töltenek, és az ezekhez vezető utakon ebből adódóan többször mennek végig.

Az egy hónapig tartó mérés egyébként meglepő eredményeket hozott. Kiderült, hogy a sztárképek előtt a szemlélők viszonylag rövid időt, mindössze átlag harmincnégy másodpercet töltenek, ami jóformán csak a felület szemmel való letapogatására elég, van azonban néhány alig ismert, a tájékoztató füzetben meg sem említett kép, amelyek előtt a látogatók hat-nyolc percet is eltöltenek, és amelyekhez a szenzorok tanúsága szerint vissza is térnek az épületen belül.

Paul ezeket úgy hívta magában, hogy a múzeum titkai.

Az összesített térképen nemcsak az ismert alkotások, hanem ezek a titkok is láthatóvá váltak. A titkok közt volt például egy ismeretlen, 17. századi mester csendélete, és volt lírai absztrakt mű is. Mindkettő vörösen pulzált a neonszínű, nyomtatott áramkörhöz hasonlatos óriási felületen, amelyet a munka utolsó fázisaként az előcsarnokban állítottak fel.

A Múzeumpsziché című alkotás bemutatása a város tavaszi fesztiváljának egyik nyitó rendezvénye volt, és néhány nap elteltével a homlokzatra is kifeszítették egy molinón a vibráló rajzolat neonszínekkel megfestett másolatát.

Paul halálosan kimerült a munka alatt, de úgy érezte, sikerült megfelelő formát találnia az eddig csak gomolygó, rossz lelkiismeretből és megmagyarázhatatlan nosztalgiából kikevert érzéseinek.

Az elkészült felülethez több mint kétszáz méter kábelizzót használtak fel. Hatalmas volt, és az épület alaprajzának megfelelően kissé hosszúkás, amitől egy fekvő test érhálójára emlékeztetett neonkék vénákkal és zöld artériákkal. A kiemelt művek helye az ott töltött idő függvényében villogott zölden, sárgán vagy mélyvörösen, miközben a háttér is ritmikusan változott, mintha valami pszichedelikus zenei háttérre adna színválaszokat. Végső soron – ezt Paul, bármilyen sután hangzott is, maga se tudta másképp megfogalmazni – a Múzeumpsziché gyönyörű volt. Lenyűgöző.

A sajtó is le volt nyűgözve, egymás után kértek interjúkat és kérték ki Paul véleményét a fesztivál legkülönfélébb produkcióiról. Paul se a tánchoz, se a zenéhez nem értett, a siker legközvetlenebb hozadékának azt érezte, hogy a szőke negyedéves lány, akire már előző évben felfigyelt, végre hajlandó volt lefeküdni vele, igaz, előzőleg sajnálatosan leégett a szoláriumban, ezért mint mondta, a teljes testfelületén csak égető fájdalmat érzett.

Paulnak úgy kellett behatolnia, hogy közben a hasával még véletlenül se érjen a lány tűzvörös hasához, mert ott fájt neki a legjobban, az orgazmus pillanatában pedig megszólalt a mobilja, ami kutyaugatással jelezte, ha az anyja hívta.

A lány öltözés közben, miután végre letette a mobilt, azt mondta, a Múzeumpsziché zseniális, de aztán azt is hozzáfűzte, hogy Paul akkora nagy paradigmaváltást csinált ezzel, mint a Lady Gaga a zenében, ami az előbbi elismerés árnyaltabb értelmezésére késztette Pault.

Amikor a lány elment, az ő mobilja is megszólalt. Alig értette, ki hívja. A világ túlfeléről keresték, egy konferenciára hívták előadni. Paul kishitű volt, rögtön azt hitte, hogy valaki biztos lemondta a szereplést, azért gondoltak rá, de a következő e-mailből kiderült, hogy ismerik a munkáit és valószínűleg tényleg rá kíváncsiak.

Semmit nem tudott arról a helyről, ahová mennie kellett, és felkészülni sem maradt semmi ideje. Az indulás előtti napon hat teljes órát a múzeumban kellett töltenie, a biztonsági cég ugyanis, amelyik a riasztóberendezéseket üzemeltette, azt állította, hogy a Paul által installált szenzorok megzavarják a rendszer működését, ezért a fesztivál végeztével az egész hálózatot le kell bontani. Paul számíthatott rá, hogy mire az idegen városból visszatér, addigra a Múzeumpsziché már csak a dokumentációban fog létezni.

Halálos fáradtan csomagolt be, azt latolgatva, nagyon más ruhákat kell-e betennie, ha azon a távoli helyen ősz van. Végül csak a szokásos hosszú ujjú pólóit pakolta be, meg két normálisabb alsógatyát, hátha ott is van egy szőke negyedéves, aki hallott a Múzeumpszichéről, és nem égett le a szoláriumban.

A repülőn egy percet sem aludt. Amikor végre elszenderedhetett volna egy kicsit, a pilóta bemondta a repülési magasságot, amikor meg másodszorra is elbóbiskolt, a légiutas-kísérő ébresztette fel, hogy töltsön ki egy belépési cédulát a leszállás előtt.

A reptér zavaros volt és hangos, vibráló szemmel követte a kijáratig a táblákat. Odakint a kora délutáni fényben egy szigorú, festetlen arcú nő várt rá, aki csíkos vászontunikát és farmerkabátot viselt. Leintett egy taxit, és beszállt Paullal hátra, de egyelőre nem szólt egy szót se. Pault a meleg autó bőrülésébe süppedve hirtelen végtelen fáradtság fogta el, és a város felé vezető monoton úton egyszer csak lecsuklott a feje. Amikor felriadt, azt látta, hogy elöl, a sofőr helyén nem ül senki, a szellemautó pedig teljes sebességgel robog a menetiránnyal szemben. Rémületében felkiáltott. Beletelt néhány másodpercbe, amíg rájött, hogy a kocsi jobbkormányos. A mellette ülő nő végre elmosolyodott, amitől sokkal emberibb lett az arca. Elmondta, mennyire örül, hogy egy ilyen jelentős képzőművész, mint Paul, elfogadta a meghívást, és előhalászott a táskájából egy dossziét a tudnivalókkal. Átadta a beszélgetéssorozat teljes programját, aztán egy meghívót a kapcsolódó kiállításra, végül pedig egy csomag jegyet a megadott étterembe. Azt mondta, a dossziéban van még egy várostérkép is, a térkép hátoldalán pedig hasznos információk a közlekedésről.

Paul megkérte, jelölje be a szálloda helyét. A város gigantikusnak tűnt, pedig az elővárosokat nem is tüntették fel. Kérdezte a nőt, hogy milyen messze van a szállodától a Képzőművészeti Egyetem, ahol elő kell adnia, aztán megfordította a térképet.

Egy pillanatig azt hitte, ez valami vicc. Aztán átfutott az agyán, hogy amit a kezében tart, az nyilván egy konceptuális munka, egy ügyes gondolat mesteri kivitelezése, ő pedig egész utazásával és érkezésével együtt része a műnek, ahogyan a reakciója is bele van kalkulálva minden innentől elhangzó szóval együtt.

A város metrótérképének helyére Paul Múzeumpsziché című műve volt nyomtatva.

Nem szólt semmit, elismerően mosolygott a nőre, mint aki tudja, hogy a reptérre érkezés óta minden rezdülését rejtett kamerával rögzítik, elegánsan kell tehát válaszolni az ötletre.

Egy rövid mondat mellett döntött: megjegyezte, milyen jól ki van építve itt a metróhálózat. A nő kifürkészhetetlen arccal azt felelte, hogy igen, szerencsére, mert ekkora távolságokat még mindig a legjobb metróval megtenni, aztán szólt a sofőrnek, hogy nem kell beparkolni, elég, ha megáll a szálloda előtt. Megérkeztek.

Pault az ájulás környékezte a hatalmas recepciós pultnál, alig bírta ki állva a bejelentkezés perceit. A lift tükrében egy árkos szemű, zöldes arcbőrű, kissé lepusztult férfit látott kopott dzsekiben. Hirtelen rájött a hasmenés is, kiverte a verejték, mire sikerült beillesztenie a kártyát az ajtóba.

Kimerülten, kétségbeesetten rogyott a vécére. Hatalmasat szart, mintha hazaérkezett volna, utána meg alig bírta lehúzni. A kaka úgy lapult a lyukban, mint valami hatalmas állat farka vége, amelyik bármikor visszafordulhat a barlang bejáratából. Paul még egyet nyomott a vízöblítő gombon, aztán a szobába ment. Szétteregette az ágyon a metrótérképet, és megállapította, hogy ügyes munka. Kiváló ötlet, ragyogó kivitelezés.

Óráját hozzáigazította a szobai tévé idejéhez, és látta, hogy még csak fél négy van. Legszívesebben lefeküdt volna egy kicsit, de képtelen volt ellenállni a kísértésnek, hogy lemenjen az utcára, és végre eloszlassa a taxi óta benne dolgozó rettenetes kétséget. Miközben bezárta az ajtót, lement a lifttel, elhaladt a recepciós pult és a fémkulival bajlódó londiner előtt, végig az a mondat zakatolt benne, hogy nem az lesz, nem az lesz, nem az lesz.

Nem az lesz, amit gondol.

Érzésre választott irányt, helyesen. Balra fordult, és az első forgalmas kereszteződésnél fel is fedezett egy metrólejáratot. Felgyorsított, kikerült egy babakocsis nőt, és olyan fürgén ugrott a mozgólépcsőre, mint aki naponta erre rohan munkába.

Az aluljáróba érve körbepillantott, és ahogy számított rá, a jegyautomaták melletti falon meg is pillantott egy metrótérképet. Közelebb ment, a hányinger kerülgette. Felpillantott a falra.

A metróban ki volt rakva a Múzeumpsziché másolata. Ugyanazok a neonszínű vonalak villogtak, csak épp a képek címeit ismeretlen nevű állomások nevével helyettesítették.

Hát persze. Nyilván tudták, hogy itt fog lakni a közelben. Nyilván ez is a játék része.

Két kamasz lépett a térképhez, nevetgéltek, ráböktek egy állomásra, aztán határozottan elindultak. Paul elképzelte, hogy ilyen lehet az őrület, sőt talán ez maga az őrület. Hogy holnap ezek szerint ő a város metróközlekedéséről fog előadni, egy kinagyított metrótérkép előtt fog hadonászni és a múzeumok lelkéről, a műalkotások kisugárzásáról beszélni. Vagy a véletlenről. Arról, hogy vajon mennyi az esélye annak, hogy véletlenül ráhibázzunk a véletlen egyetlen lehetséges megfogalmazására, amely minden esetlegességet és egyúttal minden menekülőútvonalat kizár.

Ha minden mindennel összefügg, ha a világ végtelen számú különböző rajzolata mégiscsak egymásra kopírozható, és a sok vonal egyetlen, legvégül értelmezhetetlen ábrává áll össze, akkor minek külön-külön bogozni, ujjunkkal követni mindet?

Kicsit megszédült, a térdére támaszkodott. Aztán hirtelen feketére váltott homlokában a belső képernyő, a szíve tiszta erőből pumpálta a vért, hogy el ne ájuljon. Valaki odalépett hozzá, megkérdezte, hogy segíthet-e.

– Nem tudom, merre kell menni – felelte Paul erőlködve, és felnézett a középkorú, magas, sovány férfira. Mintha már látta volna valahol: egy másik időben, egy másik kontinensen, nem itt, ahol senkit sem ismer, ahol idegen és érthetetlen még ez az egyszerű kérdés is, nem itt, ahol visszafelé örvénylik a lefolyóban a víz, mielőtt eltűnne a sötétlő, fekete lyukban.

FÖLDLAKÓ

„Lenyúltam, felemeltem a fejet... s bizonytalan mozdulattal, mint aki visszaad egy ajándékot, amit meg sem érdemelt... a nyaka fölé közelítettem, és kérdően néztem rá...”

Karinthy Frigyes: Arabella

Nehezen körbeírható érzés, afféle előjel nélküli előérzet volt. Nem lehetett tudni, mitől élesedett hirtelen ki a látása az addig figyelmen kívül hagyott mozzanatokra, de a szokott útvonalon egymás után fedezte fel a különös részleteket. Először a félbe hajlott söröskupakok a HÉV-megálló letaposott földjében: eddig sohase vette észre őket. Mintha több száz arc nélküli szem hunyorogott volna a szűrt téli fényben.

Lakják a földet – futott rajta át.

Ment tovább, gyalogolt a lakótelep felé. És akkor a kopott, füves mezsgyén, ahol a kutyákat szokták futtatni, ott volt az a két talp. Nem cipők, hiszen olyat gyakran látni, főleg a konténerek mellé kitéve. Nem: ez két talp volt egymás mellett, fölfelé fordítva. Odalépett, lehajolt. Mint egy álomban, egy ember állt a földben, csak a talpa látszott.

Ezek szerint ki van fordítva a világ, ez itt a belseje, ami odakint van, az a valóság. Lehet, hogy valójában halottak vagyunk. Ilyeneket gondolt, miközben felért a másodikra. Mindig ilyen bonyolult és zavaros belső mondatai voltak, úgyhogy rég le is szokott róla, hogy megossza őket a többi emberrel. Gyorsan rendbe szedte magát, mert fél tízre várta a férfit, aki otthon minden második délelőtt azt mondta a feleségének, hogy elmegy focizni, majd megjelent egy nagy kék sporttáskával és maradt fél egyig. Utána sietett a gyerekért az óvodába.

A nő sokat tűnődött azon, hogy mennyire nem ért a focihoz, és mikor legutóbb a férfi a háta mögé lépve az ágyra billentette, akkor hirtelen felrémlett neki, hogy ez les. Amikor meg orális szex közben megfogta a fejét, akkor az is eszébe jutott, hogy henc, tilos kézzel a labdához érni. Vagy nem mindig? Ezt az adott pillanatban nem tudta megkérdezni, utána meg elfelejtette. Ezen a délelőttön azonban ismét eszébe jutott. A férfi éppen fogta a fejét – sőt nem csak fogta, hanem fekve a combja közé szorította –, a nő meg azon gondolkodott, hogy megint henc, előtte meg les volt. A lesről viszont eszébe jutottak a kupak-szemek, azokról pedig a földben álló ember. A cipőtalpból nem lehetett eldönteni, férfi vagy női testben folytatódik-e a föld alatti rész. Állandóan látta maga előtt az agyagkatonaként lefelé álló valakit, folyton az a két talp járt a fejében. Illetve most a férfi járt a fejében, ki-be, ki-be, de én most a gondolataira célzok, amelyek a HÉV-megállónál időztek, s melyek folyományaként megint erősen érezni kezdte azt a reggeli szédülést, ami hazafelé erőt vett rajta. Megjelentek előtte a fémesen hunyorgó szemek meg a földben strázsáló alak, képek merültek föl a gyerekkorából, és ahogy telt az idő, egyszer csak egyre különösebben érezte magát. Nem lehet tudni, mikor történt pontosan, melyik volt az a másodperc, amikor azt érzékelte, hogy a feje elválik a testétől, de tény, hogy a szeretkezés egy pontján ez bekövetkezett.

Nem valamiféle szürreális mozzanatról van szó, a képzelet játékáról, vagy módosult tudatállapotról. Nem is arról, hogy egy érzés fizikai formát öltött volna, vagyis nem úgy érezte, hogy leesik a feje, hanem valóban levált. Azt is tudom, hogy az úgynevezett realitás ezt nem engedi meg. Hogy vannak csigolyák, artériák, inak és mindenekelőtt van gerincvelő, vagyis hogy egy elbeszélés nem dobálózhat felelőtlenül az erőltetett hasonlatokkal, pláne nem az emberi fejekkel. De mégiscsak ez történt. A nő annyit érzékelt, hogy a férfi ütemesen ringatja a tenyerében a fejét, de a teste már nem veszi át a mozgás ritmusát, sőt egyre kényelmesebb pozícióban fekszik az ágyon. A kissé kicsavart helyzetből apránként visszafordult, félkönyékre emelkedett, majd amikor észlelte, hogy a férfi önfeledten folytatja tovább a játékot, egyszerűen arrébb kúszott. Szeretője mindeközben semmit nem sejtett, a nő mellét ugyanis már jóval korábban elengedte, adott pillanatban már csak a szájára koncentrált. A nő pedig – jobb híján nevezzük így magát a testet – közben feltápászkodott és kiegyenesedett. A lepedőn volt némi vér, de nem több, mint egy gyengébb menstruációnál, szóval szó se volt spriccelő erekről meg lüktető, bugyogó sebről, mint a filmekben.

Az egri várat ostromló piros sapkás janicsár jutott eszébe egy régi filmből, akivel a magyar dalia egyetlen vízszintes kardcsapással végez. Gyorsan a nyakához kapott. Rémületes érzés volt tapintani a ruganyos, érzéketlen és enyhén nedvező felületet. Nem spriccelt és nem lüktetett, már amennyire a meglepett, lakkozott körmű kéz ki tudta tapogatni. A test először kiment a konyhába, és arra gondolt, hogy iszik egy pohár vizet, de ez így, ebben a formában sajnos nem volt lehetséges. Ekkor elszaladt pisilni, mert már régóta kellett neki, csak nem akart szólni, a férfi ugyanis szeretett azon élcelődni, hogy mindig pont szex közben kell vécére mennie. Kapkodta a lábát a hideg kövön, a fürdőszobában is elcsöpögtetett egy kis vért, jó bőven pisilt, aztán visszasétált a szobába. A férfi még mindig a fejjel bajlódott, de látszott, hogy hamarosan kielégül. A test visszakúszott a helyére, aláfurakodott a nyaknak és óvatosan megkereste az illesztési felületet. Sikerült a dolog, enyhe bódulat maradt csak utána, de ez szex után elég normális dolog. Hamarosan a szívverésük is helyreállt, bár a férfi mellkasa hosszabban dübörgött.

Később ez a különös baleset többször is megismétlődött: a nő nem merte szóba hozni, a férfinak pedig nem tűnt fel. Minden alkalommal gyorsabban és simábban zajlott a folyamat. A nyakon bizsergő, aztán kivörösödő csík előre jelezte, hol lesz a törésfelület. Érdekes, hogy a visszaillesztés után sohasem maradt igazi, látványos heg, csak egy hámló, piros sáv, amit ekcémakenőccsel jól el lehetett mulasztani. Néhány hét elteltével a nő azt vette észre, hogy a folyamat időnként már beszélgetés közben megindul. Ültek például a kanapén és bizseregni kezdett a nyaka. Vagy utaztak a HÉV-en, éppen valami munkahelyi fordításról mesélt a férfinak, amikor hirtelen olyan érzése támadt, mintha apró szemű nyakláncot húzgálnának körbe az álla alatt, vagy mintha egy magas nyakú gyapjúpulóver dörzsölné a bőrét. Lassanként rájött, hogy a jelenséget a férfi indítja el: valahányszor az arcát, a száját bámulja és az orális szexre gondol, a nőnek elkezd leválni a feje. Nagyon kellett ezzel vigyázni, mert ha belement volna a játékba, könnyen megeshetett volna, hogy a nyílt utcán történik meg a dolog.

Egy alkalommal hazafelé menet megmutatta a férfinak a talpakat. Hogy még mindig ott vannak. Azért furcsa, hogy nem mozdultak el, nem? – kérdezte. A férfi semmi különöset nem talált ebben, még a vállát is megvonta volna, ha nem lett volna tele a keze tescós csomagokkal. Így csak vitte tovább az ásványvizeket, a nő meg hirtelen ötlettel visszaszaladt és megpróbálta megemelni a két talpat. Meg se mozdultak, a kemény földben még csak alájuk se lehetett nyúlni. Hagyd már a francba – mondta a férfi, mert fárasztották a nő fura dolgai, pedig a lejáró fejről akkor még fogalma sem volt. Azt gondolta, a nő időnként úgy viselkedik, mint valami marslakó – és bizonyos értelemben igaza is volt. Nemcsak a foci nem érdekelte, hanem szinte semmi, ami az úgynevezett normális, hétköznapi embereket szokta. Nem tévézett és nem szeretett öltözködni, egyedül a fordítások hozták lázba. Mondott időnként olyanokat, hogy szeretne gyereket, meg el akar menni Mexikóba, de már egy sima kirándulás után is elfáradt, és legszívesebben elbújt volna az emberek elől. Az eget szerette nézni, magyarázta, mit lehet a felhőkben látni – ez elég idegesítő szokása volt egyébként, mert amit mutatott, soha nem hasonlított a megnevezett állatra vagy formára.

Kora tavasszal, úgy március közepe táján a férfi felesége néhány napra elutazott a gyerekkel a nagymamához. Ritka volt az ilyen alkalom, első este el is határozták, hogy elmennek moziba. Pontosabban a férfi határozta el, hogy elviszi a nőt. Volt akkoriban a fővárosban egy új mozi, ahol háromdimenziós filmeket vetítettek. Ez újdonságnak számított, a férfit kérte is már a felesége, hogy menjenek el hárman és nézzenek meg valamit, de most úgy alakult, hogy mégis a nő ült mellette az akváriumszerű vetítőteremben. Nem baj, gondolta magában, a tavaszi szünet után majd elhozza a családot is. Nézte oldalról a nő profilját. Milyen szép – csodálkozott rá. Amikor a nő fölvette a szemüveget, úgy nézett ki, mint valami űrlény. Ugyanaz az enyhe émelygés és szédülés fogta el, ami – mondjuk így – szétválás előtt szokta. Később a férfi gondolatait szerencsére elterelte a film, úgyhogy nem is adódott semmi baj. A vetítés végén úgy lépegettek kifelé karjukon a kabáttal, mint egy igazi házaspár. Az előtérben a férfinak eszébe jutott, hogy mi lenne, ha csináltatnának a pláza földszintjén egy auratérképet.

A nő hagyta magát rábeszélni a felvételre, a kirakatban látható neonszínű testek különben se mutattak rosszul. Az üvegpult mögött álló fiatal férfi kedves, szinte gyengéd hangon hadarta nekik, hogy mi mindent árul el egy ilyen térkép rejtett betegségekről és elfojtott lelki problémákról – és végső soron magáról a személyiségről is.

A férfinak nem voltak se elfojtott lelki problémái, se betegségei, volt viszont szép, szivárványszínű, nagy aurája. A kinyomtatott lapot nagylelkűen a nőnek ajándékozta, aki szintén bevonult a kabinba. A második felvétel elkészülte után zavart csönd támadt. Meg kellett ismételni az egész procedúrát. Levetkőzni, nyakláncot levenni. Amikor a harmadik felvételen is ugyanaz látszott, pontosabban nem látszott, a fiatal természetgyógyász megadóan, szinte bocsánatkérően nézett fel az üvegasztal mellől:

– Ne haragudjon, asszonyom, de magának nincs aurája.

A nő zavartan mosolygott, mintha valami idétlen bókot kapott volna, amit pirulva illik elhárítani, hogy ugyan, ne vicceljen már, ez azért túlzás. Közben meg az futott át rajta, hogy akkor ő meg van halva. Hogy ez csak akkor lehetséges, ha valamikor már meghalt, csak a teste itt maradt emlékbe a férfi oldalán. Ezt ott a gyógynövény-plakátokkal és ezoterikus könyvekkel zsúfolt helyiségben nem kezdte el fejtegetni, inkább leült a szerelme mellé, aki most kérdezősködni kezdett, hogy volt-e már ilyesmire példa, meg hogy nem jelent-e ez valami rosszat, például betegséget. A természetgyógyász kicsit tanácstalan volt, a pénzt nemigen szerette volna visszafizetni, úgyhogy azt válaszolta, a vizsgálat során bizony gyakorta adódnak paranormális reakciók. A nőn a paranormális szónál átfutott, hogy akkor itt az alkalom megbeszélni ezt a fej-dolgot is, de a férfi közben átlendülni látszott a kérdésen, és biztosította a nőt, hogy aura nélkül is ugyanúgy szereti. A természetgyógyász látva, hogy nem lesz reklamáció, meg ÁNTSZ meg felügyeleti szerv, meg ami még ilyenkor szóba kerülhet, megkönnyebbülten elsorolta az összes egyéb szolgáltatásokat, amelyek közül ő személy szerint az előző életekbe tett utazások jótékony hatására esküdött. Mindjárt fel is ajánlott kárpótlásként egy utaztatást, ami azért volt furcsa, mert szemben pont egy Neckermann iroda működött, és tükröződött az üvegen a sárga felirat. Elmondta, hogy a konfliktushelyzetek megoldásában nagyon sokat segít, ha tudjuk, milyen karmikus adósságot törlesztünk és milyen feldolgozatlan történeteket hordozunk, mert van például olyan, hogy valakinek fáj a háta, és ez azért van, mert az előző életében ott megszúrták lándzsával. A férfi mondta, hogy neki mondjuk eléggé fáj, és látszott rajta, hogy mindjárt felhasználja a bónusz utaztatást, de a természetgyógyász ekkor váratlanul a nő felé fordult és megkérdezte, hogy gondolkodott-e már valaha azon, ki lehetett ő az előző életében.

A nő majdnem rávágta, hogy hát janicsár, de aztán számára is meglepő módon hangosan és érthetően azt válaszolta:

– Gondolkodtam. Földlakó.

– Hogy értetted ezt? – kérdezte a férfi hazafelé a kocsiban, ugyanis elég kínosan érintette, ahogy a természetgyógyász a válasz után ránézett. El is határozta, hogy másnap lemegy a családja után és felhozza őket kocsival. Olvad a hó, sár van, meg ott a kisbicikli is, minek vonatozzanak. Két hétig föl se hívta a nőt: ezalatt döbbent rá, valójában mennyire szereti.

A nő közben rengeteg fordítást elvállalt a munkahelyén és igyekezett nem a mobiljára figyelni. Ez persze nem nagyon sikerült, minden nem fogadott hívás heves szívdobogással töltötte el, és titokban azt remélte, hogy a férfi a két hét alatt végleges döntést hoz majd. Várta a jeleket, mintha rádióhullámokat figyelne csukott szemmel a levegőben.

Hazafelé időnként megnézte a talpakat. Ott voltak, el se mozdultak a helyükről. Közben elolvadt a hó, feláztatta a földet, utána pedig munkások ástak gödröket a füves mezsgye szélére. A gödrökbe ványadt facsemetéket állítottak, az ingatag törzseket lécekből szögelt támasztékkal vették körbe.

A második hét közepén az egyik barátnője tanácsára fölkeresett egy pszichiátert, aki ugyan csak egy konzultáció erejéig ért rá, de megígérte, hogy két hónap múlva rendszeresen tudja majd őt fogadni. A rendelő a belvárosban volt egy gangos házban. A sovány, magas pszichiáter halk és biztató hangon tessékelte be a szűrt lámpafénnyel megvilágított kis szobába. Leültek egymással szemben, és azzal az egyszerre szemérmesen duruzsoló, ám mégis férfias hanghordozással szólította fel a nőt, hogy meséljen a problémájáról, amivel a nőgyógyászok és ügyvédek szokták bemondani a végösszeget.

A nő röviden, a lehető legkevesebb kommentárral ismertette a problémát. Nem szeretett nyafogni, úgy gondolta, egy szinte lehetetlen történetet csak egyszerűen szabad elmondania, nehogy hiteltelenné váljon. A pszichiáter hallgatott, bólogatott, aztán szárazon, célzottan kérdezett. Nyilván egy brutális apa vagy egy leányát elengedni képtelen, zsarnok anya sziluettjét látta kirajzolódni a háttérben, mert olyanokat feszegetett, hogy nem mondogatta-e véletlenül gyerekkorában az apja, hogy olyat kapsz, hogy leesik a fejed, vagy nem mondta-e neki valaha az édesanyja egy nehéz, megoldhatatlannak tűnő helyzetben, amikor vigaszra lett volna szüksége, hogy ne veszítsd el a fejed. A nőnek egyáltalán nem tetszett, hogy a pszichiáter ilyen síkra próbálja terelni a beszélgetést, mert bevallottan nem volt barátja a modern, elemző lélektani módszereknek. Bizonygatta, hogy itt nem valamiféle érzetről van szó, nem egy belső lelki tartalom szimbolikus megjelenéséről, hanem egy nagyon is konkrét problémáról, amit – úgy tűnik – egy másik ember nagyon is konkrét vágya idéz elő. Miközben beszélt, végig úgy érezte, a pszichiáter biztosan valami hisztérikus félhülyének gondolja őt. De ebben nem volt igaza, mert a pszichiáter azt gondolta, hogy a nő egészen hülye, kinézett viszont belőle egy stabil állást, egy hosszabb, egy-két éves terápiát és esetleg egy futó kalandot is. Amikor az ajtóban elköszöntek, a férfi azt mondta, hogy nem látja megoldhatatlannak a problémát, de sok időre lesz szükség. Közben még mindig a nő száját nézte. A száj megkérdezte, hogy mennyivel tartozik, a kéz kiszámolta a hétezer forintos óradíjat, a fej meg közben azt gondolta, hogy na elmész te a jó kurva anyádba. A terápia ily módon rögtön véget is ért, mielőtt elkezdődhetett volna. A nő visszahívta a barátnőt és beszámolt a szeánszról, a munkahelyén pedig még több fordítást vállalt, most már hétvégére is.

Péntek volt, épp a leendő fasor mellett lépegetett hazafelé, amikor a férfi felhívta, hogy úton van hozzá, és fölmehet-e, mert már itt van a lakótelep mögött. A játszótérnél járt, amikor szembetalálkoztak. Álltak, nézték egymást. A férfinak picit könnybe lábadt a szeme, a nő meg a sálját huzigálta, mert váratlanul, két hét szünet után bizseregni kezdett a nyaka.

És akkor megtörtént.

A fej ingani kezdett, először csak kicsit, mintha helytelenítené a kora tavasszal végzett faültetést, vagy mintha a nő bolgár lenne, és most azt felelné a férfinak, hogy igen, hozzád megyek feleségül. Aztán biccentett egyet és leesett a sárba. A férfi rémülten körbenézett, aztán fölkapta. A nő továbbra is ott állt vele szemben és nem rogyott össze, nem terült el a földön, a férfi pedig émelyegve bámult és tartotta a fejet. Henc – futott át a nőn. A férfi közben a kabátjába törölte a fél kezét, a másikkal meg alányúlt az összecsomósodott hajnak. – Húzod – szólalt meg a száj. A férfi elnézést kért és nem ájult el, pedig egy töredék másodperccel ezelőtt fordult vele egyet a világ és a hátsó falon megpillantotta a jelen oldalán tátongó vészkijáratot. De mégse lépett ki rajta, noha azt se mondhatjuk, hogy uralta volna a helyzetet. Nem uralta. Végül a nő mozdult először, a test elindult, és a nyakát előretartva megpróbált alábújni a törésfelületnek. Az illesztéshez azonban függőlegesbe kellett volna hozni a fejet, mert épp a tarkó nézett lefelé. A nő picit ideges lett, azt gondolta, hogy a férfinak mégis el kellett volna ájulni, akkor mindent eldobott volna, és nem kéne itt a nyílt utcán bénázni. A szövetkabátos karok felnyúltak, és mint egy dinnyét, óvatosan kiemelték a férfi kezéből a fejet, aztán visszaigazították a helyére. A nő kicsit megmozgatta a nyakát, mint aki hosszan ült a számítógép előtt, aztán egy papírzsepivel letörölgette a férfi zsebe fölé kenődött vérmaszatot. Adott neki még egyet, mert a keze is sáros volt. Tiszta – mondta –, csak gyűrött. Majd otthon kezet mosol. – Aztán karon fogta, és vezette szépen a ház felé.

A férfi megivott egy rumos teát és elszívott egy cigit, pedig nem is dohányzott. Aztán lassan magához tért és beszámolt róla, hogy milyen szar volt az anyósánál és mennyire hiányzott neki a nő. És hogy sajnálja ezt a fej-dolgot, reméli, nem lett rajta púp. A nő közben a konyhában tett-vett és bevallotta, hogy halálosan kimerült, és hogy ma korán le fog feküdni, mert egész héten nem bírt aludni, folyton a jeleket várta. De most, hogy a férfi végre előkerült, most már biztosan menni fog. A férfin ekkor átfutott, hogy addig tulajdonképpen kölcsön is kérhetné a fejet, de aztán elszégyellte magát – meg különben is hova tenné. Bár – ezt azért még végiggondolta – a kék sporttáskába, amivel focizni szokott járni, pont beférne, és azt a felesége sose szokta megnézni. De aztán egy gyöngéd puszival elköszönt, és megígérte a nőnek, hogy segít a bevásárlásban.

Másnap úgy járkáltak a zörgő fémkocsival a polcok között, mintha semmi baj nem történt volna. – Tojás – mondta a férfi. – Jaj, de jó, hogy szólsz – felelte a nő. – Margarin. Sajt. Gyümölcsjoghurt. Tej.

– Az nehéz, majd én hozom – készségeskedett a férfi és egy átható, szerelmes pillantást vetett a nő arcára, fókuszban a szájával. Aztán a nő eltolta a kocsit a zöldségek felé. A férfi megtorpant a húszféle „tej” feliratú téglagúla előtt, és eszébe jutott, hogy a felesége mindig biotejet szokott venni, de a nő talán nem, és ha nem, akkor meg milyet. A nő folyton fogyókúrázott, de ebből még nem következett okvetlenül a sovány tej, úgyhogy elindult vissza megkérdezni. A zöldségek előtt elhaladva a periférikus látásával valami szokatlant érzékelt. Közelebb ment, hogy megnézze.

A grépfútok között a tárolóban egy női fejet vélt megpillantani. Először azt hitte, ez már tényleg az idegek játéka, aztán meg azt, hogy valami egzotikus, szőrös gyümölcs, hiszen annyi mindent lehet mostanában kapni. Amikor közelebb ment, látta, hogy mégiscsak egy női fej. Egy nyitott szájú, pislogó fej, amely szinte csábosan nézelődik a gyümölcspulton. Odament, körbepillantott és fölkapta. Zakatoló aggyal tartotta a hóna alatt, aztán megnyugtatta magát, hogy ha a nőnek nem lett a múltkor baja, akkor ez nyilván másokkal is megesik, nem kell tehát rögtön valami rettenetes dologra gondolni. Egyébként meg jól jöhet otthon alkalmanként ez a fej. Egész fiatalnak tűnik. Úgy számított, a nő úgyis ellesz még a gyümölcsök válogatásával, úgyhogy a legközelebbi pénztárhoz sietett és fölrakta a talált fejet a szalagra. – Nem tudom beütni, nincs rajta kód – felelte a pénztárosnő. – Hozzon egy másikat! – A férfi bizonygatni kezdte, hogy csak ez az egy darab volt, mire a pénztárosnő kelletlenül megforgatta és körbejárta a leolvasóval. Ahogy fölemelte és félrehúzta a hajat, a férfinak hirtelen ismerősnek tűnt a profil. Jézusom. – Inkább visszaviszem – hadarta a meglepett pénztárosnőnek, aztán két sampon és fogkrémgondola közé beérve ráförmedt a nőre: – Mért nem bírsz szólni, hogy megint rád jött? Honnan tudtam volna?

A fej furcsán mosolygott, fogalma nem volt róla, hogy mi jött rá, és hogy merre lehet a test. Amaz időközben megérkezett az aszalt gyümölcsökhöz, de parancs és irányítás híján lecövekelt, kezével még mindig a bevásárlókocsit tartva. Az arra járó családok idegenkedő pillantással méregették, egy jól öltözött anyuka meg is jegyezte, mennyire viszolyog az ilyen agresszív, tolakodó reklámoktól. És hogy ez tulajdonképpen elég gusztustalan, nem is érti, mit hirdet. Az apuka fejtegetni kezdte, hogy hát éppen ez az, nem hirdet semmit, az intelligens vásárlásra hívja fel a figyelmet, majd rögtön be is tett tíz csomag hántolt napraforgómagot a leértékelt porszívó mellé.

Amikor odaértek, pont nem állt senki a közvetlen közelben. Egy túró rudit majszoló gyerek ugyan nézte őket a halaspult akváriuma mellől, de a férfi azt gondolta, ez a legkevesebb, és határozottan visszatette a fejet a helyére, mint ahogy a sapkát szokta a kisfiára rántani, amikor eljönnek az oviból. Közben azt fogalmazgatta, hogyan fog megszabadulni a nőtől, mert egyrészt utálta már a kettős bevásárlásokat, másrészt nemrég olvasott egy riasztó halálozási statisztikát a fiatal magyar férfiakról, és ebben előkelő helyen szerepelt a halálokok között a stressz. Nem fogsz te engem a sírba vinni, összegezte magában, miközben a pénztárhoz mentek. Rutinosan bezacskózott, mert a felesége mellett erre már nagy gyakorlatra tett szert, aztán az órájára pillantott. Persze, hogy az egész délelőtt elment a bevásárlással. Délre meg azt ígérte, hazaér, mert még alvás előtt fel akarta ragasztani a gyerek plafonjára a világítós csillagképeket.

Kedden tudtak legközelebb találkozni, a felesége ugyanis gyógynövény-tanfolyamra ment, a kisfiúra pedig a nagyanyja vigyázott. A férfi nem kocsival jött, hogy azért tudjanak inni egy kortyot a nővel, és meglepetésként már a HÉV-megállóban várta. A nő meglehetősen fáradt volt, a látása pedig még a szokottnál is jobban kiélesedett. Az ülések vászonborításában állandóan különféle betűket fedezett fel, amikor pedig kiszállt és lehajtott fejjel baktatott a lejárathoz, arra lett figyelmes, hogy a betonra köpött megkopott rágógumik csillagképekké állnak össze. Kis Göncöl, Nagy Göncöl, Hattyú. Törte az új csizma, a férfi kedvéért vette csak föl, aznap először.

A férfi átadta a cserepes azáleát, mert azt már megjegyezte, hogy a felesége szereti a vágott virágot, de a szeretője nem. Elindultak a lakótelep felé, miközben azt mondogatta, hogy úgy érezte, sose lesz vége ennek a napnak. – És még nincs is vége – mondta a nő, és valahogy olyan furcsán csengett a hangja, mintha nem örülne igazán, de lehet, hogy csak a csizma meg a fáradtság miatt. Óriási kerülőt kellett tenniük, mert a facsemetés részen nem tudtak átvágni. Bokáig ért a sár, teljesen felázott a talaj, a barna lében cigarettásdobozok és eldobott jegyek rothadtak. El kellett gyalogolniuk az OTP-ig, ott körbekerültek, aztán visszafelé mentek a leendő fasor mellett. A férfit most az se zavarta, hogy egyik kezében női táskával, másik kezében egy azáleával megy, kutyasétáltatók ugyanis pont nem voltak. A nő egy pillanatra megtorpant: eszébe jutottak a talpak. Odament, hogy megnézze, a helyükön vannak-e.

Ott voltak. Nem mozdultak el, szinte lebegni látszottak a sárban. – Jé – mondta a nő, és elgondolkodva nézett valahova a távolba. A férfi beérte és maga felé fordította.

– Szeretsz te engem?

A nő nem válaszolt, pedig két év óta most először fordult elő, hogy a férfi ilyesmit kérdezett. Ehelyett finoman ingatni kezdte a fejét, mintha bolgár lenne, és éppen azt válaszolná a férfinak, hogy igen, és hozzád megyek feleségül. Aztán a fej lebillent, és mielőtt a férfi eldobhatta volna a cserepes virágot és a táskát, legurult a sárba. Nem sokkal a talp mellett ért le, azonnal süllyedni kezdett. Pár másodperc elteltével csak az arc látszott ki az iszapsapkából, de a száj még mondott valamit, amin a férfi később nagyon sokat gondolkodott:

– Jobb volna nekem bárkivel, aki nem te vagy.

Aztán elmerült.

A férfi annyit látott, hogy a test hirtelen lehajlik, mint aki fejest készül ugrani: azt hitte, a haj után kap. – Mit csinálsz? – kérdezte a nőt, aki a kérdést a helyzetből adódóan már nem hallhatta, tele volt a füle földdel. A test olyan mozdulatot tett, mint egy imára készülő muzulmán, majd előredőlt lefelé a latyakba. Nem tartott soká az egész alábukás, rövid idő múlva már csak a csizma két talpa látszott. Még ott volt az egyiken az árcédula.

– Mit csináltál? – suttogta megint a férfi, és nézett lefelé, mint aki egy sír mellett áll az azáleával.

Négy fekete talp rajzolódott ki a földben, mintha egy víziógyáros a Szeretkezz, ne háborúzz! felirat cipős változatát készítette volna el, jelezve, hogy ebben a különös háborúban a szerelmeseknek nem volt idejük levetkőzni.

– Mit csináltál – mondta még egyszer a férfi, aztán harmadszorra és negyedszerre és tizedszerre is. Mit csináltál, mit csináltál... De végül megmozdult, letette a táskát meg a virágot, mert a távolban feltűntek a kutyasétáltatók, az égen pedig a Kis Göncöl, ami így, kora tavaszi estéken, meglehetősen szokatlan dolog.

PILLANATRAGASZTÓ

Reggel még nem csöpögött. Tisztán emlékezett, hogy amikor délelőtt tíz körül belépett a konyhába, akkor a radiátor alatt még nem volt víz. Később átment az egymásba nyíló kiállítótermekbe és ellenőrizte, hogy mindenütt ki van-e ragasztva a műtárgyak alá a cím meg az ár. Mire tizenegy körül visszatért a hátsó kis konyhába, hogy előkészítse a fogadásra a tálakat, már állt a víz a kövön.

Fogalma sem volt, honnan kerítsen szerelőt. Először is felitatta egy ronggyal a tócsát, aztán telefonált a szállítónak a borok miatt. Nagy tömegre számított az előszilveszteri bulin. A három kiállítóterem egybenyitva sem volt túl tágas, a galériát ugyanis egy bérház második emeletén, egy lakásban alakították ki, de az év végi eseményre mégis mindig összezsúfolódott vagy száz ember. A tulajdonosnő ilyenkor több képet és tárgyat adott el, mint a megelőző hónapokban összesen.

Dél körül megérkeztek a borok, addigra a leterített rongyok ellenére is úszott a konyha. Muszáj volt valamit tenni. Föl-le járkált a visszhangos térben: felhívta a ház gondnokát, aztán a tudakozót. Ott három nevet ajánlottak, abból az első kettő nem vállalta, a harmadik meg azt mondta, hogy talán hat körül oda tud érni, a hóeséstől függ. A nő azt felelte, hogy a hat óra késő lesz, ide hétre már a vendégek érkeznek, és kérte a szerelőt, hogy nagyon siessen.

Ötkor csöngettek. A szerelő magas, testes, jóképű férfi volt. Bement a konyhába és guggolva elkezdte vizsgálgatni a csöveket, aztán a falfülkében a kazánt. Kopácsolt, kimelegedett, a dzsekijét a székre dobta. A galériásnő magára hagyta azzal, hogy szóljon, ha szüksége van valamire. Nem volt már dolga odabent, de nem akart kényszeredetten társalogni a térdeplő férfi fenekével. Úgy tíz perccel később a szerelő megjelent a középső kiállítóteremben és elmondta, hogy szerinte mi a gond. Hogy megrepedt egy cső, pontosabban nem is maga a cső, hanem a csatlakozás, és ezt nem lehet egyszerűen csak kicserélni. Miközben magyarázott, a falra kiakasztott képeket nézegette, és a galériásnő növekvő ingerültséggel várta, hogy mindjárt hozzáfűz valamit a kiállításhoz is. A férfi azonban maradt a csöveknél. Azt fejtegette, hogy ezeket az új karos csaptelepeket egy mozdulattal meg lehet emelni, jön is a víz rögtön, de a rendszerben ilyenkor a normál három barról nyolc-tíz barra nő a nyomás, amit ezek a henco-csövek nem is bírnak. Ő ilyen roppantós kötéseket eleve nem használ, csóválta a fejét, de nem ez a kérdés, hanem hogy mit lehetne most csinálni, azt a részt ugyanis, ahol a dupla cső megy fölfelé a falban – és itt függőlegesen döfött egyet a középső és a mutatóujjával, mint egy nőgyógyász –, azt ki kellene emelni. Neki teljesen mindegy, válaszolta a galériásnő, hogy hol a hiba, ő csak azt kéri a szerelőtől, hogy szüntesse meg. A férfi visszament a konyhába, aztán leszaladt a kocsijához, hogy szigetelőanyagot és szerszámokat hozzon. Amikor visszajött, egészen vörös volt az arca, amiből a galériásnő arra következtetett, hogy nagyon hideg lehet.

Közben besötétedett. A teremben állítgatni kellett még kicsit a világításon. Néhány tárgy üvegvitrinben volt kitéve, nehogy a nagy jövés-menésben lába keljen valaminek. Az üvegszekrények viszont túlságosan csillogtak, és messziről nem látszottak bennük eléggé a tárgyak, ezért a fényt jobbnak látszott a két vitrin közti falra irányítani.

A szerelő egyszer még kijött, kért egy pohár vizet. Felhajtotta, aztán visszament szöszmötölni. Egy ideje nem hallatszott a csövek fémes hangja, úgyhogy valószínűleg már a szigetelésnél tarthatott.

Közben a galériásnő észrevette, hogy az egyik kiállított fehér porcelántál ferdén áll. Kivette a helyéről és megállapította, hogy alul három lábából egy kis láb levált. Ott hevert külön az üvegpolcon, mint egy kihúzott fog. Ekkor az órájára nézett: fél hét volt. Átfutott rajta, hogy meg lehetne ragasztani azt a kis pöcöknyi lábat, mielőtt befutnak az első vendégek. Emlékezett is, hogy van pillanatragasztó hátul egy dobozban. A következő fáradt gondolata az volt, hogy miért nincs még mindig itt az a két lány, akik a bort szolgálják fel, és mit vacakol annyit az a hülye szerelő. Dühösen indult kifelé, aztán a folyosón megtorpant.

A fekvő szerelő bakancsos lába kilógott a folyosóra, mintha a konyha közepén bütykölne valamit. A nő nem értette. Közelebb lépett és közben meg is kérdezte tőle, hogy na, hogy áll. A férfi nem válaszolt: úgy feküdt ott karját a feje alá téve, mintha a fárasztó nap után váratlanul elaludt volna. A galériásnőnek még volt is egy kétségbeesett mentő gondolata arról, hogy biztos csak pihen, miközben már látta, hogy a férfinak nyitva van a szeme és tátva a szája is.

A pillanatragasztóról elfeledkezve leguggolt a mozdulatlan testhez. Ijedtében, vagy inkább zavarában többször is azt mondta, hogy hahó, hahó, uram, mintha azt várná, hogy a szerelő visszaintegessen és felpattanjon. Aztán amikor nem jött válasz, kicsit idegenkedve megfogta a férfi csuklóját. Nehéz, meleg kézfeje volt a szerelőnek, és karikagyűrűt viselt. A nő megnézte a pulzusát: nem vert a szíve. Ekkora a hátára fordította és dörzsölgetni kezdte a mellkasát, ahogy a filmekben látta. Erre se történt semmi.

A galériásnő elővette a mobilját, hogy telefonáljon a mentőknek. Már látta is maga előtt a havazásban villogó autót és a rémülten toporgó vendégeket, aztán a kiérkező, szirénázó rendőrautót. Még egyszer a szerelőhöz guggolt, mint aki jobb belátásra akarja bírni, aztán egy újabb „hahó, uram!” kíséretében méltatlankodva megrázta. Közben sípolni kezdett a kaputelefon. Megérkeztek a kislányok és hozták a pogácsát meg a miniislert is, mert azt rendelt.

A nő a szerelőre nézett, mintha tőle várná a megoldást. Olyan rémült volt, mintha a szeretőjét kellett volna elrejtenie az érkező férj elől. Elkezdte behengergetni a férfit a takarítóhelyiségbe, de a test alig mozdult. Ólomnehéz volt, mint a mamika nagyperzsája tisztításkor, ha teleszívta magát vízzel. Az ajtónál megpróbálta felállítani, de nem sikerült: fekve, ferdén betömködte valahogy a kis fülkébe. A bal lába kilógott. Megemelte a súlyos lábat, és sietve felpolcolta egy kék vödörre. A szerelőre közben ráestek a polcról a négyesével csomagolt papírtörlők, de nem volt már idő visszatenni őket, mert odakint csöngettek. A takarítóhelyiséget nem lehetett külön zárni, ezért csak rányomta az ajtót a férfira, és kívülről odatolt keresztben egy asztalt.

A kislányok ezen az asztalon készítették elő aztán a pogácsástálakat, és helyezték készenlétbe a finom chilei borokat. A galériásnő oda-odapillantgatott, mintha attól tartana, hogy a magához térő szerelő gólemként sodorja majd le az összes üveget és tálcát. Visszament a terembe, bezárta a vitrint a bicegő tállal, és üdvözölte az érkezőket.

Fél nyolcig egyre csak jöttek, jöttek. Több vendég gyűlt össze, mint a megelőző években bármikor. Pezsgőt kínáltak nekik, egy színész méltatta a galéria kulturális életben betöltött szerepét, köszöntötte a jelen lévő alkotókat, aztán átadta a szót a galériásnőnek, aki azt fejtegette, hogy mint minden művészeti intézménynek, neki is voltak nehézségei, de büszke rá, hogy a színvonalból nem kellett engednie.

Miközben beszélt, odakint jól hallhatóan, kitartóan csöngött egy mobil. Mindenki azt gondolta, hogy a felakasztott kabátok valamelyikében szólalt meg egy készülék, a galériásnő azonban sejtette, hogy a szerelőt hívják, és kiverte a víz.

A beszéd végeztével az egybegyűltek szétszéledtek. Az alkotók kezet fogtak, szembedicsérték egymást, a férfiak a borokhoz igyekeztek, a nők pisilni, várakozás közben pedig arról suttogtak, hogy szegény galériásnő nagyon rosszul néz ki, tiszta vörös a feje, biztosan klimaxol.

Tizenegy óra múlt, mire mindenki távozott. Az utolsó vendégek nem várták meg a liftet, hanem hangoskodva indultak gyalog a gangon a lépcső felé.

A galériásnő bezárta a bejárati ajtót és föllélegzett. Visszament a konyhába, ahol mindenütt üres poharak és papírtányérok álltak. Tűnődve elszívott egy cigarettát, elnyomta a csikket egy papírtányéron. Elhúzta az asztalt, lepotyogtak a gombócba gyűrt szalvéták. Mivel odabentről semmi nem hallatszott, még egyszer beszólt, hogy hahó, uram, aztán kinyitotta az ajtót.

A szerelő ferdén kidőlt a kőre. A nő lekuporodott vele szemben, és magához vett egy pogácsástálat. Akkor döbbent rá, hogy dél óta nem is evett semmit. Elcsigázva rágcsálta a maradékot, aztán feltápászkodott. Tudta, hogy most már muszáj lesz telefonálni, ki kell hívni a mentőket és mondani kell majd nekik valamit erről az egészről.

Egy csomó víz összegyűlt a sarokban. A szerelő kinyújtott karja belelógott, elázott a flaneling mandzsettája.

A nő megkerülte a testet, és belépett a takarítóhelyiségbe. A pillanatragasztó persze nem volt a helyén, ahol kellett volna, a dobozban. – Hát akkor hogy ragasszam meg azt a kurva tálat? Hogy ragasszam meg? – kiabált a szemetes konyhában. – Hát mégis, hogy a jó büdös francba ragasszam meg? – És sírni kezdett, rá az üres üvegekre, a maszatos padlóra, rá a mozdulatlan szerelőre.

UTÓSZEZON

A nap alacsonyan, de még egyenletesen süt. A strandon már csak lézengenek. Tetovált skandinávok söröznek egy napernyő alatt, távolabb magányos nő teregeti szét a strandlepedőket.

Rózsaszín testű kiskamasz áll mellette, bámulja a vizet. A nő előveszi a naptejet és tetőtől talpig lekeni a fiút. Az meg se mozdul, széttárja a karját és terpeszben áll, hogy az anyja mindenütt be tudja krémezni.

A nő végez, aztán hozzálát, hogy magát is bekenje. A melák gyerekhez képest meglepően fiatal. Feszes, nagy melle van és érzéki, vastag szája. A szeme viszont karikás és szomorú. Előrehajol, aztán hátradobja hosszú, szőke haját, és feltekeri egy gumival. A skandinávok időről időre odapillantanak: talán azt várják, hogy a nő lecsatolja a felsőjét. De csak ül a napernyő alatt és figyeli, ahogy a gyerek kavicsokat dobál.

Először azt képzelem, a fiú fogyatékos. Este a vacsoránál elmegyek az asztaluk mellett. A nő felkockázta a gyereknek húst, de a fiú a túlzott gondoskodás ellenére normálisnak tűnik. Akkor vajon miért nincs iskolában, hiszen már rég vége van a szünidőnek?

Másnap újra megjelennek a strandon, lezajlik a kenegetési rituálé. A gyerek beljebb megy a vízbe, átugrálja a hullámokat, az anyja fél könyékre támaszkodva figyeli.

Kora délután három helyi, feketére sült srác érkezik. Már láttam őket a környéken mopedezni, körülbelül egyidősek lehetnek az idegen fiúval. Inasak, koraérettek. Ledobják a pólót és berohannak a vízbe, a rövidnadrág alól kivillan az alsógatyájuk. Mindig ott hancúroznak, ahol a nő fekszik, fel akarják magukra hívni a figyelmet. Amikor kijönnek a vízből, rárúgják a homokot. Fehéren világít a talpuk és a tenyerük, mintha rátapadt volna a tajték.

Az idegen fiú kicaplat a vízből, az anyja felpattan és törölgeti. A három suhanc megrökönyödve bámul, nem sejtették, hogy a duci gyerek a nőhöz tartozik. Magányos szőkének nézték, és most zavarodottan röhögcsélnek. Hamarosan odébbállnak, estig már nem látni őket.

Vacsoránál a gyerek fehér pólóban és teniszzokniban ül, szívószállal iszogatja a kólát. Alig váltanak szót az anyjával, a nő a levegőbe bámul, aztán szalvétát nyújt a fiúnak és mutatja, hogy törölje meg a száját. Korán elmennek, a desszertet meg se várják.

Következő nap délelőtt tíz körül látom őket újra. A szokott helyükre telepszenek és a fiú egy árnyalatnyit beljebb merészkedik a szokottnál. A bójákon túl hosszú, neonszínű gumibanán áll kikötve: odáig szeretne beúszni. A banánt főszezonban motorcsónak szokta körbevontatni az öbölben, a mentőmellényes turisták visongatva kapaszkodnak a kanyaroknál és integetnek a kintieknek. Ilyenkor, kora ősszel már nem használják a banánt, de még nem eresztette le a tulajdonos, ott lebeg a part menti vízben kikötve. A helyi fiúk mindennap kiúsznak és lovagolnak rajta, de a gyerek még sose merészkedett odáig.

Kora délután érik meg benne az elhatározás, hogy ő is beúszik odáig, de egyedül nem mer. Kijön és súg valamit az anyjának, aki rögtön feltápászkodik és lesöpri magáról a homokot. Indulnak be a vízbe, gyalogolnak, amíg leér a lábuk. A banánig nem kell sokat úszni, de a fiú így is elfárad. A nő elkapja a műanyag kapaszkodót és felhúzza magát a vízből. Lenyúl, hogy segítsen a gyereknek, de az sehogy nem tud kimászni. A nő kitámasztja a lábát és két kézzel húzza kifelé, ráilleszti párnás ujjait a kapaszkodóra. Így se sikerül, a gyerek visszacsúszik. Az anya erre beugrik a tengerbe, és onnan tolja a fiút, aki nagy nehezen átveti magát a banánon és liheg.

Ülnek egymás mögött lovagló ülésben, szemlélődnek, mint a hegymászók, akik meghódították a csúcsot. Úgy tíz perc után visszaereszkednek a tengerbe és kiúsznak. Később, dél körül megismétlik az egészet, a fiú ekkor már valamivel könnyebben mászik ki, és végigóvakodik a billegő gumiperemen. Egy suta fejessel visszaugrik, és máris jönnek kifelé.

Délután három körül ismét kijön a vízből az anyjáért, és elindulnak befelé.

A strand szélén, a két étterem közötti ösvényen felbukkannak a helyi srácok. Erre tartanak, megállnak a nő szokásos helyén, nézik a napernyő alatt az üres strandlepedőket. Aztán a vízre pillantanak, kiszúrják a két úszó alakot, ahogyan a banán felé igyekeznek.

A három fiú azonnal ledobja magáról a trikót és berohannak a vízbe. Gyorsúszásban haladnak, két oldalról előzik meg a nőt és a gyereket. Mire azok odaérnek, már mind a három fent ül a banánon.

A nő nyugodtan úszik tovább, úgy tesz, mintha azok ott se lennének. Megállnak a peremnél, a legnagyobb fiú lenyújtja a karját, hogy segítsen. Van a mozdulatban valami tolakodó, de a nő csak mosolyog és kikapaszkodik. Leghátul ül le lovagló ülésben, onnan próbál segíteni a gyereknek. Ahogy lehajol, a srácok billegtetni kezdik a banánt. A nő a combjával szorítja a síkos gumit, de nem tud segíteni a fiának, úgyhogy beugrik a vízbe és feltolja. A gyerek közvetlenül mögötte ül fel a banán végére. A három srác ismét előre-hátra dől, röhögnek, köpködnek. Aztán alattomosan elkezdenek hátrahúzódni, a legkisebb már majdnem a nő szétterpesztett combja közt ül.

A nő nem hagyja magát provokálni, elnéz a levegőbe. A fiúk erre ritmust kezdenek dobolni a banán oldalán, egyre vadabbul. A nő továbbra is mosolyog, a fiú viszont meglepő módon hirtelen kitalál valamit. Lenyúl, és az anyja lábszára mellett ő is ütni kezdi a visszhangzó tömlőt. Dobolással válaszol a dobolásra. A fiúk vigyorognak, de fogy bennük a lendület, a hecc nem sikerült olyan jól, mint tervezték. Még egy ideig verik a ritmust, aztán mást találnak ki. Előrecsúsznak az orr felé, és párzó mozdulatokkal lökdösni kezdik előre-hátra az egész gumialkotmányt. A leghátsó hátra-hátrapillant az anyára.

A gyerek feladja, beugrik a vízbe. A nő kimérten utánaereszkedik, mond valamit. Lassan tempóznak kifelé. A partról nem néznek vissza, mintha nem is érdekelné őket a tenger, a nő újrakeni a gyereket naptejjel, aztán belemerül egy újságba.

A fiú ezután már nem megy vissza a vízbe. Álldogál egy ideig, aztán sarkon fordul és bemászik a part menti, szállodai úszómedencébe. Felkapaszkodik egy ott lebegő gazdátlan gumimatracra. Ringatózik, mint valami nagy, rózsaszín baba, még a szemét is lehunyja.

Öt perc se telik el, megjelennek a medencében a fiúk. Máskor az alkalmazottak elzavarják őket, de most senki nincs a közelben. Felváltva ússzák körbe a matracot, mint a cápák. A gyerek feláll, dörzsölgeti a szemét, hülyén lóg a nyakában az úszószemüveg. Kimászik és visszamegy a partra, a három fiú pedig egyszerre kapaszkodik fel a zöld matracra. Birkóznak, lökdösődnek, a matrac hamarosan feladja, és bugyborékolva ereszteni kezd. Egy szállodai alkalmazott érkezik, egyetlen kézmozdulattal kiparancsolja őket a vízből.

A gyerek közben az anyjához hajolva magyaráz valamit. A nő a vizet kémleli és rázza a fejét. A gyerek felegyenesedik és elindul egyedül. Határozottan a banán felé tart.

Már a mélyben jár, amikor a három srác gyorsúszásban utánaveti magát. A kövér fiú rákapcsol, a helyiek csak egy kevéssel előbb érnek a banánhoz. Pillanatok alatt kikapaszkodnak és trónolnak rajta, mintha a birtokuk volna.

A kövér gyerek odaér, felnyújtja a karját, hogy megkapaszkodjon, de az egyik fiú ráül a gumifogantyúra. Erre hátrébb próbálkozik, de a hátsóra megint ráül valaki. Közben feldörzsöli az alkarját, mert a fiúk gatyájából csurog a homokos maszat és rátapad a gumira. A gyerek nem adja föl, körbeússza a banánt, aztán az orrnál próbálkozik, ott, ahol a kötél át van fűzve egy fémkarikán. Az egyik lába már kint van a vízből, hason igyekszik kikúszni, amikor a fiúk egyszerre előrecsúsznak, és a banán orra a víz alá billen. A gyerek visszacsobban, de a karikát fogja.

A nő feláll a parton, de nem csinál semmit.

A gyerek megint körbeúszik, hátul próbálkozik, most takarásban van. Egyelőre csak kapaszkodik a szegélyben, aztán két kézzel felnyúl és elkap egy fogantyút. Emberfeletti erővel húzza fel magát, már csípőig kiemelkedett. Csúszik kifelé, mint egy fóka, aztán egyszer csak sikerül kiemelnie a fél lábát is.

Az egyik suhanc villámgyorsan a vízbe ugrik és mögé úszik. Nem rántja vissza, épp csak a vízben lévő lábát súrolja. A gyerek megijed, alábukik. Nyel egy kis vizet, köhögni kezd, de visszainteget a nőnek, hogy minden rendben. Megint körbeússza a banánt, megint a karikánál próbálkozik. A fiúk visszaülnek, és látszólagos közönnyel lovagolnak. A gyerek fárad, egy sárga bójába próbál kapaszkodni, de az a víz alá bukik, mint valami bújócskázó, gonosz fej. Erre a part felé néz és mellúszásban visszaindul a strandra.

Félúton találkozik az anyjával, együtt tempóznak kifelé. Fejüket feltartva haladnak, egyszerre érnek a partra. Nem látni, hogy a gyerek mondana valamit, de amikor az anyja meg akarja törölni, durván ellöki a kezét. A felé nyújtott törülközőt a földre hajítja, és elindul mezítláb a szálloda felé.

Este a vacsoránál nincsenek ott. Pedig a pincér pontban nyolckor kikészíti az asztalra a kólát, mert a gyerek mindig azt szokott kérni, mindig szívószállal. Később se jönnek meg, egymást váltják a lesült vacsorázók. A pincérnő igyekszik mindenkit kiszolgálni, mutatja az érkezőknek, hol van üres asztal. Egy idő után beviszi a megmelegedett kólát, és felajánlja az asztalt egy későn jövő párnak.

Az oldalsó teraszkorláton ott szárad kiterítve a leeresztett zöld gumimatrac.

AHOGY EDDIG

Judit éveken át havi harminc-negyvenezer forintot küldött az anyjának. Látogatóba csak ritkán utaztak hozzá, mert a férje nem szívesen vezetett le a határ menti kisvárosba, a kamasz gyerekek pedig mindig csak unatkoztak a szűk lakásban.

A válása óta, vagyis fél éve ezek a havi utalások elmaradtak. Juditnak – életében először – munkát kellett vállalnia. Egy biztosítási cégnél ügynökösködött, és estére mindig úgy kimerült, hogy ruhástól dőlt végig a kanapén. Egyáltalán nem örült, amikor az anyja egyik délben felhívta telefonon, és arra kérte, hogy azonnal utazzon le hozzá. Éppen ügyfélnél volt, és félrevonult ugyan, de nagyon kellett kiabálnia a mobilba, mert az anyja az utóbbi években szinte teljesen megsüketült. Judit úgy érezte, hogy a titokzatos seb, amit a telefonban emlegetett, csak ürügy a figyelem és gondoskodás kicsikarása. Megígérte, hogy lemegy, majd ingerülten letette. Péntek kora reggel aztán vonatra szállt, a gyerekek úgyis erdei iskolába mentek a hétvégére.

– Na, mutasd – mondta az anyjának, miközben igyekezett nem körbenézni a nappaliban, és nem megjegyzést tenni a vécében az állott szagú vödörre, amelyben az anyja a használt felmosóvizet tárolta, hogy spóroljon az öblítéssel.

A seb iszonyú volt. Tenyérnyi, szederjes folt, a közepén vérző, duzzadt csomókkal. Judit tehetetlenségében egy zsebkendőt borított rá, amit körben ragtapasszal rögzített. Nem maradt fent, úgyhogy mondta az anyjának, hogy ne bajlódjon a melltartóval, ne is próbálja visszavenni, nem nézi azt senki, hogy van-e rajta.

A városi egészségház ügyeletéről rögtön a sebészetre mentek, ahol két óra várakozás után épp csak rápillantottak a foltra, és már tovább is küldték őket a helyi kórházba egy beutalóval. Judit azt mondta az anyjának, hogy lehet, hogy majd be kell feküdni, de ezen ne aggodalmaskodjon, rá kell szánni az időt a gyógyulásra.

Judit a hét közepén ismét leutazott, és fogadták őket a bőrgyógyászati rendelésen. Nem kellett befeküdni, a doktornő csak megnézte a foltot, és megkérdezte, hány éves is a néni, aztán odahúzott egy csillagvizsgáló-szerű gépet, és azon keresztül is szemügyre vette a sebet. Mintát is kapart a széléből egy üveglapra. Ezután újabb két hetet vártak, majd Judit harmadszorra is leutazott és újra elkísérte az anyját a bőrgyógyászatra. Az orvosnő azt mondta, felesleges volna kórházba menni. Egy kemoterápiával meg lehetne próbálkozni, bár a néni elég öreg és súlyosan cukros is, a ráknak ennél a fajtájánál pedig sajnos nemigen szoktak eredményeket elérni. Korábban kellett volna jönni.

A doktornő elég halkan beszélt, alig artikulált, ezért Judit anyja nem tudta leolvasni a szájáról, hogy mit magyaráz. Kérdőn nézett a lányára, aki csak annyit mondott, hogy várja meg kint, még egyeztetnie kell néhány dolgot. Amikor kettesben maradtak a helyiségben, hirtelen ötlettel lehúzta a briliánsgyűrűt az ujjáról, és átnyújtotta a doktornőnek. Szép, nagy kő volt, a férje vette neki a huszadik házassági évfordulójukra, néhány hónappal azelőtt, hogy elhagyta őt és elköltözött a szeretőjéhez.

A doktornő a gyűrűre pillantott. Elvörösödött, szabadkozva motyogott valamit, aztán a köpenyzsebébe süllyesztette. A vizsgálóból kilépve mindhárman az alagsorba mentek, ahol a doktornő erélyesen bekopogott a röntgenbe, és hosszan tárgyalt odabent az üvegfülkében ülő kolléganőjével.

Kijöttek, és elmagyarázták, ezúttal már jó hangosan és artikulálva, hogy a néninek az elkövetkező két hónapban minden második nap be kell majd ide jönni, jó korán, reggel hétre. Hogy itt majd szépen megsugarazzák neki a hátát, különben meg csak pihengessen otthon, és gyógyuljon.

Judit, miután megbizonyosodott róla, hogy az anyja mindent megértett, hazautazott. Hetente egyszer-kétszer érdeklődött telefonon, hogy minden rendben megy-e, javul-e a seb. Az anyja mindig azt válaszolta, hogy javul.

Az esedékes napokon már hatkor kiment a buszmegállóba, hogy időben érkezzen. Ha a röntgenben még nem volt senki, akkor ölébe tett kézzel elüldögélt a folyosón. Általában a kis asszisztens érkezett meg először, egy húsz év körüli, szőke lófarkas lány. Felgyújtogatta a villanyokat, beakasztotta a kabátját a szekrénybe és belebújt a benti papucsba. Később, általában hét körül, befutott a doktornő is. Eleinte mindig megvárták őt, de ahogy teltek a hetek, a kislány egyre gyakrabban beszólította a várakozó nénit, és beállította a gép elé. Az öregasszony félmeztelenül, elszánt arccal állt az ablak felé fordulva, és várta, hogy a kislány megérintse a vállát és szóljon, hogy kész vannak.

Egyik reggel szakadt az eső és dörgött az ég. Judit anyja már fél hatkor kiállt a buszmegállóba, nehogy késsen a busz és ne érjen be időben a kórházba. Kifordította a szél az esernyőjét, összetapasztotta ritkás, ősz haját.

A folyosón üldögélve azon tűnődött, hogy legalább egy kendőt a fejére kellett volna kötni, mégse illendő így mutatkozni, mint egy ázott kutya. A megrongálódott esernyőt piszkálgatta, de nem tudta visszahúznia a leszakadt véget a fémküllőre.

Közben befutott az asszisztens kislány, köszönt neki, aztán beszaladt letenni a vizes kabátot. Utána kijött a folyosóra és odatelepedett a néni mellé. Úgy fordult felé, hogy a szájáról is jól le lehessen olvasni, amit beszél.

Kicsit feszengve kezdett bele, azt mondta, ő úgy szégyelli magát. És hogy sajnálja a nénit, hogy ilyen ítéletidőben is idebolondítják, amikor semmi értelme. Hogy ő eddig ezt nem akarta mondani, de ma elhatározta, hogy igenis szól, mert a nénivel igazából nem is csinálnak semmit. Odaállítják a gép elé, de nincs is bekapcsolva, csak azért találták ki ezt az egészet, hogy a néni jobban gyógyuljon. De ő meg úgy érzi, hogy nem szabad ilyet csinálni, és szörnyű lehetett ma is idebuszozni ebben a szakadó esőben. És ha a néni akarja, akkor meg is mutatja neki odabent, hogy milyen hangosan zúg a gép, amikor tényleg be van kapcsolva: akkor majd a néni is elhiszi, hogy eddig sose volt.

Judit anyja figyelmesen követte a mondatokat, aztán ismét az esernyőt kezdte babrálni, mintha meg akarná javítani. Lassan, tűnődve válaszolt:

– Nem kell nekem megmutatni, angyalom. Tudja, én már teljesen süket vagyok. Ebből is alig értettem valamit, amit az elébb elmondott. Ne akarja énnekem elmagyarázni, hogy mit csinálnak maguk, csak csinálják szépen, ahogy eddig.

Azzal felállt, elköszönt. Kint az épület előtt kinyitotta a lefittyedt esernyőt és hazaindult. Csütörtökön kora reggel már újra ott ült a padon, mire a kis asszisztens megérkezett.

EGYSZER MÁR NYERTEM

A KULCS

A postaláda kulcsa vagy harminc évvel ezelőtt veszett el. Egy ideig, amikor még itt laktam, csavarhúzóval feszegettük a fedelet, később anyám rendszeresített a küldemények kihalászásához egy hosszú csipeszt. Idővel erre sem volt szükség, mert a postás hozzászokott, hogy ne dobálja be a leveleinket, hanem a ládák tetejére támassza őket a fémperemre, ahogy anyánk kérte. Eszünkbe se jutott, hogy a postaládákhoz lehetne kulcsot csináltatni, az meg végképp nem, hogy kicserélhetnénk a meghajlott, összekaristolt fedelet. Anyám mindig azt mondta, hogy ha majd felújítják a lépcsőházat, akkor a ládákat is lecserélik, felesleges külön venni egy újat.

A lépcsőházat soha nem újították fel, és bár a közös költség tartalmazta a felújítási alapot, ami havi ezer forint pluszt jelentett, ez az alap rendszeresen elment a talajvizes pincék szivattyúzására, a betört üvegek javítására és a folyton lyukas ereszcsatornák foltozgatására.

A lépcsőház falát derékig salétrom borította ugyan, de a lépcső mindig ragyogott a tisztaságtól, és a vas lábtörlőrácsra hajtogatott nedves felmosórongyok fertőtlenítőszagot árasztottak. Anyám erre nagyon adott. Minden áldott nap feltörölte az ajtónkig vezető szakaszt, nem csak akkor, ha ő volt az ügyeletes. Tulajdonképpen itt, a kapubejárat és az első emelet közt adódott a legtöbb munka, mert aki biciklivel járt, az csíkokat húzott, az anyám által gyűlölt kutyások pedig itt potyogtatták el a sétáról behordott sárdarabokat. Anyám fontosnak tartotta hangsúlyozni, hogy mi a ránk szabott munkán túl is teljesítjük takarítási kötelezettségünket, mert rendes és tiszta emberek vagyunk. Igényesek – ahogy ő szerette mondani. Az igénytelen anyám szőlőzsírtól fénylő ajkán szitokszó volt, és általában az alakkal párosult. Az igénytelen alak valami átmenetet jelentett az ember és az állat között, félig-embert, olyasvalakit, akinek még csak igénye sincs a higiénére és a rendezettségre, annyira primitív. Állítólag apánk, akinek a neve az összekaristolt postaládán állt, éppen egy ilyen igénytelen alak volt. Úgy tűnik, valamiféle igényei mégiscsak mutatkozhattak, méghozzá olyasfélék, amelyeket anyánk nem tudott kielégíteni, ezért gyerekkorunk homályba vesző kezdetén, amikor én még csak hároméves voltam, az öcsém pedig kettő, távozott az életünkből. Alig van róla emlékem, ha van, az is inkább a családi elbeszélésekből, nem a saját, felidézhető múltamból. Távozása mártírrá avatta anyánkat, a rendes asszonyt, aki még ilyen nehéz körülmények között is helytállt. A számlák még évtizedekig apánk nevére érkeztek, és ha hivatalos személy érdeklődött, mondjuk becsengetett valami óraleolvasó, anyánk mindig azt mondta, hogy az ilyen és ilyen nevű ember meghalt. – Számomra legalábbis – tette hozzá drámai arccal, ha a kijelentést árnyalni kellett.

Nekünk se engedte, hogy apánkról kérdezősködjünk, nyomait pedig szinte maradéktalanul sikerült eltávolítania a lakásból. Ruhák és fényképek egyáltalán nem maradtak, de egy-két tárgy igen. Ott volt az előszobaszekrényben az elemlámpája, a szerszámai, a pincében pedig egy régi, rafiával bevont demizson, amit, ezt anyánk egyszer elkotyogta, amikor krumpliért mentünk le, még az ő apja csinált. Valahol falun éltek, apánk csak később jött fel a városba, de hogy mikor és miért, azt már nem volt kitől megkérdeznünk. Az öcsém egyensúlyozott fel a lépcsőn, apró karjában a halom kicsírázott krumplival.

Anyánk egyébként többnyire békén hagyott bennünket, főleg amikor nagyobbak lettünk. Általában saját magával volt elfoglalva. Egy időben azt vette a fejébe, hogy túl rövidek a lábujjai, szinte közönségesen, parasztosan tömpék. Attól fogva csak zárt körömcipőket hordott, az elöl kivágott orrúakat pedig mind különválogatta egy nejlonzsákba. A zsákot egy reggel a kezembe nyomta, és azt kérte, vigyem be az iskolába a szegény gyerekeknek. Biztosan van sok olyan, nehéz sorsú kislány, akinek nem telik ilyen divatos cipőkre, mondta átszellemülten, már kisminkelve, úgyhogy adjam csak oda nekik. Anyánknak kicsi lába volt, de el nem tudtam képzelni, mit kezdenének gimnazista évfolyamtársaim ezekkel a masnis, csatos, drapp cipőkkel. Nem vitatkoztam anyánkkal, csak összenéztünk az öcsémmel és már vittem is a szatyrot, ahogy a szemetet szoktam kifelé menet. Tudtuk, hogy azt szeretné visszahallani, hogy ő milyen nagylelkű asszony, azért hazaérkezéskor mondtam is neki, hogy az osztályfőnök köszönte nagyon a küldeményt, és odaadta az iskolatitkárnak, aki tudja, kik a rászorulók. Meg hogy nagyon szép tőle, hogy gondolt a szegényekre. A cipőket jó messze, az iskola környékén dobtuk el, nehogy valaki a közelünkben kikukázza őket és anyám ráismerjen valamelyik jellegzetes lábbelijére a piacon vagy a postán.

A lábujjak méregetése, úgy emlékszem, elég sokáig eltartott, nyáron anyám a szandálokat is száműzte a ruhatárából. Később jött az új őrület, amikor a sarkát találta túlságosan kiállónak. Esténként egy reszelővel ápolgatta, dörzsölte, és nézegette a nagy állótükörben, de sehogy se tudott megbékülni vele. Az öcsémmel azon röhögtünk, hogy az új munkatárs, aki újabban udvarolni kezdett a mai szemmel nézve akkor még viszonylag fiatal anyánknak, bizonyára lábfetisiszta lehet, ha anyánk ennyire ráfókuszált a cipőkből kilátszó területekre. Ernő, a pénzügyi szakember néhány hónap múlva eltűnt a beszámolókból, és nem hívta többet anyánkat vacsorázni vagy sétálni sem. Nem kérdezősködtünk, anyánk pedig nem adott magyarázatot, csak felemlegette Ernő egy-két gusztustalan tulajdonságát, amelyek közül a legrejtélyesebbnek az tűnt, hogy a szerencsétlen majdnem albínó. Ez az egy momentum kicsit izgalmasabbá tette a szemünkben Ernőt, de mivel sose láttuk, nem ellenőrizhettük anyánk állításának igazságtartalmát. Pedig jó lett volna látni egy igazi majdnem-albínót.

Anyánk lézengett a lakásban, vett magának néhány új ruhát, aztán szigorú fogyókúrába kezdett. Nem volt kövér, inkább átlagos testalkatúnak mondtam volna, de ugyanúgy, ahogy a lábujjak rövidségéről, a hájasságról se lehetett lebeszélni. Abban az időszakban hájasodó, középkorú nőnek nevezte magát, aki teljesen eltehenesedne, ha nem venné időben kézbe a dolgokat. Ha ő is belesüppedne az önsajnálatba és tespedtségbe, mondogatta takarítás közben, ahogyan mások az ő korában.

Egy délután, amikor később értem haza az iskolából, éppen a lépcsőházat készült feltörölni. A fertőtlenítős víz már előtte gőzölgött a vödörben, anyám pedig épp egy összelappadt gumikesztyűt nyitogatott. Kicsit előrehajolt és belefújt, amitől a kesztyű hirtelen nagy, rózsaszín tőggyé dagadt. Ebben a pillanatban valóban volt benne valami tehénszerű.

Este a konyhaasztalnál üldögéltem és zenét hallgattam. – Megtanítsalak hányni? – kérdezte anyám szórakozottan, mint akinek hirtelen eszébe villant, hogy a lépcsőház-takarításon és a lakás tisztán tartásán túl vannak anyai kötelezettségei. Át kéne adnia valamit a világról szerzett tapasztalataiból. – Nem kell, kösz – válaszoltam.

Az anyám és az öcsém sokat hánytak. Az öcsém azért, mert esténként rendszeresen részegen jött haza, az anyám meg azért, hogy nehogy elhízzon, mint azok az igénytelen kolléganői, akik kifolynak a kosztümjeikből. Az evésről képtelen volt lemondani, de a kövérségtől rettegett.

Az öcsém második után kimaradt a szakmunkásképzőből. Amikor betöltötte a tizenhatot, jelentkezett egy óceánjáróra dolgozni. Anyám fel nem foghatta, hogy vehették fel nyelvtudás nélkül, én pedig azt nem foghattam fel, hogy anyám, aki semmilyen nyelvet nem beszélt, hogyan tud olyan hallatlan fölénnyel és felháborodással ítélkezni, mintha ő maga legalábbis szinkrontolmácsolásból élne. Ha valaki nem ismerte őt, azt hihette volna, hogy francia nevelőnője volt, és vérzik a szíve, hogy az öcsém ilyen félkész műveltséggel vágott neki a nagyvilágnak. Mindenesetre három évig haza se jött utána, még telefonálni se telefonált. Anyánk biztos volt benne, hogy apánk keze van a dologban, mert egy időben apánk is tervezgette, hogy elmegy jó pénzért hajóra dolgozni. Anyánk kombinált, és arra jutott, hogy az öcsémből is egy szar, igénytelen alak lesz, egy alkoholista senki.

Nagyon meglepődtem, amikor egy reggel arra ébredtem, hogy nekem is hánynom kell. Az öcsém akkor már nem lakott otthon. Igyekeztem felülni az ágyamban és nem összerondítani a lepedőt. Még csak fél hét volt, aludhattam volna még negyedórát, de az émelygés magamhoz térített. Harmadikos gimnazista voltam. Összehánytam az előszobát, felmostam, aztán aznap nem mentem be.

Csak úgy két hét múlva kezdett derengeni, hogy talán terhes vagyok. Addigra már majdnem minden reggel émelygésre ébredtem, és olyan szaggal terítettem be a fürdőszobát, amilyennel anyánk szokta egy-egy kiadósabb vacsora után.

Az iskolában nem szóltam senkinek. Igaz, nem is nagyon lett volna kinek. Barátnőm nem volt, mert hozzánk soha senki nem jöhetett, arra meg nem telt, hogy beüljek valahová a többiekkel. Anyánk szigorúan ügyelt a zsebpénzre, amióta kiderült, hogy az öcsém cigit és piát vásárolt a tízóraira szánt ötszázasokból. A fiúk, akikkel időnként lefeküdtem, nem a mi sulinkba jártak. Némelyiknek még a nevét se tudtam, hogy találhattam volna ki, hogy melyik lehet a gyerek apja.

Elmúltam már tizenhat, így orvoshoz elmehettem egyedül is, de az abortuszhoz szülői beleegyezés kellett volna. Szó se lehetett arról, hogy anyámat bármibe belevonjam.

A körzeti kórházban Tálasnak hívták a nőgyógyászt. Látásból ismertem, mert a gyereke ugyanabba az általános iskolába járt, mint én. Tudtam, hogy ő is elvált a feleségétől és hogy a lánya nálam egy évvel idősebb. Gondoltam, ezeket hozom szóba majd, ha a beutalót kéri. Még biztosítási kártyám se volt, évekkel ezelőtt elveszett, szerencsére sose voltam beteg. Valamiért azt feltételeztem, hogy kísérőre is szükség lesz, hogy egyedül be se engednek. És mivel fogalmam sem volt, hogy zajlik az ilyesmi, azt képzeltem, hogy doktor Tálas némi barátságos beszélgetés után kiszedi belőlem a gyereket, én egy kicsit vérzek, aztán az addigra kiválasztott kísérő karján távozom a rendelőből, és hazamegyek. Itthon pedig nem szólok egy szót sem, másnapra úgyis elmúlik az egész.

Megint eltelt egy hét, de nem volt ötletem, kit vihetnék magammal a rendelésre. Egyik délután, amikor anyám kiírta, hogy hozzak egy kiló krumplit és pucoljam is meg, a zöldségesnél eszembe jutott valami. Südi, aki mindig a boltban üldögélt, és aki kicsit gyagyásnak látszott, mindig nagyon kedvesen mosolygott rám. Állítólag valami távoli rokona volt a zöldségesnek, és nem járt iskolába, csak itt téblábolt. Én mindig is bírtam a fogyikat, egyszer le is feküdtem egy debil sráccal, csak nagyon rossz szagú volt a szája meg harapott is. De Südi aranyos volt, mutatta, hogy mit vegyek, almát például, itt az alma. Südi volt a megoldás. Megkérdeztem, eljönne-e velem egyik délután az orvoshoz, de azt felelte, hogy nem beteg. Nem baj, mondtam, én beteg vagyok egy kicsit, jó lenne, ha velem jönne.

Meleg, kora tavaszi nap volt, amikor suli után elindultunk. Südi rettenetesen be volt öltözve, izzadt a téli sapka alatt, és úgy felszerelkezett csomagokkal, mintha több napra utaznánk. A rendelőben aztán kiderült, hogy kaját hozott magával. Rá kellett szólnom, hogy ne szotyolázzon.

Amikor dr. Tálas odabent megkérdezte, hogy ki a gyerek apja, akkor mondtam, hogy a Südi. Nagy szemeket meresztett rám, mert ismerte anyámat, és sehogy se fért a fejébe az egész történet, de én csak vonogattam a vállam, és mondtam, hogy minél előbb szeretnénk túlenni ezen a kínos ügyön, legfőképpen anyám.

Nagyon rövid az idő – csóválta a fejét –, már a tizenkettedik hétnél járhatunk. Mondtam, hogy felőlem már most is kiszedhetjük azt a gyereket, de kiderült, hogy ez nem így megy, fel kell vennem a kapcsolatot a helyi védőnővel és mindenféle kérvényeket kell kitöltenem.

Mire kiértem, Südi mindent teleszotyolázott, hiába mondtam neki, hogy itt nem lehet. Kérdezte, meggyógyultam-e, és adtak-e valami orvosságot. Érdekes, a boltban valahogy sose éreztem, mennyire büdös szegény, de itt a váróban betöltötte a levegőt a savanykás testszagával. Minden később érkező nő a túloldali széksorra ült le, onnan bámultak minket, ahogy távozunk.

Este értem haza. A lépcsőház nem volt feltörölve, hiányzott kapunyitáskor az ismerős, éles szag. Gondoltam, anyám nincs itthon, biztos fogászhoz ment. Újabban az volt a mániája, hogy rövidek a fogai, rövidek és barnák. Egérfogak. Koronát akart tetetni rájuk, de nem olyan formájúakat, mint az eredetiek, hanem másmilyeneket. Kivágott fényképeket hordott a retiküljében, hogy megmutassa, milyen mosolyt, milyen fogsort szeretne, de már a sokadik fogtechnikus mondott neki nemet. Anyánk óvatos volt, innentől csak telefonon puhatolódzott, és olyan szavakat mondott, mint harapásív meg szájkarakter. Volt, aki azonnal letette, mások csak néhány mondat után.

Csöngetnem kellett, mert belülről benne volt a kulcs a zárban. Percekig tartott, míg anyánk végre előkászálódott, a feje püffedt volt a sírástól. Na, gondoltam, ma is elhajtotta őt egy fogorvos a tarka zabba. Nem kérdeztem semmit, mentem egyenesen a szobámba, de elém furakodott. Ki akartam kerülni, nehogy beszélgetni akarjon, de jött szorosan mellettem, mint akiből mindjárt újra kitör a sírás. Még csak ez hiányzott volna, hogy vigasztaljam, miközben csöpög a taknya. Na nem.

Oldalazva el akartam csusszanni mellette, de a nappali ajtajában meglökött, aztán eltorzult arccal üvölteni kezdett, minden átmenet nélkül, szinte ismeretlen hangon. Néha az üvöltés rikácsolásba csapott át, miközben anyám festett haja kibomlott, és nyálas arcára tapadt. Égetsz engem, te kis szemétláda, te hálátlan, rohadt kis ribanc. Égetsz engem, az úrinőt, odamész a Tálashoz azzal a tetves kis senkivel, összefekszel vele, te utca rongya. Minek is szültelek meg, te rohadék, te senki. Először csak kézzel ütött, aztán amikor a földre kerültem, rugdosni kezdett, főleg a hasamat. Később, nem tudom, honnan került elő, apám hatalmas demizsonjával csapkodott, ahol ért. Pinceszaga volt a fonatoknak, ezt még kábulatomban is éreztem, dohos pinceszaga. Fogalmam sincs, miért hozhatta fel anyám lentről, nyilván nem azzal akart megölni. Ha meg akart volna ölni, futott át rajtam, miközben próbáltam átgördülni a másik oldalamra, akkor egyszerűen fogta volna a konyhakést és leszúr. Hiába fordultam át, megint a hasamat rúgta. Nem is tudtam, hogy anyámban ekkora erő van. Ha képes lettem volna felállni, biztosan megölöm. Felrepedt a szám, és reccsent valami. Nem a csontom volt, a vastag üvegdemizson repedt el, engem pedig alul egyszer csak elöntött a meleg vér. Anyám még mindig ütött és rúgott, rohadt kis kurva, mint aki nem fogja fel, hogy meghaltam, kész, vége, nincs miért tovább ordítoznia, abba lehet hagyni az egészet. Ki lehet dobni azt a redves demizsont is.

Dehogyis haltam meg. Nagyon is józan voltam, érzékeltem, hogy a terhességgel már nem lesz gond, hallottam, ahogy szörtyögve sír, kimegy a szobából, aztán visszajön, és vérmaszatot hord szét a földön a harisnyás lábával.

Törölhet majd fel, vigyorodtam el. Döbbenten nézett vissza rám, nagyon messziről, fentről. Jól voltam. Valahonnan a messzeségből, talán a ruhájából, alászállt egy papír és a fejem közelében landolt. Még azt is láttam, hogy egy telefonszám van rajta. Valamelyik fogászé lehet, vigyorogtam tovább, valamelyik sokadik fogászé, aki nem vállalta el a fogak hosszabbítását. Vagy épp elvállalta.

Amikor anyánk meghalt, ki kellett hordanom a maradék cuccait a konténerbe. A bútorokat az öcsém már eladta. Az utolsó körnél eszembe jutott valami. Belepróbáltam a saját postaládakulcsomat az ottaniba. Simán nyitotta. A láda dugig volt mindenféle gyűrött reklámmal meg kifizetetlen számlákkal, felszólításokkal, amelyeken apánk neve állt.

VALAKI

Tudod, hogy kell a könyveket összekötözni? Mert a legtöbben nem tudják. Körbetekerik a spárgát, mint egy ajándékcsomagon, aztán megkötik. Pedig ha alul áthurkolod, felül meg alábújtatod, így, aztán vissza, akkor a végén hirtelen megfeszül a madzag és kapsz egy kis fület, amivel meg lehet fogni az egészet. Fel is lógathatod, nem bomlik ki. Én is csak azért tudom, mert dolgoztam postán. Jó, nem sokáig, de ezt azért elég jól megtanultam. Nyolcvanöt nyarán, két hónapig. Amit meg most elmondok, az a rákövetkező nyáron történt. Elég régen. Egy Ági nevű lánnyal jártam akkoriban, egy évvel volt fiatalabb nálam. Mindig együtt nyaraltunk, aztán úgy alakult, hogy összejöttem vele. Egyszer mondta, hogy a vizsgaidőszak után vissza akar hurcolkodni Pestre, és fel szeretné vinni a nagyanyja könyveit is, egy csomó régi lexikont meg olcsó könyvtáras regényeket. Kérdeztem, hogy ne segítsek-e neki összecsomagolni. Különben se láttam már vagy két hete, folyton tanult. A szülei csak szombat reggelre készültek lejönni, ott maradhattam egész este.

Nem tudom, mondtam-e, hogy az a ház eredetileg az Ági nagyanyjáé volt, de ő már rég meghalt, úgyhogy tulajdonképpen csak nyaralónak használták, ahogy az én szüleim is a miénket. Az följebb van, jóval messzebb a pataktól: ha vendég jött nyáron, mindig le kellett sétálni a műútig és integetni, mert nem találtak oda. Most már persze más, van már mobiltelefon is, de akkor az a világ vége volt.

Nem sokat pakoltunk aznap éjjel, gondolhatod. Vittem egy tekercs spárgát meg a snicceremet, de az lett a vége, hogy egy nagy tévésdobozba hajigáltunk mindent, hogy majd az apja fölviszi kocsival. Csak az egyetemi jegyzeteket pakoltuk külön meg a ruháit. Tele volt a padló széthányt cuccokkal, feküdtünk a csergén és hallgattuk az esőt. Emlékszem, azt suttogta a sötétben, hogy legalább nem kell locsolni. Az anyjáék folyton ezzel basztatták, hogy locsoljon rendesen, ha már lent van. Nagyon megmaradt bennem, ahogy ezt mondta, mert különben végig csöndben volt, nem szólt egy szót se egész szeretkezés alatt.

Sokat esett azon a nyáron, tele volt gombával a patakpart.

Fél hatkor keltem, fölrántottam a gatyámat és a pólómat, mert nagyon nem akartam összefutni az anyjáékkal. Félmeztelenül kísért ki, emlékszem a mellére a hűvösben. Nagy, fehér melle volt, látszott, hogy fázik. Mondtam, hogy szerintem még feküdjön vissza, aztán felültem a bringára.

Üres volt az egész falu, mintha senki se lakná. Felázott a föld az éjjeli esőtől, még most is emlékszem, hogy az Ágiék háza előtt a betonúton áthajtottam egy szív alakú pocsolyán. Elég messze laktunk még bringával is, először föl kellett mennem a töltésig, de jól esett tekerni. Még fütyültem is, aztán a túloldalon a lejtőn elengedtem a kormányt. Egyáltalán nem voltam álmos, pedig alig aludtunk valamit.

A kisboltnál elkanyarodtam és lecsorogtam a patakpartig, mert arra hosszabb ugyan az út, de nagyon szép. Gyerekkoromban mindig oda jártunk apámmal pecázni. Nagy fűzfák szegélyezik az ösvényt, amikor kicsi voltam, mindig összefogtam az ágakat és behintáztam a víz fölé. Sok arra a szúnyog, de hajnalban még nem jönnek elő.

Felröppent valami nagy suhogással, de különben csend volt. Abbahagytam a fütyörészést és gurultam szépen hazafelé, csöpögött a fejemre az éjszakai zápor maradéka a lombokról. Kiértem arra a csalános, tágas részre, ahonnan már látszik a betonsiló meg a műút. Akkor egyszer csak lezuhant valami.

Nem tudom ezt másképp mondani, mert tényleg zuhant. Közvetlenül előttem, szinte rá az ösvényre. Az egyik fűzfáról leesett egy test. Úgy megijedtem, hogy felborultam a biciklivel, lehorzsoltam a vádlimat. Aztán ugyanazzal a lendülettel elkaptam a testet is, ami valahogy nem huppant a földre, hanem állt a levegőben, mint egy színes, fura bokszzsák.

Már a karomban fogtam, amikor lassan megértettem, hogy mi van. A fáról rúgta el magát, ott volt a nyakán a kötél, azon lógott.

Úristen, gondoltam, valaki felakasztotta magát. Iszonyú nehéz volt tartani, de kicsit oldalra fordítottam a fejem és akkor láttam, amit már az előbb is futólag, csak akkor nem fogtam fel: hogy ez egy nő. Egy nőt tartottam a kezemben, nyakán a kötéllel. Még lélegzett.

Megint oldalra fordítottam a fejem, hogy jobban megnézzem. Az arca tiszta lila volt, de látszott, hogy nem öreg, valamivel fiatalabb mondjuk az anyámnál, úgy negyven körüli. Jó lett volna letenni, de nem bírtam semerre se mozdulni. Azon gondolkodtam, hogy elhoztam-e a sniccert az Ágitól, mert akkor le lehetne vágni. De a bicikli messze volt, ahhoz el kellett volna engednem. Óvatosan átraktam a súlyt a másik lábamra, hogy megnézzem, meddig tudok elérni terpeszben, be tudom-e akasztani a küllőkbe a tornacipőmet, és lábbal odahúzni a bringát. Túl messze volt, ahogy nyújtóztam oldalra, szinte én magam kezdtem el lefelé húzni a testet. Ettől megijedtem: visszaléptem alá és fogtam. Még mindig lélegzett. Csak nem fog itt meghalni nekem – gondoltam.

Elkezdtem beszélni hozzá, kérdezgettem, hogy hall-e engem, mert az jutott eszembe, hogy ha kicsit is magánál lenne, akkor valahogy aláállhatnék és kiszabadíthatná magát. Nem adott semmi hangot. Újra megnéztem az arcát, addigra szederjesre sötétedett és kicsit fel is puffadt. Ettől elfogott a pánik. Megfordult a fejemben, hogy mi lenne, ha mégis inkább elengedném és hoznék segítséget, de nem mertem. Közben éreztem, hogy folyik le a vér a vádlimon, nyilván felhasítottam. Azután egyszer csak a másik vádlimon is csiklandozni kezdett egy csík, indult lefelé a bal térdem mögött, mint egy langyos csiga. Akkor hirtelen rájöttem, hogy ez nem is vér, hanem izzadtság, hogy az egész testem tiszta lucsok, és valószínűleg nem tudom már sokáig tartani ezt a nőt. Hányingerem lett, csurgott a verejték a szemembe és csípett, a karomból meg közben teljesen kiment az erő, zsibbadó ujjakkal markoltam a sárga esőkabátot.

Nem is vettem észre, mikor kezdtem el kiabálni. Azt hiszem, már percek óta ordítottam, amikor meghallottam a saját hangomat. Idegenül, rekedten szólt az üres hajnali parton, nem felelt rá senki. Valami olyasmit kiabáltam, hogy segítség, meg hogy valaki, aztán csak azt ismételgettem, hogy valaki, valaki, valaki, egyre nyújtottabban, széthúzva a három szótagot, vaaa-laaa-kiii, mint valami fölvert vízimadár.

De persze nem jött senki. A távolban a műúton elhaladt egy autó. Integetni próbáltam, de fél kézzel nem bírtam megtartani a nőt. Különben is, mit látott volna az a sofőr a távolból? Egy fűzfák alatt állva ölelkező szerelmespárt. Iszonyú csend volt, felerősítette a parton ide-oda csapongó, visszhangzó kiáltozást. A rekedt hang továbbra is ki-kitört a torkomból, miközben én az egyre nehezülő testre koncentráltam, arra a pillanatra, amikor végül el fogom engedni és hagyom, hogy saját súlya végezzen vele.

Minden tizedmásodpercben lejjebb csúszott, szinte már a térdemmel tartottam, nem is a karommal. Közben az ázott föld és a növények illatán át kezdett beszivárogni az orromba a nő saját szaga. A hajából samponillat jött, nemrég moshatta meg, az esőkabátja pedig erős gumiszagot árasztott. Belém villant, hogy Ági mennyire utálja a koton szagát, és hogy vajon becsomagoltam-e a használt gumit, amikor kidobtam náluk a szemétbe, mert a szülei miatt mindig be kellett göngyölni papírba. Nem hiszem, hogy bárki turkált volna a vödörben, de ez volt a mániája, én meg nem akartam vitatkozni vele. Érdekes, tisztán bennem volt még az egész éjszaka, de azt egyszerűen nem tudtam felidézni, hogy becsomagoltam-e. Egyáltalán, kidobtam?

Aztán ugyanerről a szagról eszembe jutott az apai nagyanyám, meg a régi Hernád utcai lakás. Sose gondoltam egyébként arra a házra, de akkor valahogy minden emlék feltolult bennem. A nagyapámat a hetvenes években valami politikai dolog miatt elbocsátották, és akkor a nagymama se taníthatott tovább. Nem értettem pontosan, mi volt ez az ügy, de nagy balhé volt otthon, az öcsémmel hallgatóztunk. Akkor a nagyszüleim azt találták ki, hogy majd műanyag terítőket sütnek. Ez nekem gyerekként marhára tetszett, az egész lépcsőházat betöltötte a plasztiktészta szaga. Nagypapa kikeverte egy nagy tálban a sárga, nyúlós masszát, nagymama meg előkészítette a konyhapulton a gépet. Úgy nézett ki, mint egy mai goffrisütő, csak szélesebb volt meg laposabb. Belemerték merőkanállal a tésztát, nagymama ráhajtotta a fedelet, aztán várta, hogy kisüljön a terítő. Nem kellett sok idő, pár másodperc alatt elkészült. Akkor egy konyhai tésztafogóval kiemelte, meglengette, mint egy palacsintát, és letette egy újságra száradni. Utána nagypapával megnéztük, nem tömődtek-e el a lukak, mert időnként megfolyt a műanyag, mint a sósperecen a só, és bedugaszolta a csipkemintát. Ha volt ilyen rajta, azt le kellett szedni, a széléről meg ollóval lenyírni a fölösleges részeket. Ezt általában egyedül csinálhattam, és nagyon büszke voltam rá. Sosem értettem, nagypapáék miért nem szeretik ezt a munkát, anyámra meg különösen haragudtam, amikor jött értem, hogy hazavigyen. Ahelyett, hogy megnézte volna a terítőimet, folyton a nagyapáékat szapulta. – Megmérgezitek ezt a gyereket – mondogatta, és tényleg tele volt a konyha a sütés gőzével, de azt a szagot én kimondottan szerettem.

Ilyen szaga volt a sárga esőkabát varrásának az orrommal szemben. Összeforrasztották a műanyagot, de úgy, hogy varrásnak látsszon, mintha valaki cérnával öltögette volna össze az elejét és a hátulját. Egyre lejjebb csúszott a test, már a vállát láttam. Hasogatott a térdem, elment a hangom, de rekedten ismételgettem, hogy valaki, valaki, mintha magát a nőt élesztgetném.

A Volt egyszer egy vadnyugat című film jutott eszembe, azt is a nagyapámmal láttam moziban. Abban volt egy olyan jelenet, hogy valakit felakasztottak és a testvére állt alatta. Nagyapa elmagyarázta, hogy az illető addig marad életben, amíg a másik képes őt megtartani. Ki akartuk próbálni az öcsémmel, de aztán nem mertük. Ezt is rég elfelejtettem, de akkor hirtelen emlékezni kezdtem rá, ahogy a nagyanyám kezére is, amint a kisült műanyag terítőket lengeti. Láttam magam előtt az eres kézfejét és a jegygyűrűjét, ami a ravatalon is rajta volt. Anyám akkor is mérgelődött, barbár dolognak tartotta a nyitott koporsót, és nem örült, hogy apám odavitt minket a temetésre.

Tudtam, hogy még néhány másodperc, és elengedem ezt a nőt. Már egész lecsúszott, félre kellett fordítanom a fejem, hogy ne érjen az arcomhoz. Szinte nem is emeltem már, csak öleltem, mintha táncolnánk. Nem tudtam eldönteni, hogy lélegzik-e, mert ahhoz közelebb kellett volna nyomódnom, megmozdulni viszont már egyáltalán nem bírtam. Visszafordítottam a fejem, mintha belefúrnám a ruhájába, ettől kicsit könnyebb lett. Vizes volt a haja, és ijesztően mélyen bevágott a kötél az álla alatt. Közben több autó is elment a műúton, egyszer pedig elhúzott felettünk egy helikopter. Nagy zajt ütött, egész alacsonyan repült. Talán látott bennünket. Folyton erre vártam, egész idő alatt azt kívántam, hogy jöjjön már valaki. Rám tapadt a póló, és akkor vettem észre, hogy közben be is hugyoztam. Lenéztem a gatyámra és láttam, hogy körben felgyűrődött a sár, egész kis gödröt tapostam már magunk alá. Órák óta állhattunk így, de képtelen voltam elengedni. Pedig sejtettem, hogy már nem él. Ahol markoltam, kiszakadt hátul a kabátja, érezni lehetett a műanyag alatt a ruháját. Féltem, hogy hozzáérek a csupasz bőréhez. Azt nagyon nem szerettem volna. Szerinted mért vesz valaki esőkabátot, ha meg akar halni? Biztos éjjel indult el, azért lett vizes a haja is. Nem tűnt ismerősnek, lehet, hogy nem is ottani volt. Bár ki tudja.

És vajon mire számított? Egyáltalán, látta, hogy jövök a biciklivel? Szerinted látta? Lehet, hogy nem is akart meghalni? Arra gondolt, hogy majd elkapom? Vagy észre se vett?

Amikor már teljesen lecsúszott és gyakorlatilag velem egy magasságban lógott, szóval amikor már egyáltalán nem tartottam, csak úgy féloldalasan fogtam a felgyűrődött ruhájában, akkor végre jött egy ember. Hallottam a zúgást, megállt mögöttünk egy motor. Úgy nézhetett ki, mintha én kapaszkodnék a nőbe, és húznám lefele. Ledőltem hanyatt a hugyos földre.

Nem emlékszem, mit mondtam annak a férfinak, csak lihegtem a fa alatt és figyeltem, ahogy leveszi a sisakot és tanácstalanul néz. Aztán jöttek mások is, levágták a nőt, a nedves fűre fektették, körbeállták. Felültem, fájt a vállam, mintha ki akarna szakadni. Magyaráztam valamit, de alig volt hangom. Felírták a nevem, aztán érkezett egy mentőkocsi, de a meredek partfal és a sár miatt nem tudott elég közel megállni, úgyhogy letakarták a testet és hordágyra emelték. Szóltak, menjek be velük a kórházba, ha gondolom, meg fölvették az adataimat a jegyzőkönyvhöz. Mondták, hogy írjak alá egy papírt, és hogy most egyelőre nyugodtan hazamehetek, a biciklimet hátrébb támasztották egy fához, ott van, mert útban volt. Mondtam, hogy köszönöm, és odatámolyogtam, de nem volt erőm felülni rá. Fájtak az ujjaim, és akkor vettem csak észre, hogy a fém óraszíj körben véres sebet horzsolt a csuklómba. Megnéztem az időt: még csak fél hét volt.

Kisütött a nap, borzongtam a vizes gatyában. Elővettem a kulacsot, mert rettenetesen kapart a torkom, de hiába rázogattam. Viszont a dobozban ott volt a spárga, és ott volt mellette a sniccer is.

GYŰRŰ

A sirály nagyon okos. Gyanakvó és okos, mint a varjú. Ezért olyan nehéz fényképezni – meg gyűrűzni is. A legtöbb fotón oldalról látható, vagy repülés közben: szemből szinte soha. Ha belenéz az objektívba, rögtön felröppen, nem viseli el. Olyan az neki, mintha egy nagy szem szegeződne rá. Régebben sokat gyűrűztünk anyáddal, meg fotóztam is. De mióta meghalt, nem szeretem elővenni ezeket a képeket. Volt egy sirály, amit még közösen jelöltünk meg, és látták később a libanoni partoknál. Nagyon messzire elmennek ám, egész Észak-Afrikáig. Ha valahol leolvassák a számot, akkor az ottani madártani egyesület elküldi a magyar ornitológusoknak. Vagy azoknak, aki meggyűrűzték. Ilyenkor jó elképzelni azokat a távoli helyeket: kicsit olyan, mintha követeket küldene az ember.

Szeretek képzelődni, különben sincs más dolgom egész nap. A kecskék elvannak, nem kell rájuk különösebben figyelni. Most van négy kicsi, a feketét szeretem a legjobban. Még alig bújt ki a szarva, de már döfköd. Féltem a sirályoktól, mert mondják, a sirály megvágja a csőrével a kicsiket. Feljönnek ám egész idáig a partról, itt keringenek. Lent, a laposon is látom őket, szedegetik a szemetet, megesznek mindent. Ma megint lőttek, visszhangzott az egész környék, az állatok meg voltak zavarodva.

Egyszer, ha akarod, előkeresem, kaptunk egy nagyon érdekes levelet. Itt van valahol a képek közt, csak nem tudom, melyik mappában. Egy libanoni fickó írta, de az egyesületnél lefordíttatták, el voltunk képedve. A Madártani Egyesület egyébként a Költő utcában van, szerintem ez se lehet véletlen. Ahogy öregszem, egyre jobban hiszek az ilyen egybeesésekben, mint ez is. Poénnak se rossz, de én valami mélyebb összefüggésre gondolok, olyasmire, mint amikor hirtelen felismersz valakit egy másik arcban. Költő utca. Szép, nem?

Felismerem ezt a madarat, tegnap is ez volt itt. Egész közel jött, nézett. Olyan rossz érzésem támadt, ahogy félrefordította a fejét, mintha egy ember bámulna. Mi drúzok vagyunk, hiszünk a lélekvándorlásban. Nem akarom azt mondani, hogy ez a sirály is valaki, de hogy visszajött, az biztos. Van a lábán egy ékszer, ezt se értem. Lehet, hogy csak lent a kikötőben belegabalyodott valami drótba. Ma az egyik kecske elpusztult, majdnem megsirattam. Hádzsi Husszein megnézte, megtapogatta a hasát, de csak a fejét csóválta. Este elmondtam otthon, hogy mi lelte, apámék nagyon aggódtak. Egyébként is aggódnak, egyre nehezebb itt élni. Mindennap lőnek a határ mellett.

Sok madarat lelőnek, nem is hinnéd. Pedig a sirály nem árt senkinek. Télen, ha éhes, még a szemetet is összeszedi, sőt az eke után is kicsipegeti a pondrókat. Újabban sok megdöglik az öngyújtóktól, mert azt hiszi, kishal. Lebeg a sok kis műanyag öngyújtó a vízen, a nagyobb madarak meg rájuk buknak. Ha szerencséjük van, nem bírják őket egészben bekapni, de az is elég, ha megroppantják a műanyagot a csőrükkel, már attól is megdöglenek. Képzeld, a németek felderítőnek használták a háborúban a sirályokat. A madarak gyakran azt hitték a tengeralattjárók sötét foltjairól, hogy víz alatti halrajok, és csapatban vonultak utánuk, a németek meg bombázták a vizet.

Bombázták az egész környéket, mintha egyfolytában az ég dörgött volna. Nálam volt a puska, mert mostanában nem merek anélkül elindulni otthonról. Megint itt volt a madár, itt keringett fölöttünk. Aztán leszállt, mint aki el se akar menni. Megfordultam, mentem a hegynek fölfelé, erre jött utánunk. Nem tudom, mi lelt, de ideges lettem, és ráfogtam a puskát. Akkor se repült el, nézett kíváncsian szembe a csővel. Na, gondoltam, te se fogsz idejönni többet, és elsütöttem a puskát. Egy pillanatra felröppent, de sikerült, eltaláltam.

Ez a kép sikerült a legjobban, nézd, ez egy portré. Az a címe, hogy dankasirály. Az a különlegessége, hogy pont szembenéz rajta a madár, mintha veled beszélne. Figyeled, kicsit nyitva a csőre? Szép csokoládébarna feje van. Azt hiszem, ezt az egyet kinagyíttatom és kiteszem a falra, ezt anyád is nagyon szerette.

Anyám nem szereti, ha lövöldözünk. Állandóan attól fél, hogy minket is lelőnek majd. Hazavittem a sirályt, mondtam, hogy napok óta jött utánam. A bátyám, Khaled, segített levenni a lábáról a gyűrűt. Nem volt könnyű, egész szoros volt. Közelről nagyon szépek a tollai, olyan fehérek, mint a szűz vászon – egész éjjel nem tudtam aludni, annyira gyötört a lelkifurdalás, hogy mit csináltam.

Na, itt van a levél, pont megtaláltam. Nem hosszú, olvasd el:

Te asszony!! Akinek lelke sirály képében megkeresett engem. Az én nevem Idris, huszonhat esztendős vagyok és még nőtlen. Anyám Szihán, apám Musztafa, testvéreim Khaled és Ahmed. Mindnyájan Naqoura mellett élünk, apám itt született. De a testvéreimmel el fogunk menni innen, mert ez a vidék megváltozott, az eget gyakran füst borítja. Ha Te üzentél a madárral és rám vársz, és még nem vagy férjezett, erre a címre írj nekem.

A pecsét bejrúti, az ottani egyesület továbbította a levelet. Nem volt rajta más, csak a szám, amit a gyűrűről leolvastak. Bedobták egy postaládába, és megjött. Ez a csodálatos ebben, hogy üzeneteket küldesz a világba. A madár mindenhová eljut, ahová te sose. Van az egyesületünknek egy tagja, aki a Szegedi Egyetemen tanít, ő fordította le a levelet. Rusdinak hívják, és csak csóválta a fejét, aztán írt egy hosszú, cirkalmas választ.

Választ kaptam a levelemre. Három hónap telt el, amióta lelőttem a madarat, és már egyáltalán nem gondoltam rá, hogy jön majd felelet. A madárral szoktam álmodni. Közben el kellett költöznünk a faluból, mindent elleptek a katonák. A kecskéket eladtuk, Hádzsi Husszein gondoskodott róla, hogy jó helyre kerüljenek. Amikor megjött a levél, elhatároztam, hogy elmegyek. Abba az országba fogok menni, ahonnét küldték. Tudom, hogy vár ott rám valaki, és még fiatal vagyok. Fiatal és erős, bármilyen munkát el tudok végezni. Anyám és apám kétségbe vannak esve, Khaledet, a bátyámat kérték, hogy beszéljen a fejemmel. De Khaled azt mondta, hogy utazz, ahová akarsz, minél messzebbre innen. Azt hiszem, nagyon el van keseredve.

Néha úgy elkeseredem, persze nem tart hosszú ideig. Csak mikor előveszem a képeket. Eszembe jut, ahogy álltunk a Duna-parton, és mutattam anyádnak a madarakat. Nem is volt olyan régen. Minden érdekelte, nagyon gyorsan tanult, és imádta a fotókat. De legjobban a madárhangokat szerette, elég sokat felismert közülük.

Érdekes, hogy leginkább a kecskék hiányoznak. Mindegyiknek külön neve volt, és megismertem a hangjukat. Komolyan. Nem hittem volna, hogy ennyire fontosak. Egyébként annyira más minden, hogy szinte semmi nem emlékeztet a régi életemre. Nagyon nehéz volt eleinte. Érthetetlen nyelv, új, erős szagok, más ízek. Volt, amikor azt is gondoltam, hogy vissza kellene menni, mert hónapokig össze voltunk zárva és nem lehetett tudni, meddig tart ez még. De mostanra jó lett. Van hol laknom és együtt dolgozom egy másik libanoni fiúval, aki mindenben segít. Ő találta ezt a munkát is, és mindenhová elkísér, hogy szokjam a közlekedést.

Anyád mindig, mindenhová jött velem. Elkísért a konferenciákra, és jött, ha tudott, jött gyűrűzni velünk. A kismadarakat szerette a legjobban megfogni, a kis énekesmadarakat. Ő maga is olyan volt, mint egy kis törékeny madár. És ahogy félrehajtotta a fejét és figyelt, abban is volt valami madárszerű. Csak hát elröpült, én meg itt maradtam.

Azt hiszem, megtaláltam a hozzám való nőt. Nagyon szép, húszéves, hosszú, fényes haja van. Nagyon figyel mindenre, amit mondok. Sokat meséltem neki a falumról, a hegyekről, a testvéreimről. Egy étteremben dolgozik, meg szoktam várni esténként. Lemegyünk a folyópartra, sétálunk. Ő is hegyek között nőtt fel, egy kis faluban, Romániában, és nekik is voltak állataik. Két testvére van, de azoknak már van családjuk. Tegnap este megvártam, és megint lementünk a folyópartra. Ott akartam odaadni neki a gyűrűt, amit vettem. Nagyon örült, fogta a kezem. Keveset beszélünk, de mindennap tanulok néhány új szót. Az alapdolgokkal már jól elboldogulok, de ő mindig csak nevet, hogy jaj, Idris, nem tudsz te semmit. Figyelj, Idris – mondta nekem tegnap is –, tudod például, hogy hívják magyarul azt a maradat? Azt a fehéret? Na, az a sirály.

FALKAVEZÉR

Másodjára, mondtam az asszonynak, már olyan kutyát veszünk, amelyik nem ugrál át a kerítésen. Elsőre rosszul választottunk. Van ilyen. Nem tudtuk, hogy a menhelyi kutyák mind idegbetegek, mindnek van valami lelki baja. Az egyik behúzott farokkal menekül, a másik meg a gazdájára támad. Vagy elszökdösik, mint a mienké csinálta. Pedig még ez tűnt a legnormálisabbnak, és elég nagy testű is volt. Mindenképp olyat akartunk, mert ahol nagy testű kutya van, oda nem jönnek be, az eleve egy olyan visszatartó erő, vizuálisan is. Érted. Szóval ez a keverék elég normálisnak látszott, csak később, itthon derült ki, hogy gond van vele. Mindjárt az első héten háromszor meglépett, kocsival keringtünk a sáros mellékutcákban, hogy megtaláljuk. Szerintem rajtunk röhögött az egész környék, még jó, hogy hangosbeszélőt nem dugtunk ki az ablakon. Amikor meglett, nagyon megvertem, de nem használt az se. Csak a fiam tudott vele szót érteni, rá hallgatott valamennyire. Odaült mellé a gyerek a kőszegélyre, és dünnyögött bele a fülébe. Kajla füle volt egyébként, láttam már a menhelyen is, de persze megdumáltak, hogy csak azért lóg így neki, mert még félig kölyök. Lófaszt, kajla volt az, csak akkor még nem értettem hozzá. Látszott, ahogy a gyerek dumált neki, hogy a kutya érti, mert nem volt buta állat egyébként. De amikor harmadszor is megszökött, elegem lett. A feleségem kitalálta, hogy csináltassunk magasabb kerítést, azon nem bír majd átugrani. Semmi baja a kerítésnek, feleltem, nem fogom szétbarmolni csak azért, mert hülye a kutya. Éjszaka betettem a csomagtartóba, elvittem jó messzire az erdő mellé, és kiraktam. Onnan tuti, hogy nem jön vissza, legalább húsz kilométert kéne futnia. Na, mondtam neki, itt ugráljál, bazdmeg, nem fogsz te nekem az agyamra menni. Jó dolgod lett volna, de nem becsülted meg magad, hát így jártál.

A gyerek reggel nagyon kereste, telekiabálta pizsamában a kertet. Mondtuk neki, hogy megint megszökött a Buksi, nem megyünk utána. Majd visszajön, ha akar valamit. Azóta ide-oda buszozik a környéken. Erősködik, hogy egyszer látta is a gyógyszertárnál, de mire sikerült jeleznie és leszállni, már nem volt sehol. Nem akartam mondani neki, hogy ébredjen már fel, biztos nem az volt: hadd higgye csak, hogy a mienkét látta. Nem is tudom egyébként, mért hívtuk Buksinak. Ez a név jutott eszembe. Gyerekkoromban az utcánkban volt egy Buksi, egy olyan kis fekete korcs. De az nem szökdösött, csak ugatott.

Eltelt pár hét, és akkor azt gondoltam, nem kockáztatok többet, veszek valami tenyésztőtől egy rendes kutyát. Nem baj, ha drága, csak normális legyen. Harci kutyát nem akartunk, az olyan prosztó dolog. A szomszéd tavaly vett egyet, visszavágatta a fülét is, hogy még ijesztőbb legyen. Hát, mit mondjak. Pár éve még nagy divat volt staffit meg pitbullt tartani, mostanra lefutott ez is, csak a cigány stricik nyomulnak ilyen széles pofájú dögökkel. Nekem amúgy fazonra se nagyon jönnek be, rövid a lábuk.

Másodszorra már nagyon körbejártuk a témát, kérdezősködtünk, és úgy döntöttünk, legyen németjuhász. A németek azért tudnak valamit, nem véletlen, hogy a táborokat is ilyen kutyákkal őriztették. Jó, ennek is van fajtára jellemző hibája, állítólag egy idő után tönkremennek a csípőízületei, de hát ez van. Kocsit se örökre vesz az ember, tíz évnél tovább az se tart, de egy BMW azért nem Suzuki. És tíz év az sok idő, a fiatalabb kutyákkal meg, azt mondják, nem szokott gond lenni. Az biztos, hogy ha bejön ide valaki, azt szétkapja. Nem kölyköt hoztunk, hogy ne ásson meg rágjon összevissza, hanem egy kifejlett kant, hatvanötös marmagassággal.

Tavaly itt is próbálkoztak a betörők, pedig be volt riasztva. A kertbe bejutottak azért, elvittek pár szerszámot, meg a gyerek Sony empénégy lejátszóját, amit kint felejtett a medencénél. Hányszor téptem a szám, hogy ne tegye le, vizes lesz. Mindene megvan, az a baj. Elvitték a Fiskars ágvágómat is. Mi addig bent aludtunk, gondolhatod. A szomszéd is akkor vette magának azt a kurva kutyát, mert hiába, hogy nála is van riasztó, azért csak körbenéztek ott is. Megfújták a lakókocsi alkatrészeit. Szerintem azt se tudták, mi az, csak vitték, amit találtak.

A szomszéd három évvel ezelőtt hozatott magának egy lakóautót, azóta azt egészítgeti ki mindenféle alkatrésszel. Amint kisüt a nap, kint buherál az udvaron, szerintem hamarosan ki is költözik a házból, és a lakókocsiba hordatja majd ki az asszonnyal a kaját. Nem rossz egyébként belülről, egyszer áthívott, megmutatta. Mármint a lakókocsi, ne vigyorogjál. Emlékszem, gyerekkoromban láttam először ilyet, amikor a város határában cirkuszosok táboroztak. Nagyon tetszett nekem, ahogy viszik a lakásukat, mint a csiga, be is kukucskáltam néhány ablakon. Azok rozsdás, zsúfolt, mindenféle ronggyal teletömött kis odúk voltak, de a szomszédé egész lakályos. Van benne rendes kis konyhapult, még fotelt is tett be, lehet tévézni. Kulturáltan van előadva az egész. Két ágy, plusz felül még két lehajtható, mint a couchette-es vonatokon. Olyannal utaztunk a velencei karneválra. Négy ember simán elfér benne. Általános iskolás koromban volt ilyen játék utánfutós lakókocsim, akkor is mindig elképzeltem, hogy majd gurulok vele ide-oda a világban, aztán megállok a tengerparton, meg minden.

A feleségemnek is tetszett, mondta is, hogy vegyünk mi is egyet, de most, hogy a szomszédnak már van, nem lehet. Az olyan lenne, mintha meg akarnánk mutatni, hogy nekünk is telik rá. Sokkal jobban illene hozzánk az egész cucc, a szomszéd nem is szereti a természetet. Tavaly kiszáradt az összes tujája, mert nem locsolt. Elég nagy tahó, hiába van pénze. Abból is látszik, hogy mekkora bunkó, hogy milyen kutyát választott. Vendéglátós, állítólag több étterme is van. Eredetileg pincér volt, lúdtalpas pincér. Nem azt mondom, hogy én olyan nagyra vagyok a szakmámmal, de ahhoz azért kell valami szakértelem, meg ész is. A pincérnek mihez kell ész? Maximum ahhoz, hogy ne másik asztalhoz vigye ki a kaját, meg hogy vastagon számoljon. Mert az a két étterem nem a borravalóból jött össze, azt nekem senki se mondja, hogy abból.

Az Andi, ő a feleségem, azt hajtogatja, hogy ne legyek már előítéletes, nem lehet akkora bunkó ez a Zoli, egyetemre járatja a gyerekét. Be ne szarjak. Ma már mindenki járathatja egyetemre a gyerekét, még akkor is, ha komplett fogyi a kicsi: az a lényeg, hova fizeti be apuci. Van egy haver, na annak a lánya síkhülye, jó, nem fogyi, de mondjuk határeset, és kommunikáció szakra jár. Kommunikálni tanul, érted. Így megy ez. Ha van lóvéd, mindjárt okosabb a gyereked is.

Az ténykérdés, hogy a lakóautó jól néz ki. Ha elköltözünk innen valami jobb helyre, majd én is veszek egyet. Meg elősátrat is, ahová ki lehet rakni széket, asztalt, mintha teraszon üldögélnél. Nem kell sok, öt-tíz év, szerzünk valami jobb irányítószámot. Lehet, hogy hamarabb is.

A németjuhász különben jól bevált, nem járta össze a kertet és nem is ugatott folyton, mert attól azért kicsit féltünk, hogy éjjelente majd felébreszt minket. Nem ébresztett, csak akkor ugatott, amikor elment valaki a kerítés előtt, de akkor aztán, mint a veszett. Tette a dolgát, nem volt gond. A fiam megtanította mindenfélére, hülyeségekre is, hogy hozza vissza a labdát, meg emelje fel a lábát, így. Leült mellé, ölelgette, beszélt hozzá. Mondtam is a feleségemnek, hogy kicsit furcsa nekem ez a gyerek, nehogy buzi legyen. Focizni se szeret, csak biciklizni, és ahogy jár, az se frankó. Befele tartja a lábfejét. Hogy lehet úgy járni? Néha mintha nem is az én fiam lenne, komolyan. Na jó, nem úgy értem, mert tudom, hogy az enyém, és így arcra hasonlít is, de van benne valami férfiatlan. Még csak most kezd kamaszodni, most kell szorosan fogni, nehogy kijöjjön rajta a buziság.

Esténként mindig elment a kutyával, futtatta. Újabban már reggel is, inkább felkelt hatkor, pedig régen hétkor alig tudtuk felébreszteni. Azt vette a fejébe, hogy megkeresi azt a másikat is. Még hirdetést is feladott a neten, feltöltötte a Buksi képét a telefonjáról. Na, még az kellett volna nekem, hogy visszahozzák ide. Mondjuk a németjuhász rögtön szétkapta volna, az biztos, mert már úgy tekintett az egész kertre, mint a saját területére, rám meg mint a falkavezérre. Ellettünk volna vele sokáig, egész addig, amíg nem üt ki rajta az a csípőízületi baj, amiről beszéltem. Ment volna minden rendben, ha nincs az a köcsög szomszédom.

Tegnap reggel állt ki éppen a kertjéből, Lanciája van, nem egy nagy durranás, kinyitotta a távirányítóval a kaput. A fiam jött haza a biciklivel, pórázon futtatta maga mellett a Rexet. Megálltak a kapu előtt, a gyerek a kulcsát kereste, a szomszéd rohadt kutyája pedig egyszer csak ott termett előttük. Eleinte nem volt semmi, csak nézték egymást, ahogy a kerítésen át szokták, felhúzott ínnyel. Aztán a szomszédé, a Géró vicsorogni kezdett, és lassan, így oldalazva közelebb jött. A fiam közben kinyitotta a kaput, rángatta be a miénket, és ordítottam én is, hogy befelé. A szomszéd is szólhatott volna az övének, de csak állt ott, mint fasz a meleg vízben. Hívd már be a kutyádat, mondtam neki, mert kiszalad az útra. Erre füttyentett neki, de a Géró le se szarta, igaz, a Rex se fogadott szót, lecövekelt a kapu előtt. A fiam betolta a garázsba a bringát, és már az iskolatáskával jött kifelé, amikor azok ketten még mindig ott morogtak egymásra. Vidd már be, mondtam a köcsög pincérnek, mert a Rex széjjelkapja. Na, erre direkt nem hívta be. A fiam már le volt sápadva, rángatta a pórázt, de a kutya hátra se fordult. Égett a pofám, mert azt hazudtam korábban, hogy járattuk iskolába.

Amikor már azt hittük, ennyi volt, a staffordshire egyszer csak előreugrott, és nyakon kapta a miénket. Nagy szőrcsomót tépett ki, de a Rex nem mozdult, lesunyt fejjel hörgött rá, aztán valahogy megkerülte, és belekapott a seggébe. Teljesen összegabalyodtak, a gyerek először a pórázzal, aztán egy ággal ütötte őket, hogy hagyják abba. Kiabáltam én is, hogy helyedre, helyedre, de addigra már mind a két kutya megvadult, hengergőztek ide-oda a földön. Nem baj, futott át rajtam, most majd megtanulja a szomszéd, hogy merre hány méter. El fogsz késni, cincéröcsi, mosolyogtam magamban. Odaszóltam a fiamnak, hogy jó lenne, ha elindulna, mert a busz csak negyedóránként jár. Ránéztem, hát láttam, hogy bőg. Lehet, hogy tényleg buzi ez a gyerek.

A kutyák életre-halálra küzdöttek, de tényleg, mint a filmekben, biztos láttál már ilyen jelenetet. Mint a Legenda vagyokban a mutánsok. Így nézhet ki egy kutyaviadal is. Láttam, hogy a Rex oldalából nagy darabokat kap ki az a geci, de azért ő se hagyja magát. Belemart rendesen a Géró lábába, fájhatott neki. Legalább tíz perce dulakodtak, amikor észrevettem, hogy a Rex feje tiszta vér. Letépte a fülét az rohadt dög. A szomszéd felajánlotta a fiamnak, hogy elviszi, de mondtam, hogy nem kell, a kutyáját vigye inkább orvoshoz, és ráüvöltöttem a srácra, hogy most már tényleg húzzon a picsába, mert igazolatlant fog kapni.

A Rex a földön feküdt, hanyatt, mint valami rossz kurva, és odatartotta a nyakát a Gérónak. Azt hittem, elhányom magam, komolyan. A gyerek még mindig ott állt, kezében az ággal, mögöttünk meg, hallottam, éppen elment a busz. Nem vagyok egy idegbajos, ismersz annyira, de ettől azért elborult az agyam. Nagyot rúgtam a kutyába, hogy húzzon innen, nekem ilyen kutya nem kell. A gyerek leguggolt mellé, na, erre kapott ő is, a kis buzeráns. Még mindig a Rexet rugdostam, amikor a szomszéd karon fogta a fiamat, húzta, beültette az autóba és elvitte. Nem tudom, az ő kutyája hova lett, lehet, betették azt is a kocsiba, nem figyeltem. Rohadt, geci, áruló dög, rohadt, geci, áruló dög – rugdostam le a járdáról a kutyát, miközben folyt a szájából a habos nyál. Fél órát locsoltam slaggal a betont, de még mindig tiszta dzsuva, meg lehet nézni.

Több kutya itt nem lesz, az fix. Egy se. Szarakodjon velük más.

És még nem volt vége! Délután telefonáltak az iskolából, hogy a gyerek nem ment be. Hát, haza se jött, mondtam nekik, úgyhogy nem sokat tudok mondani. Aztán vacsorára se, reggelire se méltóztatott. De ha előkerül, lesz hozzá egy-két szavam, az biztos.

EGYSZER MÁR NYERTEM

Nem akartam rögtön elővenni az üvegeket. Gondoltam, megvárom, hogy legyen egy kis nyugi, mert túl nagy volt a mozgás. Alighogy megérkeztünk, benyomult a nappaliba egy kínai család. Mindent összefogdostak, tapizták a sötétítő függönyt, aztán letelepedtek a kanapéra. Beszarok. Próbálgatták mind a hárman, hogy milyen ülés esik rajta, csak a kis tökös nem, az lecövekelt az ajtóban a cumisüvegével. Így egyszerűen nem lehet koccintani, mondtam a Verának, így nincsen benne intimitás. Vártuk, hogy azok kiüldögéljék magukat, de beletelt vagy öt percbe, mire nagy karattyolással elhúztak. Közben nézett a Vera, hogy na, mi legyen, de intettem neki, hogy nem, addig itt nem lesz koccintás, amíg el nem húznak a kínaiak. Amikor végre kimentek, elkezdett okoskodni, hogy honnan tudom egyáltalán, hogy kínaiak. Éppenséggel lehetnek koreaiak is, vagy vietnamiak, meg hogy ne szívjam már mindenen fel magam, elvégre ünnepelni jöttünk. Nem szívtam fel magam, csak nem akartam, hogy a születésnapomon ott dekkoljon egy rakás kínai a nappaliban. Szerintem ez normális, nem? Nem hiszed el, alig mentek ki, rögtön utánuk bejött egy csaj a csávójával: azok is a kanapét kezdték nézegetni. Hát ilyen nincs, baszod. Fogtam az üvegeket, és átmentünk a Verával a másik nappaliba, hogy legyen már egy kis nyugi. Az se volt rossz egyébként a sötét falakkal és a tiszta fehér bútorokkal. Nem az én ízlésem mondjuk, de elmegy. Ledőltem a bőrkanapéra, bekapcsoltam a távirányítóval a nagy képernyős LCD tévét. Kár, hogy nem volt benne adás. A Vera bevágta magát a sarokban a hintaszékbe, felhúzta a térdét és beburkolózott egy kék plédbe. Mondtam neki, hogy nem üvegből iszunk ám, mint a prosztók, hanem pohárból, és kiszaladtam a konyhába, ami közvetlen a nappaliból nyílt. Jó kis konyha volt, fényes, fehér konyhaszekrénnyel. Bevittem két poharat, leraktam őket a dohányzóasztalra, de mire letettem volna a seggem, ide is bejött egy csávó. Kurvára megnézett minket a Verával. Nem szólt semmit, kiment. Jól is tette egyébként, mert fogyott a türelmem. Töltöttem, koccintottunk. Happy Birthday – vigyorgott rám a Vera. Köszi, válaszoltam, és igyekeztem lelazulni. Kicsit azért felbaszta az agyam ez a jövés-menés, jobb lett volna valami másik napon ünnepelni. De hát aznap voltam huszonöt, mit csináljak, és pont szombatra esett a születésnapom. Szombatonként kirajzik az összes köcsög, és nyomják a nagy családi píárkampányt, tologatják a kiöltöztetett gyerekeiket. Próbáltunk nem foglalkozni a sárga szatyros seggfejekkel. Odaszóltam a Verának, hogy hintáztassa kicsikét még magát, addig én leugrom hot dogért. Nehogy már ne vacsorázzunk, pont ma. Hintázzál egyet, vigyorogtam, ringasd el magad, aranyanyám.

Anyámról nem sokat tudok. Amikor kicsi voltam, mindig hosszú hajú, szép nőnek képzeltem. És szőkének, mint egy királylányt. Semmi emlékem nincs róla, de nem is lehet, mert hathetes voltam, mikor lelépett. Apám maradt velem, de őt se nagyon tudnám felidézni, négy voltam, amikor meghalt. Nagyanyám mesélte, hogy valaki hegedült a temetésen, én meg táncoltam. Mindig elszégyelltem magam, mikor ezt fölemlegette, mert hát mégiscsak az apám volt, hiába, hogy nem emlékszem rá. Igaz, a táncolásra se, csak elmesélésből tudom azt is. Tavaly aztán a nagyanyám is meghalt. Nem örököltem tőle semmit, csak a lúdtalpamat. Ez most csak vicc volt. De tényleg nem, tök szegényen halt meg. Pedig gyerekkoromban még csirkét is tartott, egy kiszuperált tévében keltette őket. Aztán később, mikor meglátogattam, már nem voltak sehol azok se. És nem fűtött.

Nyolcvankilencben születtem. Testvérem nincs, vagy legalábbis nem tudok róla. Ötéves koromban intézetbe raktak. Van szakmám is. Péknek tanultam, csak nem vettek fel sehová dolgozni. Nagyanyám pedig mindig azt mondta, a péknek jó, a pék sose éhezik, még a háborúban se. Ezt nem igazán értettem, de biztos ez is belejátszott abba, hogy én oda jelentkeztem. Nyolcadikig különben én csak a mamánál láttam kenyeret egészben, mert bent mindig szeletbe kaptuk. Boltba meg nem jártunk, minek. A cigarettát mindig hozta valaki, és cseréltünk, kajánk meg volt elég.

Venni már sose veszek cigit, csak azt szívom, amit találok. Vagy amit adnak. Mától meg egyáltalán nem gyújtok rá, mert ma van a születésnapom. Elmegyek majd Amerikába, és ott már senki se dohányzik. Ha rágyújtasz az utcán, rögtön elvisz a rendőr. Komolyan. Nekem direkt jó lesz, hogy nem kell majd leszokni, mert eleve úgy megyek oda, hogy már nem cigizek, érted.

Meghívtam a Verát a születésnapomra. Az Örsön találkoztunk, és mondtam, hogy gyere, megünnepeljük, hogy ma vagyok huszonöt. Azt hitte, hogy hülyéskedek, de megfogtam a karját és húztam magammal, hogy most felmegyünk hozzám, vacsizunk valamit, aztán koccintunk.

A Verát a villamosról ismerem. A hannoveri villamosokon mindig meleg van, azon a járaton utazott ő is a Nagy Lajos király útján oda-vissza egész télen. Jóba lettünk, na. Egyszer mutattam neki a villamosról egy hátizsákos, szőke nőt, hogy nézd már, ott megy az anyám. Bevette, elhiszed? Mondta, hogy kiabáljak ki neki, de a hannoverin nem lehet lehúzni az ablakokat. Ez volt a szerencse. Különben kiszólt volna a hülyéje, én meg lebuktam volna, hogy nem is az anyám. Még az se jutott eszébe, hogy az igazi anyámnak már jó öregnek kéne lennie, negyvenöt évesnek, az a nő meg volt vagy harminc. A Vera nem egy nagy ész, tényleg mindent elhisz. Mutattam neki ezt a hátizsákot is, hogy valódi Nike, nem kínai, azért lehet ennyit pakolni bele, különben leszakadna. Kajakra elhitte ezt is. Ilyen a Vera. Csak azon röhög mindig, hogy jövőre megyek Amerikába. Pedig ez pont nem kamu, mert tényleg megyek. Pék ott is kell, kenyeret még a négerek is esznek, és majd nyerek zöld kártyát sorsoláson. Van ilyen, hogy lehet nyerni. Egyszer már nyertem, kaparós sorsjegyen, amikor kiszöktünk az intézetből. Vettünk sört. A nevelőtanár azt hitte, loptuk, nem hitte el a sorsjegyet. A sör különben szar volt, azóta se szeretem, a bor jobb, még a kannás is.

Megvettem a két-két hot dogot, éppen kijött négyszáz forintból. Siettem vissza az emeletre, majdnem szívbajt kaptam, hogy a Verát nem találtam a nappaliban, de aztán láttam, hogy csak átült közben a konyhába. Kipakolt mindenféle serpenyőt, az egyikbe belerakta a hot dogokat, hogy na, ezt most sütötte. Mondtam neki, hogy ne dedózzon már, mert be vagyunk kamerázva, de le se szarta, basztatta csak tovább azt a serpenyőt. Közben nekem leért a pia, érted, eléggé el is álmosodtam, és kérdeztem, ne menjünk-e át inkább a hálóba. Letette a serpenyőt, és jött szépen velem, kezében még az egyik hot dog.

A sarki hálóba mentünk be, ott nem nyomultak annyian, és tetszett is a mintás ágynemű. Évek óta nem aludtam ágyban. Konkrétan ki tudnám számolni neked, mióta. Mondtam a Verának, hogy itt még szexelni is lehetne, de erre meg ő emlegette, hogy biztos be vagyunk kamerázva. Nem baj, folytattam, hadd örüljenek a biztonságiak. Képzeljük azt, hogy benne leszünk a tévében, mert mi vagyunk a villalakók, a Való Világ. Érted. A Vera nem akart villalakó lenni, de szívesen bebújt azért az ágyba, még a cipőjét is behúzta a paplan alá. Kurvára néztek ránk kintről, de mondtam nekik, hogy lehet haladni tovább ütemesen, nem kell itten bámulni, ünnepelünk. Megettük a takaró alatt a maradék hot dogot, és néztük a plafont. Nekem direkt a pofámba világított egy ilyen spotlámpa, mondtam a Verának, hogy kapcsolja már le, és mikor kinyúlt a takaró alól, meglátta, hogy áll ott valaki az ágy mellett.

Keljél már fel, rázott, itt vannak a biztonságiak. Szívtam fel az agyam, mert ezek szerint valamelyik bámészkodó geciláda felnyomott bennünket. Kiszálltunk az ágyból, és bizonygattuk, hogy csak vásárolni akarunk. A pasas rendes volt mondjuk, nem izmozott, csak felszólított minket, hogy fáradjunk kifele, de akkorra már rendesen felment az adrenalinom, hogy nekem itt ma születésnapom van, úgyhogy nem fáradok sehova. Erre odajött egy másik is, annak már lógott a zsinór a burájából, és ketten közrefogtak minket. A forgóajtóig jöttek, és intettek, hogy gyerünk, gyerünk, húzás szépen kifele.

Mondtam a Verának, hogy azért jót ünnepeltünk, elvégre egyszer huszonöt az ember. Amerikában lesz saját lakásom, majd küldök neki repülőjegyet. Te se hiszed el, mi? Majd nézel.

Felszálltunk a villamosra, elbaszott hideg lett estére. Még esni is kezdett. A Vera nyakig magára húzta a kék plédet, amit ott felejtett a derekán. Szóltam neki, hogy rágja már le róla azt a buzi árcédulát, mert még azt hiszik, hogy lopta valahonnan.

Pedig ez az én ajándékom – mondtam neki. Hordja nyugodtan. Majd eszébe jutok mindig a hannoverin, ha már nem leszek itt.

JEGYZETEK

[1] Az agresszív kismalac ül egy fa tetején. Üveges szemmel bámul maga elé, lelóg a földig a taknya. Valaki arra megy és megkérdezi: kismalac, nincs papír zsebkendőd? Mire a kismalac: van, de nem adok.

TARTALOM

- NAPFOGYATKOZÁS

- DOORS
- AZ ÉGŐ MENYASSZONY
- SOHA, EGY SZÓT SE
- AZ ÁLOMRESTAURÁTOR
- NAPFOGYATKOZÁS

- JÁTSZÓDJATOK!

- A PIONEER-10 ŰRSZONDA
- GALAMB
- EZ MILYEN MOZI?
- MEGINT BÜDÖS A VÍZ
- JÁTSZÓDJATOK!

- VÉGÜL IS MÉG NYÁR VAN

- KACÉR
- ISMERLEK TÉGED
- TÍMÁR ZSÓFI MUSKÁTLIJA
- A 28-AS SZOBA KULCSA
- VÉGÜL IS MÉG NYÁR VAN

- AHOGY EDDIG

- PLÁGIUM
- FÖLDLAKÓ
- PILLANATRAGASZTÓ
- UTÓSZEZON
- AHOGY EDDIG

- EGYSZER MÁR NYERTEM

- A KULCS
- VALAKI
- GYŰRŰ
- FALKAVEZÉR
- EGYSZER MÁR NYERTEM

- JEGYZETEK