Tóth Krisztina

VONALKÓD

– tizenöt történet –

© Tóth Krisztina, 2006

A borító Tomoko Yoneda fotójának

felhasználásával készült

Lakatlan ember

(Határvonal)

Úgy volt, hogy már csütörtökön lemegyek, de aztán nem értem rá. Vasárnap utaztam csak Kecskemétre, túl későn. Nem volt idő elköszönni tőle. Amikor megérkeztem, négyen álldogáltak a test mellett. Fülledt nyár volt, mégse nyitották ki a szoba ablakát, mintha egymás előtt is szégyellték volna az émelyítő szagot, amin csak rontott a konyhából beáramló langyos pára.

Zavartan néztem őt, azon tűnődtem, hogy a halottak mennyire hasonlítanak egymásra, még így, közvetlen a halál után is, nem beszélve a későbbiekről. Érdekes, nem tudom fölidézni a fájdalmat, ahogyan azt az akkor halaszthatatlannak tűnő ügyet se, ami miatt elkéstem. Csak a feszengésre emlékszem, a suta toporgásra a megrendült, hallgatag rokonok mögött. Ugyanabban a testhelyzetben álltam, elöl összefogott kézzel, üres tekintettel, akár valami ünnepi szónoklat alatt, mint gyerekkoromban a kisföldalatti peronján, amikor a sárga arcú, halott nénit végigfektették a padon. Az egy néni volt, ez meg egy bácsi. Vagyis most már senki, lakatlan ház, üres báb: a lélek hajlékába tért meg.

Hatvan év korkülönbség volt köztünk. Amikor legutoljára élve láttam, három héttel a megkésett és egyben utolsó látogatás előtt, már alig tudott beszélni. Érdekes, mintha az ő vontatott, aztán felgyorsuló leépülésével a házban, a kertben is megjelent volna a bomlás. Ugyanúgy álltak a csipketerítők az asztalokon, ugyanúgy volt kitámasztva a bejárati ajtó a pirosra mázolt hokedlivel, mégis megváltozott valami, más volt az érkezés és indulás tapintatos koreográfiája, az ételek íze, az evőeszközök fémhajlataiban kosz ülepedett meg, a szobákban pedig valami furcsa szag. Főleg az övében. Egy magasítható, fémvázas ágyon feküdt kockás pléddel betakarva. Meglepődtem, hogy milyen kicsi a test, milyen szilánkosan élesek a kontúrjai, a beszéde viszont éppen ellenkezőleg, puha és omlatag, mintha a szavak elvesztették volna körvonalaikat: szinte csak a tekintetével kommunikált, a hatalmasra nőtt, kéken csillogó, nedves szemével.

– Meddig marad?

Végre megértettem, hogy mit kérdez. Nem akartam közelebb hajolni, mert zavart a gyógyszerek és a hintőpor szaga, a szája sarkában a lepedék, nem akartam közelről látni a bőrén átderengő koponyát.

– Nem tudok maradni – ráztam a fejem.

Lehunyta a szemét, mintha tűnődne a válaszon. Soha nem maradtam, mindig reggel mentem, és jöttem haza az esti vonattal, nem értettem hát, hogy miért kérdezi. Mintha nem tudná, hogy vissza kell mennem.

Aztán váratlanul felnézett és intett, hogy hajoljak közelebb. Fölemelkedtem a székről, odatartottam a fülem a szájához. Egészen valószínűtlen volt, amit hallottam. Először csak a mondat ritmusát érzékeltem, valami olyasmit, hogy „takarjon be engem”, de aztán ahogy az arcára néztem és megláttam a tekintetét, hirtelen felfogtam, hogy tényleg azt mondta, amit hallottam.

Csókoljon meg engem.

Kényelmetlen pózban, meggörnyedve álltam felette, miközben ő fél kézzel, sóvár és túlvilági erővel szorította az alkaromat. Fölegyenesedtem, lefejtettem a kezét, visszaültem.

Válasz nélkül, mint aki nem hallott semmit.

Hatvan év volt köztünk, a nagyapám lehetett volna. Bizonyos értelemben az is volt: hallgattam a történeteit, csodáltam a képeit, lestem a dicséretét. Most meg rémülten, szégyenkezve ültem mellette és bámultam ki az ablakon. Jézusom, mit akar. Húszéves voltam, tudatlan, gőgös fél-felnőtt. Nem értettem, hogy mit vár, hogy búcsúcsókot szeretne, hogy a peronon állunk és ő percek múlva indul, hogy nem a nőtől, nem tőlem akar ő egy csókot, hanem az élőtől, a halálba készülő szeretne kapni valami végső ajándékot, valami csodálatosan lehetetlent – történetesen éppen tőlem.

Közben bejött Edit néni. Megpaskolgatta a feje körül a párnát, följebb húzta a takarót, megkérdezte, ne nyisson-e ablakot. Babuskám, így szólította az öreget, ami nekem korábban is bizarr volt, most meg egyenesen kínos, mert ha feleségként ő volt az anyja ennek a beteg és öreg kis testnek, akkor ugyan ki lehettem én. Feszengtem, mint akit rajtakaptak. Kevés tudásom volt az együvé tartozásról, még kevesebb az elszakadásról, ahhoz legalábbis túl kevés, hogy megsejthessem, ő is ugyanazt szeretné, mint a férje, hogy ők réges-rég egyazon ember két testben, csak az egyik most ott marad fekve, a másik meg kimegy az ebédlőbe, hogy megterítsen és kirakja a gőzölgő levest.

Hallgatagon kanalaztunk. Amint a tányéromba néztem, rögtön észrevettem, hogy baj van. De nem mertem szólni, egyszerűen nem lehetett. Kiütött a verejték a homlokomon, egyre erősebben émelyegtem és próbáltam úgy szűrni a levest, hogy a felszínen úszó apró kis férgek az örvényléssel kívül kerüljenek a kanálon. Nem ment, mindig maradt egy-egy, ujjal pedig kínos lett volna kihalászni őket. Úristen.

– Nem ízlik, angyalom?

Aztán csak arra emlékszem, hogy keresem a vécélehúzót, nézem a csészében a sárgás vízkőcsíkot és próbálom kiöklendezni magamból a halált, a gyógynövény-és húslevesszagot, hogy homlokomat a falnak támasztva kiszólok, semmi baj, tényleg semmi, biztos a korai kelés meg az utazás.

Aztán egy másik mosdóban állok, szemben velem egy kerek, fehér keretes tükör, ebben nézem tizenöt évvel idősebb arcomat, ahogy leengedem lassan a törölközőt. Harmincöt éves vagyok, valamit tudok a születésről, a halálról még mindig ijesztően keveset, most legalábbis ezt érzem, ezért kellett hideg vízzel megmosnom az arcomat: hogy ne sírjak.

Meghalt egy barátom.

Sokára és nehezen halt meg, egyre kisebb lett, miközben a mellettem növekvő gyerek egyre nagyobb.

Nem megírni a pelenkás, kicsi alsótestet.

Most odaát fekszik a szobában, mellette ül a szerelme, illetve a szerelmei, ott ülnek és fogják a kezét, simogatják a homlokát. Visszamegyek a franciaágyhoz, a bal oldali lány sír. Leülök, nézek, belül búcsúzkodom. A lány mutatja, hogy fogjam csak meg, már hideg a keze, de a hóna alatt meleg, ott még fészkel a lélek, ott van végső menedéke, onnan távozik legutoljára. Ott van honn. És tényleg, ott tartom a kezem, gyengéden, mintha csak egy alvót ülnénk körül mi hárman, pedig az alvó test lakatlan, a lélek hajlékába tért meg. Nem volt köztünk korkülönbség, akár én is lehettem volna, pedig én élek, pedig én élek, van egy fiam, van egy fiam, van egy fiam.

Négyéves. Leguggolok hozzá, úgy hallgatom, amit mond. Valamiért mindig lakatlan embernek hívja a hajléktalanokat. Reggelenként, amikor megyünk át a Blaha Lujza téri aluljárón, nézi a kartonpapíron szuszogó, meggyötört, büdös testeket. Látom rajta, hogy fáj neki, hogy nem tartja rendjén valónak, noha a látvány része az életének, annyira, hogy a házunk közelében reggelente kukázó Robival rendre meg is állunk beszélgetni.

– Miért lakatlan? – kérdezem.

Az aluljáróban tömeg van, guggolok előtte, majdnem elsodornak minket. Gondolkozik.

– Mert nincsen neki lakatja – feleli.

Értem. Fölállok, megyünk tovább. Nincsen neki lakatja, nincs, amit lelakatoljon, vagyis nincs ajtaja sem, következésképp háza sem, amelyen az a nincs-ajtó nyílhatna. Nem biztos, hogy a fiam így érti, de nem akar többet beszélni a dologról, lakat a száján. Babuskám.

Minden reggel találkozunk Robival, nyolc körül a konténereknél munkálkodik. Robi kerekesszékkel jár, ezzel lavíroz oda a konténerek széléhez, aztán amikor elég közel ért, akkor előrelendül, feltolja a tetőt, és két izmos karjával csimpaszkodva kihúzza magát a székből. Robinak ugyanis nincs lába. A válla gigászian széles, fél karjával megkapaszkodik a konténer szélében, a másikkal turkál. Amit talál, azt kívülre dobálja, aztán később egy bottal széttúrja a kupacot és ellenőrzi, van-e benne valami használható. Egy-két percig szokott így függeszkedni, utána kimerülten visszahuppan a székbe, a karja remeg. Amikor kiemeli magát, időnként kivillan a két lábcsonk. A nadrág hátulja foltos, nyilván nem mindig tud időben lemászni. Egyszer nyáron, amikor a takarító kimosta a konténereket és nyitott tetővel száradtak, vittem ki a macskaalmot. A kerekesszék ott állt, de Robit nem láttam sehol. Amikor behajoltam, hirtelen visszahőköltem a nedves, párás büdöstől. Robi odabent állt a konténer belsejében, illetve állt volna, ha lett volna min. Szóval bent volt, és a Playboy régi számait lapozgatta. Majdnem a fejére zúdítottam az almot. Ijedten kérdeztem, mit csinál bent, mire a legtermészetesebb hangon, föl se nézve felelte, hogy olvas.

– Ki tud jönni? – kérdeztem. Olyan megvetően nézett fel, hogy belevörösödtem, főleg mert nem láthatta rajtam, de az forgott a fejemben, hogy gyorsan le kellene fényképezni: Lábatlan ember a kukában. El is lehetne itt lakni, tette hozzá, miközben újra az újságot böngészte. Elképzeltem: lakat a konténeren.

Mindez nyáron volt, most hűvös ősz van, csupa levél a járda. Nézem a kocsi kerekét, tegnap óta valami változás történt. Robi a küllőkre színes, neonzöld és pink cipőfűző-darabkákat kötözött, ezek aztán színes csíkká olvadnak össze menet közben. Sokat bíbelődhetett vele, de megérte. A fiamnak nagyon tetszik, hosszan integet. Elköszönök én is, és közben Robi arcára gondolok, az arcszínére: hogy annyira emlékeztet valakire. Vagy inkább valamire. Igen, ez az, a halott öreg testre, a sárga koponyára. Robinak koponyaarca van, nemsokára meg fog halni – a tél beállta előtt biztosan.

Pénteken Kecskemétre kell utaznom. Hosszú évek óta nem jártam ott, mióta az Öreg meghalt, egyszer sem. A vonaton mégis olyan érzésem van, mintha hozzá mennék. Őszi a táj, varjak keringenek, köd lebeg az üres földek felett. Azon tűnődöm a váltakozó barnákat, szürkéket, a valahonnan előgomolygó sűrű füstöt figyelve, hogy hol van a határ, van-e határvonal élet és nem élet, élet és halál között, van-e egyetlen meghatározható sáv, tűnődöm az élőkön és a halottakon, azon, hogy semmit sem tanultam, csak öregedtem éveken át, és hogy hová tűnt belőlem a gőg, mi maradt a helyén, mi az, ami mégsem változott, amitől most se csókolnám meg az útra indulót.

Visszafelé lekésem a délutáni vonatot, órákat kell várni. Sétálok a pályaudvar melletti parkban, aztán leülök a játszótér egyik padjára. Egy fázós, valószínűleg vasárnapi apuka felügyeli melegítős kisfiát, aki lankadatlanul hordja a murvát a csúszdára. Az apa időnként rövid vezényszavakkal utasítja a gyereket, hogy ezt ne csinálja, de a fiú – az enyémmel lehet egyidős – ügyet se vet rá. A férfi elfordul, cigarettázik, vörös kézfejével körbefogja a cigit. Fázom.

A gyerek megunja a csúszdás játékot, bemászik a földön egy színes, nála kisebb gyerekeknek kitalált csőbe, ott elidőzik kicsit, aztán kijön. Kezében egy tampon lóg, odaviszi az apjának. A férfi ingerülten elhajítja, elindulnak haza.

Bemegyek a mozaikos váróterembe, mert sötétedik, hideg van, és a vonat sokára jön még. Leülök egy padra, itt legalább fűtenek, nézem a hirdetményeket. Bebotorkál egy mankós hajléktalan, odamegy a sarokban álló fehérre mázolt, billenős szemeteshez, hosszan bámulja.

A szemetes oldalán friss, sablonnal festett kék felirat: Ez itt már Európa, ügyeljen a rendre és a tisztaságra. A hajléktalan lehúzza a sliccét és belehugyozik, egy kicsi mellé is megy. Aztán elbiceg, lefekszik a sarokban egy padra, összegömbölyödik és elalszik.

Még mindig nagyon fázom, tetű lassan megy az idő, olvasni nincs kedvem, fáradt vagyok. Lassan megirigylem tőle a pózt, elnyúlok a padon és a fejem a táskámra téve bóbiskolok, fázós kezemet a hónom alá dugva: ott van a legmelegebb. Már vagy tíz perce fekszünk így, amikor belép a terembe egy vasúti alkalmazott, kezében nejlonzsák. Alaposan körbenéz, aztán leoltja a neont.

Úgy látszik, nincs itt senki.

A tolltartó

(Irányvonal)

Az indigókék iskolaköpenyek és

indigókékbe csomagolt füzetek és könyvek korában voltam gyerek. A hatalmas iskolaépületet mindig betöltötte az ebédlőből felszivárgó főzelékszag, ami elkeveredett a tornaterem pállott gyerektest-és tornacipőgumi-szagával. A földszinti visszhangos, neonfényes hodály egyébként óriási mérete ellenére se tudta kiszolgálni az ide járó több száz diákot: ha egyszerre több osztálynak volt testnevelésórája, az egyik csapat mindig lépcsőzött. Az épület jobb oldalán libasorban futva felmentünk a másodikra, majd a széles és hosszú összekötő

folyosón átszaladtunk a hátsó lépcsőhöz, és a bal oldalon ismét le. Aztán újra.

Hatszor, hétszer, nyolcszor, kilencszer, amíg a dupla tornaóra véget nem ért, amíg az egykedvűen futó szürke műkőlépcső fokai csípős izzadságtól elhomályosuló szemünk előtt össze nem folytak egyetlen végtelen mozgólépcsővé.

A köröket az újra és újra feltűnő minták és kopások jelezték, hat, hét, nyolc, kilenc, hatodszorra látom a hasadékot, hetedszer jön a levált sarkú fok, nyolcadszor a kutyafej, kilencedszer a bölcsőforma kiöblösödés. A felső

emeleten a hátsó lépcső előtt megtorpanva mindenki pihenhetett pár másodpercet, sípolva fújtattak még a legjobb futók is, a tizedik körnél pedig már senki se simogatta meg Nógrádi Sándor bronzfejének kifényesedett búbját, amely egyébként olyannyira kézre esett a fordulóban.

A végén felsorakoztunk az

udvaron, osztály vigyázz. Kivörösödött combok, szederjesre pirult arcok, lecsúszott zoknik. A lányok az oldalukat fogták, a fiúk káromkodtak, a Gulyás a betonra köpött. Igazodj, egy vonalba sorolódott a cipők gumiorra a két nagy gesztenyefa között. Egészségetekre. Pihenj, oszolj.

A jobb oldali, ebédlő felé

eső fa gyökerei felnyomták a burkolatot, a repedésekben megtelepedett pár szál fű, szünetben azzal piszkálgattam a hangyákat. Itt esett el tavaly a Rudas. Fogóztunk, rohangáltunk a méteres törzs körül, aztán én átfutottam a túlsó oldalra, ahol a magas téglafal fölött a szomszéd bérház gangjára lehetett látni. Rudas Roland kibukkant a fa mögül, ruháját gyerekkezek próbálták elérni, de ő meglódult és hirtelen kanyarral irányt akart váltani, amikor egyensúlyát vesztve végigvágódott a földön. Rögtön felállt, hátranézett és közben mintha nevetett volna, szétnyílt a szája, de aztán messziről is látható volt, ahogy hirtelen elönti az arcát a vér. Döbbenten bámultam, egyre többen gyűltek köré, papír zsebkendőt nyújtottak neki, ő meg a száját fogva hajlongott: úgy figyeltem a zsibongó jelenetet, mint valami lassított némafilmet, amelynek valami véletlen folytán az összes szereplőjét ismerem. A letört fog helyére később egy nagy, sárgás, gyerekfogaihoz egyáltalán nem illő korona került. Amikor felnőttként egyszer összetalálkoztam vele, fürkészve kerestem az arcában a gyerekkorunkból ismerős disszonanciát, hiányzott az aránytalan és fénytelen fog, ami a balesettől kezdve hozzátartozott a mosolyához.

Ki lökte el a Rudast?, kérdezte

Vera néni. Hirtelen elcsöndesedtünk, húsz megszeppent gyerek bámult egymásra, hogy akkor most mi lesz. Rudas fölemelte vértől és könnytől maszatos arcát, végignézett rajtunk, tűnődött, ide-oda ugrált a tekintete, mint máskor a két szemközti kőfal között pattogó bőrfoci. Álltunk körben, a tekintet még mindig bizonytalanul hintázott a fejek felett, aztán megállapodott rajtam.

Kimerevített pillanat volt, farkasszemet néztünk az üres levegőn át, és közben nem éreztem semmit, hacsak azt nem, hogy vannak történetek és közben van sors, s hogy ennek a bizonyos sorsnak olykor semmi köze sincs magukhoz a történetekhez, hogy a sorsnak saját történetei vannak és saját ideje, s hogy ez az idő megállt, csak a szívem dobog erősen, már nem a futástól, nem, inkább attól a valamitől, amit az előbb sorsnak neveztem, de amit akkor még sehogyan, inkább csak afféle sejtelem volt, megérzés, amely nem engedte se lesütni, se elkapni a szemem az alatt a hosszú, kitartott pillanat alatt. Aztán a fehér gyerekkar váratlanul a levegőbe emelkedett és a kéz rám mutatott. A nevemet hallottam, azt a nevet, amire általában fel kellett állnom a padból, ki kellett lépnem és a névhez tartozó test hangján meg kellett szólalnom: jelen. Ez hát a jelen, ez a valószínűtlenül tág udvar a gesztenyefákkal és a levegőn át rám mutató kézzel, a név pedig immár örökre és megváltoztathatatlanul azt a személyt fogja jelölni, aki a Rudas Rolandot fellökte, aki hallgatott makacsul és egyre csak a szétfutó gyökereket nézte, mert sose tudta elképzelni, amit biológiaórán tanultak, hogy a felszín alatt a fáknak ugyanakkora gyökerük van, mint maga a korona. Sose tudta elképzelni ezt a tükörvilágot, hogy a kártyalapok szimmetriája szerint hogyan terül szét a föld alatti ágbogas televény, a férgektől és lárváktól hemzsegő túlvilági árnyéklomb. A névhez tartozó test később is hallgatott, a tanári kérdésekre megátalkodott csönddel és rezzenéstelen, üres tekintettel válaszolt, a nevét pedig olyan rendetlenül és feledékenyen kezdte viselni, mint a kardigánt és tornazsákot, amelyeket minduntalan ottfelejtett valahol. Szereplője lett annak az iskolaudvaron látott fura filmnek, amelyet az Én látott, amelyben Ő bűnösnek találtatott, s amelyet immár nekem, a névnek kellett folytatnom az egyformán indigókék napok során át.

Énekórán a hozzám tartozó nevet

énekelni kellett. Röhejesnek és megalázónak találtam, semmi hangom nem volt, de elénekeltem, ha szólítottak. Márpedig szólítottak, a Szatmári után én következtem. A padon egyvonalban feküdt egymáson az Ötfokú zene és a Háromszázharminchárom olvasógyakorlat. Ma énekkari próba lesz, jelentette be Oszi bácsi, mind a három osztály itt marad. Lemegyünk a tornaterembe.

A holmiját mindenki

odafent hagyta, bezsúfolódtunk az ugrózsámolyok és összetekert gumiszőnyegek közé. Hangoskodtunk, vártunk, voltak, akik elkezdtek a bordásfalra mászni, valahonnan előkerült egy medicinlabda is. Készülnünk kellett az év végi műsorra, a kerületi iskolák közül minket ért az a megtiszteltetés, hogy műsort adhattunk a Vörös Csillag moziban a kitüntetések kiosztása előtt. Osztály vigyázz! Sorakozó! Itt nem lehet próbálni, mégiscsak visszamegyünk a fönti terembe, majd behozunk a többi osztályból székeket.

Visszaértünk, leültem az egyik

hátsó padba. Tömeg volt, negyedóra is beletelt, amíg mindenki becsoszogott a székével és helyet talált. Oszi bácsi a nyitott ajtó előtt sustorgott, mellette állt Magdi néni, a másik énektanár, meg a Janák Kinga a céből. Valamiért nem jöttek be. A Kingát mindenki ismerte, az apukája híres ember volt, politikus. Sokszor eljött az iskolánkba, az igazgató nénivel együtt koszorúztak, a Kingának pedig csupa olyan holmija volt, ami nálunk az ában is csak keveseknek. Volt például kijelzős karórája, illatos radírja, színes műanyag füzetborítói, amiket az apukája hozott külföldről. És volt mágneses tolltartója, ami nálunk csak a Mártának. A mágneses tolltartó híre egyébként előbb ért el hozzánk, mint maga a tolltartó, és én valamiért azt képzeltem, hogy az ilyen tolltartóba mágnessel kell berakni a ceruzákat. De nem: a mágneses tolltartó egy műanyag dobozka volt, aminek a fedelét kis mágnessel lehetett rögzíteni. Belül apró fakkok voltak, külön a tollnak, külön a ceruzának és a radírnak. A fényes műanyagon felül egy kép volt, a Mártién egy sárga kacsa, a Janák Kingáén pedig Walt Disney Hófehérkéje a törpékkel. Ez lehetetlenül szép volt, pazarul elegáns. És ahogyan szünetben elpakolta a cuccait: amikor az ő termükbe mentünk, hanyag mozdulattal betette a tollat és rákattintotta a tolltartóra a fedelet, mint a nagyon elegáns felnőtt nők, akik végtelen bájjal helyezik napszemüvegüket vissza a kis piros műbőrtokba. Rózsaszín papírzsebkendő-tartója is volt, abból vette elő a papírzsepit, és persze szőlőzsírja, amivel szünetben zsebtükörben rúzsozta a száját.

Miért nem jönnek már. Oszi bácsi

benézett, az arca szigorú volt. Aztán bejöttek libasorban, a Kinga a két tanár között, kezében a táskája. Megálltak elöl, végignéztek a három osztályon, a vigyázz! után pedig állva kellett maradnunk.

Hogy nagyon komoly dolog

történt. Ami mindnyájunkat érint, sajnos. Szomorú, megdöbbentő eset, amelyet most, itt, közösen kell megbeszélnünk, hiszen ez a három ötödikes osztály volt csak itt, amikor levonultunk a tornaterembe. A Janák Kingának ugyanis eltűnt a tolltartója. Ellopták.

Na, a próbának annyi. Ültünk

némán a teremben, Oszi bácsi végeláthatatlan ritmusban járt fel-alá és közben magyarázott. A bűnös itt ül közöttünk. Ha bevallja, amit tett, számíthat a többiek megértésére és bocsánatára. Mindnyájunknak vannak gyenge pillanatai, de kellő önfegyelemmel, önkritikával és a közösségbe vetett bizalommal ezek a kísértések legyőzhetők. Mert általában tudjuk, mihez tartsuk magunkat. Hogy mi az irányvonal. De néha még a legfegyelmezettebb tanuló is megtéved. Mindnyájan hibázhatunk, a gyöngeség önmagában még nem megbocsáthatatlan, ha azonban további hazugsággal tetézzük a becstelenséget, örökre eljátszhatjuk pajtásaink és tanáraink bizalmát. Hogy ő segíthetne is a bűnösnek, felajánlhatná, hogy miután szétoszlottunk, a tanári asztalra tegye a tolltartót, de ő éppen azt a lehetőséget szeretné felkínálni a tolvajnak, hogy a közösségtől nyerjen bűnbocsánatot. Hogy mindnyájunk előtt gyakorolhasson önkritikát. Addig innen haza nem megyünk, mondta Oszi bácsi, amíg a tolltartó elő nem kerül.

Az énekkari próba elmaradt,

ültünk a csukott ablakok mögött. Egy pisszenést ne halljak! Melyik volt az?

Nekem van időm, én már ebédeltem. Közben elmúlt egy óra, az ebédlőben ott álltak a műanyag kancsók és a hűlő leves, mi pedig hátra tett kézzel ültünk a teremben és közben kétszer is kicsöngettek. Helyes, mondta Oszi bácsi, ha ezt akarjátok, ám legyen. Ha valaki tudja, hogy ki a bűnös és fedezi, az maga is bűnt követ el és méltó a közösség megvetésére.

Én ráérek. Ma egyébként mákos

tészta volt, biztosan nem szeretitek. A hatodikosok kint vannak az udvaron, ti is lemehetnétek focizni, ha végre észre térnétek. Ne firkálgass, mert letöröm a kezed. Töltőceruza? Na ezt most szépen elteszem, majd bizonyítványosztás után visszakapod.

Nos, van valakinek ötlete?

A Janák Kinga hátul ült, ő

is meg volt szeppenve, láthatólag bánta már az egész tolltartó-ügyet. A teremben fülledt volt a levegő, izzadtunk, egyre többen kéredzkedtek ki pisilni, Oszi bácsi az órájával mérte, hogy két perc alatt visszaér-e az illető. Táncoltak a csillogó porszemek a levegőben, nézegettem a kezemet, a firkákat a padon, a keresztszemes hímzést a függönyön, a sápadtan futó, kevés levelű pletykát a foltos cserépben. Dőlt be a májusi forró fény az ablakokon, a túloldali udvar zsongása és az utca zaja összekeveredett a fejfájdítóan hosszú benti csenddel, elviselhetetlen volt a kovácsoltvas virágtartó, a lemezjátszó-állvány, a fekete tábla, elviselhetetlenek voltak a padlón a linóleum fél méterenként ismétlődő

zöld, amorf figurái, elviselhetetlen volt a jelen, a jövő, a múlt, elénekelt nevem a füzetek vignettáján, elviselhetetlen volt a levegőtlen émelygés, a zacskóba fülledt tízóraik és a verejtéktől átitatott nejlonköpenyek szaga, a nyolcvan gyerek lélegzetétől súlyos, krétaporos, meleg levegő.

Utoljára kérdezem, mondta Oszi

bácsi és az órájára pillantott.

Nem tudtam, hány óra lehet, de

azt valahogy éreztem, hogy az idő megállt, hogy soha többé nem lehet visszaforgatni a perceket, hogy valami titokzatos erő az örök jelen terébe zárt bennünket, és ha mindez nem is fogalmazódott meg akkor ilyen világosan egyre elnehezülő fejemben, annyit azért megsejtettem, hogy a hozzám tartozó név erő, amely véget vethetne ennek a kimerevített pillanatnak, hogy az események nagyobb láncolatában elvész a személy jelentősége, hogy aki bűnös, az bűnösnek született, cselekedeteit tekintve szabad hát, mert bármit tesz is, a történetek térképén mindig egyazon úton halad úgyis. Hogy akár én is lehettem volna, ki tudja. Hogy talán valamikor, egy másik történetben, megtettem. Hosszú pillanatnak tűnt, ahogy felállt a hozzám tartozó idegen test a padban, megvárta, amíg minden szem rászegeződik, majd idegen hangomon kimondta, hogy végre véget érjen a levegőtlen jelen és hazamehessünk:

Én voltam az.

Vaktérkép

(Életvonal)

– Melyiket kell nézni – kérdeztem a két tenyeremet egymás mellé téve.

– Mit tudom én – felelte. – Nézd azt, amelyik hosszabb.

Befejezte a mosogatást, egy erőteljes mozdulattal kicsavarta a szivacsot, megtörölte a konyharuhában a kezét, kiment. A mosogatóhoz léptem, ki akartam venni egy poharat, de a száradó edények pont a másik oldalon voltak, mint ahova én szoktam őket pakolni. Minden idegesített ebben a konyhában, minden fordítva volt. Anyám balkezessége tüntetőleg uralta az egész lakást. A tűzhely mellett bal oldalon volt a gyufa, a mosogató mellett bal oldalon a szivacs és a mosogatószer, a konyharuhák szintén bal oldalon, ott, ahová most is felakasztotta a vizeset, mikor végzett.

Biztos nem fogok sokáig élni. A bal kezemen az életvonal középtájt megszakad, és lejjebb ugyan folytatódott, majdnem a csuklómig nyúlt, de a hiányzó részt a legnagyobb jóindulattal sem lehetett folytonosságnak tekinteni – a barátnőm szerint az az űr olyan volt, mint egy többéves kóma, mint egy zárójel, ami után folytatódott az élet. A jobb kezemen nem volt törés, viszont az egyenletesen futó vonal jóval rövidebb volt és a végén furcsán szétágazott, mint valami törött hajszál. Sokat tűnődtem ennek a szétágazásnak az üzenetén, hogy akkor kóma, vagy hasadás, és hogy pontosan mikor, de anyám se tudta megmondani, melyik kéz az igazi.

Az ő bal oldali vonala is megszakadt egy ponton: hasonlított az enyémre.

Visszamentem a szobámba, hogy rátérjek a római korra. Több mint a fele tétel már ki volt dolgozva. Fülledt meleg volt, üres coca-colás flakonok és szétdobált ruhák közt ültem a földön, és azt próbálgattam, hogy össze tudom-e rendezni lábujjal a papírokat, meg hogy tudok-e lapozni. Nem tudtam, begörcsölt tőle a lábfejem, rá kellett állni, hogy elmúljon. Ez volt az utolsó vizsgám, aztán jöhetett a nyár.

– Ne sírjon, könyörgöm, ennek semmi értelme.

A pasast, aki szóbeliztetett, nem ismertem. Előadásra egyébként sem igen jártam, nem érdekelt az egész. Szerelmes voltam, untattak az évszámok és a vaktérképek, idegenül bolyongtam az egyetem folyosóin, folyton eltévedtem, eltévesztettem az időpontokat, és nem értettem, mivégre folyik ez az egész, miért kell tudni, hol voltak hiteleshelyek, merre működtek református nyomdák, rettegtem, hogy egyszer majd kiderül, tévedésből vagyok itt, bocsánat, szólnak, fatális félreértés volt. Tanuljunk finnül, mondta egy őszi reggelen a barátnőm, és beültünk egy emberhez, aki egy hatujjú sámánkesztyűben kiabált, tanuljunk héberül, mondta egy téli reggelen a barátnőm, ez az!, és három hétig tényleg tanultunk is, aztán egy tavaszi reggel azzal fogadott a büfében, hogy talált egy elég jó lengyel alapozót. És nem ragad?, kérdeztem a kávét kavargatva, bár általában elég jó tapasztalatom volt a lengyel kozmetikumokkal. Végül lengyel szakosok sem lettünk, maradt minden a régiben, csak a napok kezdődtek egyre később, a végén már egyáltalán nem jártam be a délelőtti órákra.

De most mégiscsak be kellett volna jelölni a kurva városokat. Néztem a tussal húzott vonalakat, az egyik talán folyó lehetett, a lap alján kettévált. Lassan, szinte akaratom ellenére indultak el a könnyeim, lecsurogtak az arcomon és a papírra potyogtak, kerek kis nagyítólencsék, az egyik csepp alatt megvastagodva kanyargott az a folyó, vagy határvonal, vagy mit tudom én. Le akartam törölni a papír zsebkendővel, erre meg elmázolódott az egész.

Bámultam ki az ablakon a pasi feje mellett, a nejlonfüggönyön át látni lehetett az araszoló autókat.

Harmincas, kicsit hegyes orrú, sovány ember volt. Hosszú, sárgás ujjaival és bélelt zakójával boldogtalan figurának nézett ki, biztos szar lehet, tűnődtem, hogy itt kell ülnie velem a melegben, én vagyok az utolsó, még annál is utolsóbb, extra időpont, már mindenki rég nyaral. Mozog a szája, araszolnak az autók. Egyszerűen levettem a hangot a képről, csak az ablakkeretre koncentráltam, és ahogy lassan elfordítottam a fejem, az arca széle és a füle kicsit belógott még a képbe. Még mindig megőrizte a jóindulatát és a nyugalmát, megoldandó feladatnak tekintett, türelme próbakövének, kénes istenverésnek, melyet alázattal kell kezelni, nem fürkészve a sors akaratát.

– Ne sírjon már.

Hirtelen visszajött a hang.

– Miért nem válaszol?

Néztem rá, mintha én is meglepődnék rajta, hogy ott ülök abban a lakkozott bútorokkal berendezett helyiségben, azon a műbőr huzatú széken, aztán váratlanul megszólalt valaki a torkomban, mintha szinkronszínész lennék. Megszólalt és azt mondta:

– Én ezt az egészet nem akarom.

Már a folyosón voltam, amikor megsejtettem közelségét. Várt rám. Annyira szerettem, hogy bárhol megéreztem a jelenlétét, egyszerűen tudtam, hogy ott van valahol. Megtorpantam, megfordultam, a szemembe nézett.

– Semmi baj. Nyugi. Majd visszajössz szeptemberben.

Megettem a szendvicset, amit hozott, reggel óta állt a nejlonban, úgyhogy kicsit olyan íze lett, mint az osztálykiránduláson cipelt tízóraiknak. A paprikából kivágta az erős részt.

– Finom.

Ültünk a folyosón a padon, mint akik valami vonatra várnak, kimerültnek látszott ő is.

Anyámnak azt mondtam, hogy halasztom a vizsgát, és hogy elutazunk, majd szeptemberben utóvizsgázom.

– Te tudod – mondta.

Életemben legtöbbször ezt a háromféle mondatot hallottam tőle: te tudod, én ehhez nem tudok hozzászólni, szedd össze magad.

A te tudod után általában következett egy de is, de már a te tudodba is számtalan fenyegető és zsaroló árnyalatot tudott keverni, melyek arányát ezen nevelkedett fülem képes volt azonnal elemezni, kihallva belőle a lapos nemtetszést vagy kifejezett rosszallást. Ha komolyabb gond volt, és ennek ismertetése kicsit kifejtősebbre sikerült, úgy értem, ha anyámnak le kellett tennie egy pillanatra az éppen bal kezében tartott tárgyat, úgymint olló, fakanál, esetleg telefon, akkor általában az hangzott el, hogy én ehhez nem tudok hozzászólni.

Mint egy televíziós kvízjátékban: „Akkor most következzék a sport témaköre. Mondja, asszonyom, szokott ön sportközvetítéseket nézni? Esetleg együtt otthon, a kedves férjével? Én ehhez nem tudok hozzászólni. Jól gondolja meg, ha nem, hát nem, akkor jöjjön a joker-témakör.”

A harmadik mondat az volt, hogy szedd össze magad. Mintha egy kisgyereknek szólna, aki már megint szétdobálta a legóját: szedd össze magad. Volt ebben hárítás is (nem az én legóm, te játszottál vele) és fenyegetés is (ki fogom dobni az egészet!), de volt benne szemrehányás is (bezzeg nekem sose volt legóm). Szedd össze magad, vidd ki a szemetet, ugyanaz a hangsúly, mintha azt mondaná, ne piszkáld az orrod.

– Lemegyünk a Balatonra – mondtam anyámnak: nem vártam meg, hogy hozzászóljon.

– Lemegyünk a Balatonra – mondta az anyjának. Pont a fenekével álltunk szemben, tulajdonképpen valahogy a fenekéhez beszéltünk, mert a vécé tetején állt, kezében egy tekercs famintás öntapadó tapétával.

– Menjetek, gyerekek. Úgyis olyan dögmeleg van. – És folytatta a vécétartály beragasztását, merthogy az nem illett bele a képbe. A lakásban az akkori divat szerint minden barna-fehér volt, a stílbútorokat barna-fehér csíkos huzattal húzták át, az ebédlőben barna-drapp párnák sorakoztak, a fürdőszobában a drapp kád szélén pedig szintén kis barna flakonok sorakoztak, ezekben tartották a sampont meg a fürdőhabot. De a vécétartály, az valahogy nem passzolt a képbe. Most, hogy egyedül maradt a lakásban (a férje, vagyis a szerelmem apja előtte néhány nappal bejelentette, hogy elutazik egyedül, te tudod, válaszolta neki úgy, hogy hátra sem fordult, csak csipegette tovább az erkélyen a virágokat), szóval most, hogy ott maradt az üres lakásban, átfestette a kaspókat és vett egy tekercs öntapadós tapétát.

Leszállt, megnézte kintről az előszobából a tartályt. Rettenetesen nézett ki, a tapéta a sarkoknál ráncot vetett, ide utólag rakott fel egy-egy darabot, de az meg nem folytatta az erezetet.

– Tök jó – mondta a szerelmem, én meg irigyeltem ezt a családot, nézték ketten az anyjával a vécétartályt, apád észre se fogja venni, dehogynem, sokkal szebb így, messziről nem is látszik, hogy ráncos.

– Menjetek, gyerekek, csak vigyázzatok magatokra!

Feküdtünk a nyaraló dohos sötétjében, és néztük a tévét. Az ágy körül a falon körben szőttesek, az asztalon fekete korondi váza meg korondi hamutál, a hamutálban az óvszer papírja.

Harminckét fok volt, kenegettük egymást a napozás utáni testápolóval és néztük a tévét. Meghalt Kádár János. Tulajdonképpen sajnáltam. Sajnáltam, hogy nem fog elhangzani a neve a tévéhíradókban, sajnáltam, hogy el fognak tűnni a gyerekkorunk díszletei, hogy elbontották a Kálvin téren a palacsintázó-bódét és hogy egész épülettömbök tűnnek el, hogy utcák kanyarodnak másfelé, hogy az események láncolatában valami különös, folytonossággal át nem hidalható űr keletkezik, hogy minden olyan más lesz, mint ahogy megszoktuk. A Kálvin téri palacsintázóban még együtt ültünk, amikor megismerkedtünk: nem sokkal később lebontották. Az otthonosan sivár falakon hirtelen rések nyíltak, a réseken át pedig egy színesebb, ijesztően ismeretlen világra lehetett látni, ahová még képzeletben sem volt bejárásunk. Haragudtam anyámékra, haragudtam a tanáraimra, haragudtam a Skála Budapest Nagyáruházra, de valahogy nem haragudtam Kádár Jánosra, mintha nem lett volna köze a sok egyforma pulóverhez és mindahhoz, ami az országban folyt.

Meghalt Kádár János, légy szíves tegyél még egy kicsit a vállamra, igen, oda oldalra. Az ember mindig ott ég le a legjobban.

Emlékszem, egy későbbi évben ugyanígy ült velem egy nyaralóban egy másik férfi, akit szerettem, de aki már nem szeretett, és a feje mögött a lehalkított tévében égett a mostari híd. Hosszan mutatták a kormányfő arcképét, kétoldalt szemölcsök voltak az arcán, a farkaskutyáknak szokott ilyen lenni, a miénknek is volt.

Kádár halálának másnapján a szerelmem azt mondta, menjünk el vacsorázni. Hogy szeretné, ha meg tudnánk valamit beszélni. Úgy érti, el akar mondani valamit.

Szárítottam a hajam a fürdőszobában, néztem a kerek tükörben a képet és levettem a hangot. A hegyes orrú, narancssárga hajszárító úgy körözött a fejem körül, mint egy bábjátékban a settenkedő róka. „Klipiti-klipiti, és hmm, ez ám a lakoma, és akkor hamm, bekapta. Mesélj valamit, Rémusz bácsi!”

– Kész vagy?

Ültünk az étteremben, valahogy furán viselkedett, talán túlságosan udvariasan. Aztán feloldódott, időnként el is mosolyodott. A mellettünk levő asztalnál három fiú ült, folyamatosan káromkodtak. Bravúros volt, ahogy a mondatban minden szót fasszal helyettesítettek, mi a faszt akar az a fasz, tudja a faszom. Hallgattuk őket, aztán elröhögtük magunkat, alulstilizáltan fogalmaznak, ez jó, ezen nevettünk egy ideig, aztán váratlanul elkomolyodott, letette a villát.

– Figyelj.

Figyeltem.

– Én ezt az egészet nem akarom.

– Mit?

A villa hátával gépiesen nyomkodtam a palacsintát és csíkokat húztam a szétfolyó csokiból. Kis patakok indultak el, kanyarogtak a fehér tányéron, mi ez, mi ez.

– Na ne sírj már – mondta ügyetlenül. A csukott vécén ültem és a hasának dőlve zokogtam. Nem is tudom, hogy jutottunk haza, csak arra a hirtelen döbbenetre emlékszem ott az étteremben, arra, hogy talán nem jól értem, amit mond, talán ez most nem is velem történik, talán ez egy film, amiben jön a pincér és emberek ülnek körülöttünk.

Még mindig a hasának döntöttem a fejem, ő meg bénán, ritmikusan simogatta az enyémet. Hirtelen elemeltem az arcomat, velem szemben ott volt Veronika kendője, fölötte a mellkason egy valószínűtlen Balaton-átúszás felirat.

– Miért nem mondtad el előbb?

– A vizsgák miatt.

– És most? Mi a fasznak kellett ide engem lehozni?! Miért nem vele jöttél le? Miért? Miért? Miért? Miért?

Ehhez nem tudok hozzászólni. Nézett el a levegőbe, ki a vécéablakon, olyan figyelemmel, mintha látna valamit a sötétben a hamisciprusok lombja között.

Összefont karral ringattam magam a vécén, mint akinek a hasa fáj, ő meg állt fölöttem, aztán egy idő után megszólalt: sajnálom. (Sajnálom, de ezt a legót most elviszem. Csak kölcsönbe volt.)

Hosszú időre elment a hang, a ringatózás még tartott egy ideig, mintha egy puha, vattával bélelt edényben ráznának, föl-le, föl-le, mint amikor gyerekkoromban gyógyszeres üvegcsébe gyűjtöttük össze a katicabogarakat, sós kútba tesznek, onnan is kivesznek, mi ez a furcsa szag.

– Miért nem válaszol? Hallja, amit mondok?

Hallottam. Nem válaszoltam. Néztem az orvos feje mellett ki az ablakon, majdcsak vége lesz ennek az egésznek. Két hét valószerűtlen álom, hangok és párbeszédek fölötti néma lebegés, gyolcsalagút, föl-le rázkódás az üvegcse falán, folyóvíz vagyok, folyóvíz lettem, nincs tenger, ahová tartanék.

– Hogy érzi magát?

Nem szólok, nem érzem magam, csak nézek. Szünet, süket, hang nélküli sáv, úgy két és fél centivel a csukló felett. Megvolt: szóval mégiscsak a bal az érvényes.

Nálunk – rajtam kívül – mindenki bal kezes.

Anyám az ágynál ül. Megpróbálja megfogni a kezem, a felé esőt, a jobba különben is be van kötve az infúzió.

Szedd össze magad.

Nézem a takarón a ráncokat, nagy, fehér vaktérkép, be kell jelölni a városokat, de vajon hol lehetnek.

Egyáltalán, milyen ország ez?

A kerítés

(Vérvonal)

Pizsamában botorkáltam le, addigra már apámék lent voltak.

Egyszerre volt bizarr és ijesztő. Álltunk, hunyorogtunk a garázs neonfényében és néztük a fejet. Merthogy csak egy fej látszott belőle, a fej, amit a macskaajtón beerőltetett, mikor a cicát üldözte. És befelé még ment, de kifelé megakadt, kész: se ki, se be. A füle körül véres volt a szőr. Anyám fogta, kitárta az egyik ajtószárnyat, és hátulról kezdte nyomni. Semmi. Aztán győzködte, hogy csapja hátra a fülét, de ebben a helyzetben legfeljebb előre csaphatta volna. Addigra már a szomszédok is fölébredtek a nyüszítésre, kint álltak a villanyfényes erkélyeken.

– Nem sajnálod a garázsajtót? Hagyd a picsába, oszt vágd le!

– Úgy érted, a fejét?! – Apám döbbenten fordult a hang felé. A szomszéd fürdőköpenyben hunyorgott, szerette volna a lehető legrövidebb idő alatt megszüntetni a zajt. Az anyám sírva fakadt, lökdöste, rugdosta az ajtót, aztán valamiért hozott egy pokrócot és rátekerte a kutyára, mintha fázna.

– Nem lehet, hogy szomjas? – kérdezte.

– Hülye fasz kutya. – Apám őrjöngött.

Végül a bal oldali szomszéd, nappal asztalos, megjelent egy láncfűrésszel, és nekiláttak. Anyám a bebugyolált testet szorította hátulról, én meg bent a fej elé guggoltam. Beszéltem hozzá, nyugtatgattam, de fölösleges volt, nem hallott akkorra semmit, kifordult szemmel nyüszített, folyt le a betonra a habos nyál.

Hajnal volt, mire végeztünk.

– Kinyírom azt a kurva macskát – kommentálta apám a történteket, a láncfűrészt betette a kazán mellé.

A kurva macska egyébként reggel a szokott időben jelentkezett a nyers májért, egy idő óta csak azt evett. Vetett egy közönyös és megvető pillantást az éjjeli felfordulás kellékeire, a falhoz támasztott, feldarabolt garázsajtóra és a pokrócra, aztán anyám lába körül tekergőzve várta, hogy a kistányér koccanjon a kőpadlón.

A kutya viszont nem evett: két napig ki se jött az asztal alól. Hozzá se lehetett érni, reszketett, az orra száraz volt, a szeme pedig olajosan csillogott, csak az üres műanyag tálból látszott, hogy vizet azért iszik. Anyám szerint ekkor állt meg a növésben – a megrázkódtatástól, ahogy mondta.

Őszintén szólva nekem előtte is gyanús volt. Németjuhász, díjnyertes szülőktől, ötödik volt az alomban. Törzskönyv nélkül.

A díjnyertes szülők kölyke összepisilte a kabátomat, amikor hazavittem, hogy aztán a következő két hónapban megkomolyodva és erőre kapva rohamos növekedésnek induljon – hosszirányban. A lába viszont nem nyúlt, az egész kutya kezdett egy olyan tacskóra hasonlítani, amelyikre a szeszélyes természet egy igazi németjuhászfejet húzott, a fajtához képest túlméretezett, bársonyos, radarforma fülekkel. A szomszéd italbolt előtt álldogáló alkoholisták hamar megkedvelték a kerítés rácsai közt kikukucskáló vékony hangú kölyköt és röhögve felelgettek neki:

– Kuss legyen má’, Denevér!

Egyéves korára elérte végleges testmagasságát: lábszárközépig nőtt. Származását, minthogy a kiváló vérvonalú szülők tulajdonosa soha többé nem jelent meg a piacon, immár örök homály fedi: tacskók, németjuhászok, vizslák és foxik kergetik egymást és az álmaikból felderengő nyulakat a genetika zizegő, végtelen mezőin.

Apámat folyton kísérgette, ott ugrált a lábánál, mikor a billegő talicskával jött a hátsó kertből, vagy mikor a kupacba hordott avart égette. Pedig a füsttől félt, prüszkölve rázta a fejét, de mikor újabb kör következett, megint a gumicsizmák után óvakodott.

Nyáron egymás mellett hevertek, de a kutya szundikálás közben is fülelt, és ha gyanús zajt hallott, hörögve rohant a kapuhoz, aztán dolga végeztével visszaheveredett a has árnyékába. A hasat egyébként iszonyatos hegek szabdalták, melyeket középen és a mellkason benőtt ugyan a kese szőr, de a kusza útvonalak így is messziről csillogtak az izzadságtól. Az egyik, a fő ösvény kanyarogva felfutott a kulcscsontig. Három keresztút szelte át, egy a mellkasnál, egy a domb tetején, a köldök felett, egy pedig alul. A háton is volt két óriási, nagy öltésekkel bevarrt lyuk, mely mintha összefüggésben állt volna a szemből látható keresztutakkal. Apámat én már így ismertem meg, ezekkel a titokzatos ösvényekkel, melyek valahová messzire, belülre vezettek, abba a sötét és hallgatag erdőbe, ahonnét soha, egész gyerekkorom alatt egyetlen hang sem szűrődött ki. Mi pedig nem firtattuk, honnan hová vezetnek ezek az utak, hanem tudomásul vettük ama másik, román határ felé vezető jeges út hirtelen kanyarulatát, ami az egykori kölcsönautót kisodorta és a benne ülőket az útpadkára lökte. Ha baleset volt, hát baleset. Sokszor el kellhetett mesélnie ezt a történetet fiatalon, amikor félmeztelenül fociztak a strand homokjában. Szinte már unta is, szívesen kitalált volna valamit helyette, de hát ez volt az igazság.

Az egykori meccsekről egyébként már csak az izmos vádlik tanúskodtak, a has azóta kikerekedett és fokozatosan nőtt. Apám imádott enni, válogatás és mérték nélkül falt fel mindent, mintha a nagy gyerekkori éhezések tátongó emlékét próbálná eltömni. Ebben nagyon hasonlítottak a kutyával, az is rágás nélkül, szempillantás alatt tüntette el a falatokat, és ha szétszórtuk az ennivalót, hogy lassabban végezzen, hegyes orrával szimatolva akkor is másodpercek alatt felporszívózta a terepet.

Nyelt már le kipukkadt lufit, teniszlabda-darabot, műanyag óraszíjat és nejlonzacskót is: ez utóbbit az állatorvosnak kellett kioperálnia a bélelzáródásos, napok óta hányó állatból.

Nem csoda, ha nagy empátiával, félrebillentett fejjel figyelte apámat, mikor a nyári hőségben elfogyasztott harmadik adag káposzta és csülök után verejtékezve görnyedt a följáró korlátja mellett. Nincs semmi baj, mondta inkább a kutyának, mint anyámnak, merthogy mind a ketten ott álltak, várták, hogy mi lesz. Aztán valahogy fölért, lefeküdt, de a déli hőség elmúltával nem kelt föl. Még este se. Sőt, egyre jobban fázott, bebugyolálta magát a plédekbe és jajgatott. Anyám cserélgette a borogatást és közben, mintegy penitenciaként, végtelen hosszan, sóhajtozva sorolta mindazon dolgokat, amiket apámnak nem kellett volna megennie, hogy be ne következzék, ami, most lám, mégiscsak bekövetkezett és már réges-rég bekövetkezhetett volna, és fölemlegette a székelykáposztát, a vadast, a Dezsőék szar borát, miközben egyre sűrűbben járkált a lavórral, mert éjfél körül már perceken belül megszáradt a priznic apámon. Az éjszaka közepén felült és úgy döntött, hogy végrendelkezni akar, mire anyám félbeszakította a hangos üvöltésektől kísért diktálást és kihívta a mentőket.

Az epeműtét jól sikerült. Apám jobban lett, már csak az eredményeket kellett megvárni. A májában találtak foltokat, ennek kellett kicsit utánanézni. Talán ciszták, majd kiderül. Aztán eltelt egy hét, és az orvos behívta anyámat. A hajdani balesetről érdeklődött, a pontos körülményekről. Hogy jó lenne, ha anyám elő tudná keríteni azokat a régi papírokat, mert esetleg újabb beavatkozásra lesz szükség. Anyám a beavatkozás szótól megrémült, idegességét csak fokozta, hogy a fiatal orvos végig az arcába nézett, mintha rajta akarná kapni valamin. A májban talált foltok, úgy néz ki, mondta kifelé menet az orvos, repeszdarabok, mire anyám értetlenül nézett vissza, vagy a repesz szót nem tudta hova tenni hirtelen, vagy akkor jött rá, hogy elfelejtette átadni a zsebében szorongatott borítékot, ott a folyosón pedig már nem merte. Szóval meg kéne keresni a régi zárójelentéseket, mert apám hasában különös – itt megint anyámra nézett – összenövéseket találtak, talán tisztábban látnánk, ha ismernénk a körülményeket.

Amikor elment, anyám még üldögélt egy ideig a folyosón álló műanyag széken és csak utána ment vissza a kórterembe.

– Dr. Gyarmathy – mondta apám –, de lehet, hogy már nem is él.

Dr. Gyarmathy élt. Egyidős volt a századdal, tehát bőven megtehette volna, hogy előbb távozik, de nyolcvanhat éve ellenére fehér ingben, zakóban, egyenes tartással jött ki anyám elé, még csak nem is csoszogott. A szenilis, emlékezetkihagyásos öregúr szerepét csak később, fél óra beszélgetés után kezdte el játszani, anyám szerint nem túl meggyőzően.

Megtalálni még könnyű volt: Szombathelyt otthagyva egy közeli faluban élt, de a városkában még ismerték mint körorvost. Anyám a telefonkönyvből nézte ki a számot. Ki tudja, mit mondhatott, mivel vette rá a férfit, hogy fogadja őt. Talán kíváncsi volt, talán még egyszer az életben látni akarta, hogy a hajdan elvarratlan szál merre futott, talán tudni akart valamit arról a sorsról, amelynek harminc évvel azelőtt akarata ellenére kétségbeesett megfordítója lett.

– Nem emlékszem – mondta. – Sajnálom, asszonyom, de nem emlékszem.

Pedig tisztán emlékezett arra az éjszakára, évekig álmodott vele, és valahányszor kései járókelők lépteit hallotta kint a járdán, vagy éjszaka hívták telefonon, mindig belényilallt, hogy ez az, a történet folytatódik, mert tudta, hogy a történeteknek soha nincs végük, csak abbamaradnak, meghúzzák magukat, mint a lappangó betegségek, hogy aztán egyszer csak feltámadjanak és másutt, máshol kezdjenek hasogatni, burjánzani, nyilallni; hogy nemzedékeken át mesélődik a fájdalom, és ő olyankor meg tudja nevezni ugyan a betegséget magát, orvosolhatja a kiújult bajt, de a vándorló történetekkel mit kezdjen; ahogy itt ez az asszony is a történetével, ugyan mihez kezdjen ő vele.

Heten voltak, három felnőtt, négy gyerek. Apám akkor tizennégy volt, a másik három nála egy-két évvel idősebb. De ez nem látszott, mert otthon mindig ő volt a nagyfiú, neki kellett vigyázni a két kisebbre, ezért idővel hozzáöregedett a szerepéhez. Magas is volt, nem lógott ki a nagyok közül, talán nem is tudták, hogy fiatalabb náluk. Az öccsét is vinni akarta, de az pont indulás előtt ágynak esett, vérhast kapott. Valamit összeevett, mondta az anyja, ami elég valószínű volt, valamit mindig próbáltak összeenni, otthon ugyanis nemigen volt mit. Régen, a háború után az apácáknál laktak, a mama ott mosott fel, de aztán amikor a legkisebb megszületett, onnan is kitették őket, és egy régi, fűtetlen műhelyben húzták meg magukat. Celldömölkön voltak ugyan rokonok, de azok maguk is éheztek, nem szívesen fogadtak volna be még három gyereket a nyakukra. Végül mégis oda hurcolkodtak le, hogyha nagyon nagy baj van, legyen legalább valaki ismerős. Apám akkoriban hallotta a haveroktól, akikkel az üzembe jártak forgácsot söprögetni, hogy dobbantani kell, mert ott, Nyugaton van a tuti. A zavaros időszakot végig otthon vészelték át, a mama nemigen értette, hogy mi folyik, elég régen nem értett már semmit, agyára ment a sok sírás, nagy kondérban főzte a babot és üvöltözött a gyerekekkel.

Elegük lett persze a fiúknak, és el is határozták, hogy akkor ők elmennek, a két nagyobb nekivágott volna a határnak, ha közbe nem jön a vérhas: így csak apám indult, egyedül. Nagykölkedről mentek volna át Eberauba, így volt megbeszélve, ott találkoznak a többiekkel.

Az orvost Rádócon hajnalban riasztották. Nem falubeliek voltak, kiabáltak, verték az ablakot. Hogy éjjel kettő tájban lövöldözésre ébredtek, de senki se mert kimenni, mondták. Vártak csöndben a házakban, sugdolóztak, találgattak, imádkoztak, aztán a reggeli szürkületben a férfiak felöltöztek és kióvakodtak a határba.

Hét ember volt, mind fiatalok, környékbeliek. Egyik se élt már, csak a deres földön húzódó vércsík jelezte, hogy az egyik elindult volna még valahová, talán haza, visszafelé, át a földeken – csöndben feküdtek mind, ki hason, ki hanyatt, ruhájukat belepte a kora hajnali dér. A férfiak nem szitkozódtak, nem találgattak, de furcsa módon még az utánuk merészkedő pár asszony se siránkozott: halkan, rövid mondatokban beszélt mindenki. Jött a kocsi, felpakolták a halottakat. És mikor már a kocsin voltak – ezt a szentpéterfai pék mesélte, aki később annyira verte hajnalban a doktor ablakát –, akkor az egyik kicsikét megmozdult. Ezt hozták most ide, miután a többit lerakták ott benn a faluban, idehozták, hogy csináljon már valamit a doktor úr, hátha van még benne élet.

Az embereken hirtelen tört ki a kétségbeesés és a düh, ami hirtelen az orvos ellen látszott fordulni, mintha ő lenne ennek az egésznek az oka, azok a szemetek, mondogatták, de közben rá is olyan gyilkos pillantásokat vetettek, hogy szinte félni kezdett a tülekedő, csizmás férfiaktól.

A gyerek elég rosszul nézett ki, de volt pulzusa. A nyári konyhába vitték, szivárgott a szájából a vér, pettyeket hagyott a bejárati kövön és a belső udvaron. A szomszéd ablakokban kigyulladtak a lámpák, de ezzel most nem lehetett törődni, a csoport elcsöndesedve várta a nyári konyha ajtaja előtt, hogy mi lesz. Aztán a doktor behívott egy férfit, és ketten becipelték a testet a házba. Meg köll operálni, jött vissza később egy asszony a hírrel.

Az operáció odabent zajlott az ebédlőasztalon. A fiút négy golyó találta el, kettő a hátán jött ki, kettő pedig bent maradt. Ezt a kettőt kellett megtalálni ott az ebédlői rézcsillár és a beköszönő hajnal gyér fényében, eszközök és idő híján, mert idő nem volt, már így is túl későn értek ide. Reggel kilencre végeztek. Dr. Gyarmathy ekkor lépett ki az udvarra és nézett végig a várakozókon, mintha csak most fedezné fel, hogy idegenek ücsörögnek a fal tövében.

– Menjenek haza emberek, menjenek – mondta, és még azt is hozzá akarta tenni, ahogy szokta, hogy minden rendben lesz, de nem tette, mert maga se hitte.

– Nem kéne szólni az anyjának? – kérdezte az egyik asszony, de az orvos csak legyintett, aztán tessékelte őket kifelé.

Apám az operáció után belázasodott, az orvos szerint csoda, hogy nem halt bele a seblázba. Aztán átvitték dr. Gyarmathy nővéréhez, ahol három hétig „rokon fiúként” feküdt, miközben a mama végig azt hitte, hogy Pestre szökött, és arra készült, hogy kitekeri a nyakát, ha ecc ő el ő gyün. Dr. Gyarmathy nem emlékezett a később kiállított papírokra sem, maga a név sem mondott neki semmit, nem, ez valami tévedés, bizonygatta, miközben anyámat kísérte ki, tudja, olyan régen volt, segítene ő, ha tudna. Aztán mikor a kapu nyikordult, hirtelen még egyszer anyámra nézett és azt mondta:

– Ne haragudjon. Félek – aztán elfordította a kulcsot.

A papírok tehát nem lettek meg, a szigorú diétával viszont – egyelőre, ahogy mondták – elkerülhető volt az újabb operáció. Apám otthon téblábolt, emelnie nem volt szabad és ahogy teltek a hetek, egyre nehezebben viselte a tétlenséget. Elhatározta, hogy végre megcsináltatja a kerítést. Nemcsak azért, mert a kutya állandóan ott kuksolt és az iskolából hazatérő gyerekek mellett az ott ácsorgó, italbolt előtt hangoskodó trógerek is állandóan etették (egyszer még megmérgezik nekem, sóhajtozott anyám), hanem mert a bokrok tövében állandóan féldecis üvegeket, eldobott csokipapírokat talált, és különben is, mondogatta, nem kell ide mindenkinek befele bámulni. Nem mozi.

Nagy, erős kőkerítést képzelt el lécbetétekkel: két méter magasat. Anyám ellenkezett, hogy olyan lesz, mint egy vár, már csak egy árok kéne elébe, de apámat nem lehetett meggyőzni, és a készülődés, tervezgetés olyan rég nem látott izgalommal töltötte el, hogy szinte megfelejtkezett a diétáról meg az újonnan bevezetett szabályok okozta egyéb szenvedésekről.

A kerítés nagyon drága volt. Drágább, mint amire számítottunk, és sokkal drágább, mint amit ki tudtunk volna fizetni. De apám megmakacsolta magát, hogy neki olyan lesz és kész, kifizeti, senki ne szóljon bele.

Tárgyalt a vállalkozóval, járkáltak, méregettek, szóba se hozta az árat, mintha nem is számítana. Csak legyen jó erős, mondogatta, amivel aztán végképp kihozta anyámat a sodrából, hogy mi a szarnak kell egy kerítésnek erősnek lennie, hát nem akar ide senki tankkal bejönni, apám meg csak hallgatott és rajzolt, anyámat folyton leintette, hogy ebbe aztán tényleg ne beszéljen bele.

Amikor megjöttek, kitárta a drótfonatos, dupla szárnyú kaput, hogy beengedje őket. Négyen voltak: hoztak terméskövet, betonkeverőt, lapátokat, kisteherautón zsákokat. Apámnak furcsa volt ugyan, hogy a kutya nem ugat, ilyenkor mindig rá szokott rontani az idegenekre, de aztán nem törődött vele, fogta ő is a zsákokat és pakolt, mintha elfelejtkezett volna a tilalmakról. Elmondta nekik, hogy a fűre vigyázzanak, hogy keverni hátul lehet, hogy a talicskával inkább kerüljenek körbe. A követ a fal tövébe dönthetik, a vakolatra vigyázzanak. A szerszámokat pedig, ha esik, mondta, ide lehet betenni. Azzal kitárta a zöld garázsajtót, ami előtt kis vércseppek rajzoltak vonalat. A kutya bent feküdt.

– Hát ez? – kérdezte az egyik munkás.

– Megdöglött – mondta apám a földet bámulva, mintha magának magyarázná, amit lát, mintha nem is akarná megnézni, hogy még meleg-e, mintha nem akarna vele elrohanni valahová, hogy csináljanak már valamit, mintha sose látta volna, nem is az övé lenne, a miénk, mintha nem simogatta volna még délelőtt is azt a kis összekuporodott, most már élettelen testet.

– Megdöglött – mondta ki még egyszer, aztán kiment a zsákokat cipelni, visszafelé bele is lépett a pöttyökbe.

– Nekünk is volt egy – próbálkozott az egyik munkás –, mindig elszökött, aztán egyszer elütötte egy autó.

Apám ránézett, nem felelt semmit. Megfordult, ment, hogy megmutassa, hova boríthatják ki a homokot.

Hangyatérkép

(Útvonal)

Nagymama mindig tudta, hogy milyen idő lesz. Néha ki se jött a kisházból, csak a derekát lapogatta, feküdt a tarkabarka, a környék kukáiból összeguberált párnákon, és nyögdécselt: Gyön a hideg. Volt ott abban a kisházban minden. A magasra tornyozott, narancssárga műszőrmével letakart ágyon vedlett mackók és félkarú babák ültek, az egyiknek hiányzott a szeme, a másiknak valaki golyóstollal sebhelyet rajzolt az arcára. A falak mentén mindenütt kartondobozok álltak, ezekbe nagymama az éjszakai körutakon összeszedett foszlott anyagokat, ágyneműhuzatokat, rongyokat tömte be, egyre nehezebben egyébként, úgyhogy lassanként mindent elborítottak a szanaszét heverő ruhafoszlányok, függönydarabok.

A székeket rég nem lehetett használni, sőt, megtalálni is nehezen, két alaktalan domb jelezte csak, hogy a szoba közepén valaha le lehetett ülni. Egy idő után Sulival egy madzagot feszítettek keresztbe a szobán és erre akasztgatták az újabb szerzeményeket: száradó banánhéjat, mert az szépen csörög. Lopótököt, durcás arcú gömbhalat, újságból kivágott képet ruhacsipesszel felfogatva. És rajzoltak mindenhová. Rajzoltak a falra, rajzoltak a félig üres, guberált füzetekbe, amelyekre ismeretlen tanulók nevei voltak felírva, s melyeknek lapjain olykor kiütött a penész, mert évek óta álltak már valami dohos pincében, arra várva, hogy Suli egyszer telerajzolja őket meztelen nőkkel és pálmafákkal. Nagymama a villanykapcsolók köré is nevető emberfejeket rajzolt, a falra pedig hosszú, virágzó indákat, színes növényeket, majmocskákat, nyelvét kiöltő ördögöt.

Iszonyatos bűz volt a kisházban, többnyire csak aludni húzódtunk be, valójában a kertben laktunk, amely szinte beláthatatlanul, meredeken futott lefelé a hegyoldalban. Csak az útra ne menjél ki, mondogatta inkább álmatagon, mint szigorúan, mintha ez lett volna a legfőbb veszélyforrás, s ezzel az egy figyelmeztetéssel napokra el is látta volna nagyanyai teendőit: Mer’ ha kimégy, letöröm a derekad. Arra, hogy napközben mit ettem, vagy miben jártam, esetleg hogy mosakodtam-e, nemigen volt gondja. Őt magát se láttam soha mosakodni: a fején mindig színes kendő volt, a lábán télen-nyáron papucs, bokáját pedig állandóan nagy, varas sebek borították.

Néztem a lábfejét, amikor Sulival az agyaggödröt ásták: hosszú, fekete karmos lábujjai közt bugyogott fel a fakó színű sár. Suli két nap alatt megépítette a kemencét, attól fogva ki tudtuk égetni, amit csináltunk. – Sütni nem lehet benne? – kérdeztem. Nagyanyám ebből valahogy rájöhetett, hogy éhes vagyok, mert állával a kert mélye felé bökött: – Egyé’ mandulát. Meg van szeder.

Suli, az élettársa alig-alig volt ott, néha hetekre eltűnt, aztán mindig hozott egy zsákot, amelynek tartalmát a ház oldalában guggolva szortírozták. Nagymamának anyámon kívül volt egy másik gyereke, aki éhen halt, legalábbis a rokonok így mesélték. Hogy anyámnak állítólag született annak idején egy Rudi nevű kisöccse, aki kétévesen vérhasban halt meg, mert éhségében teleette magát éretlen barackkal.

Sose mertem rákérdezni, rettegtem a vérhas szótól és rettegtem nagyanyám időnkénti mániákus dühkitöréseitől is, amikor csapkodva kiabálta bele átkait a hegyoldal visszhangos levegőjébe: Hogy a halál könyökölne ki mindnek a szemin.

Egyszer több napra elment. Eszembe jutott az anyám, akit vagy három hete nem láttam, nyilván valamelyik soros testvéremet ment holtan megszülni, hogy aztán gyorsan el is temesse, és csak a lassan lappadó has emlékeztessen a beígért kisbabára. Vagy apám, aki akkoriban a határszéli falvakat járta a céllövöldével, s aki időnként nagy hanggal megérkezett, hogy aztán ugyanolyan gyorsan el is tűnjön megint.

Ültem a kertben a földön, és próbáltam én is beazonosítani a hangyák útvonalát. Nagyanyám és Suli évek óta rajzolták térképeiket a bábokat cipelő hadseregekről, mintha fekete, vonuló csíkokból akarnának jövendölni, mint mások az emberi tenyér rajzolatából vagy a kávézaccból. A térképeket aztán kirajzszögezték a sufni külső falára, ahol ugyan védte őket valamennyire a sárga lemezzel meghosszabbított eresz, mégis hullámosodni kezdtek és színes csíkokat sírtak a beszivárgó esőtől.

Ültem a földön, szedertől fekete talpamat nézegettem, és arra gondoltam, elmegyek a rokonokhoz Újpestre. Tudtam a címüket, csak azt nem, innen fentről hogy kell oda eljutni. A hegyről leérve felszálltam egy villamosra, ami elvitt egy nagy térig. Tudtam, hogy onnan busszal kell továbbmenni, csak azt nem tudtam, melyikkel. Mindenkitől azt kérdeztem, hogy az újpesti nagyáruházig hogyan kell eljutni, mert az áruháztól már tudtam az utat az azóta lebontott telepig, ahol csupa földszintes ház sorakozott, s ahol a földes udvarokon mindenütt négy-öt család ruhái száradtak. Hosszú ház volt ez is, az udvaron egy kerék nélküli vajszínű roncs Lada állt, a legutolsó ajtóra pedig egy törött tábla volt akasztva, „köpködni tilos”. Itt kellett kopogni. Későre járt már, mire odaértem, a buszvégállomáson én voltam az egyetlen leszálló. Nagyon nagy volt odabent a füst, legalább tíz ember szorongott a terített asztal körül.

– A Sanyinak a lánya – mondta egy nő, aki kifurakodott értem a széktámlák mögött és hátrakísért. Férfiak énekeltek nagy hangon, az egyiknek az volt az öklére tetoválva, hogy Erzsi. Váratlanul rám nézett és beüvöltött a füstbe: – Most azt, hogy „Az én jó apámnál nincs jobb a világon”. – Belekezdett, a nő meg a tarkómnál fogva hátrakormányzott a konyhába, és megkérdezte: – Ettél?

Rágtam a csirkecombot, hallgattam az éneklést. Időnként összekaptak, azt lehetett hinni, hogy mindjárt verekedés lesz, aztán békésen folytatták a gajdolást. Közben az egyik aranyfogú, hosszú hajú nő kijött és a fejem fölött adogatta be a tányérokat. – Te, nézd már, Ida, milyen ennek a gyereknek a feje?

Napok óta viszketett a hajam közt a bőr, ha megvakartam, nagy, sárgás lemezek váltak le. A helyükön var lett, mint amikor az ember lehorzsolja a térdét vagy a könyökét.

Amíg kint tovább, egyre hangosabban folyt a mulatozás, a két nő meleg vizet töltött egy vájdlingba, és megmosták a fejem, aztán bedörzsölték valami rettenetes büdössel. Csípte a szemem, de valahogy jó is volt, alábbhagyott a kínzó viszketés, amitől idefele jövet a buszon úgy próbáltam szabadulni, hogy nagyanyám foghíjas fésűjével kapartam szünet nélkül a fejemet. Aztán megágyaztak nekem a konyhában a dikón, és behajtották az ajtót. Időnként bejött valaki, időnkét kiment, félálomban még sokáig hallgattam a kinti beszélgetést. – Nem abba halt bele a Rudika. Gyenge volt.

Valaki elmesélte, hogy nagyanyám a halott gyereket fényképezte a ravatalon és a gyászoló, jajveszékelő rokonok legnagyobb megdöbbenésére szoknyáját felgyűrve le is guggolt a koporsó mellé, de nem azért, hogy elbúcsúzzon, vagy hogy egy utolsó anyai csókot leheljen a megfakult kis arcra, hanem hogy a megfelelő szögből tudja elkészíteni a művészinek szánt fotót. Ritka volt akkoriban a fényképezőgép, mégse engedte eladni, később se, amikor már mindenhonnan kirúgták és ki kellett költöznie a hegyre a kisházba. – Mindig is hülye volt az – vonta le a tanulságot egy rekedt hangú ember –, azt a Sulit meg egyszer úgyis elkapják.

Éjjel arra ébredtem, hogy elviselhetetlenül viszket a végbelem. Megvakartam, de semmit se használt. Napok óta így ment: hajnalban felébresztett a viszketés, aztán nagyanyám horkolását hallgatva kínlódtam az újabb, a reggel tájt érkező álomig. Most is ez volt, feküdtem egy ideig ébren a sötétben, hallgattam a szobából behallatszó horkolást, aztán elszántam magam, és az utcáról beszűrődő gyér fényben átlopakodtam a szobába. Odabent sötétebb volt, a lehúzott redőny mögül behallatszott egy hajnali busz hangja. A szanaszét húzgált bútorok közt elóvakodtam a kinyitható kanapéig, ami felett egy nagy, színes Mária-kép lógott a falon. – Ida néni – suttogtam bele a sötétbe.

A konyhában álltunk, nekem valami egészen furcsa pózt kellett fölvennem. A bugyimat letolva hajoltam előre és fogtam a bokámat, miközben a nagybátyám felesége figyelmesen vizsgálgatta a végbelemet a konyhai lámpa piszkos fényében. – A kurva anyját mindnek, hogy rothadna ki a belük – összegezte.

Levágott késsel egy keskeny csíkot a mosószappanból, aztán szólt, hogy feküdjek hasra. – Fájni fog, de ez kizavarja őket. Ezt utálják, meg a fokhagymát. – Aztán a kis szappancsíkot feldugta, mint valami kúpot.

Iszonyatos, kibírhatatlan fájdalmat éreztem, olyat, mint talán soha életemben. Hangtalanul, zokogva fetrengtem a dikón, és biztos voltam benne, hogy meg fogok halni, hogy ez most maga a halál, kiég és elhamvad az összes belső részem, mint amikor belecsap valakibe a villám, bár Suli mindig azt kívánta, hogy bárcsak beléütne a mennykő. Kiállt a viharba a nagy mandulafa alá, nézte a villámokat, nagyanyám meg bentről üvöltött vele: ez volt az ő játékuk.

Reggelre elmúlt a fájás, csak kakilni nem bírtam. Ida néni egy csomó húst meg krumplit csomagolt, Dodó bácsi pedig, akinek be volt törve az orra, mert fiatalon bokszolt, lehajolt hozzám és útravalóul közölte: – Mondd meg a nagyanyádnak, hogy picsán lesz rúgva. A Dodó üzeni – tette még hozzá jelentőségteljesen, mert hozzá volt szokva, hogy Újpest határain belül ez a félmondat mindig nagy nyomatékot adott a szavainak, és biztos volt benne, hogy a kancsi bogárszeméből sugárzó férfitekintély alól még az egyébként minden szempontból lázadó anyai nagyanyám se vonhatja ki magát, nem beszélve a nyüzüge, lábát húzó Suliról, aki nem is tartozott a családhoz.

Az igazi nevét egyébként nem is tudtuk, állítólag azért hívták Sulinak, mert mindig az iskoláit emlegette, hogy neki megvan a nyolc általános és a szakmunkás is. Hogy mi volt a szakmája, arra sose derült fény, mindenesetre mesterien rajzolt és ő tanította meg nagyanyámat agyagedényeket készíteni, ahogy később nekem is ő magyarázta el, hogyan kell úgy megdolgozni, átgyúrni az agyagot, hogy sehol ne maradjon benne levegő, mert különben égetésnél szétrobban.

Dél körül érkeztem vissza a kisházba. Hűtőszekrény nem volt, Ida néni dobozát letettem a fal mellé az árnyékba, gondoltam, le van takarva, biztos nem jönnek rá a legyek.

Piszkálgattam kicsit az agyagot, de meleg volt, a gödör teljesen be volt száradva. Törtem pár barackmagot, aztán meguntam azt is, és folytattam az előzőleg elkezdett hangyatérképet.

Fülledt forróság ült a kertre, síkos volt a bőröm a verejtéktől, a hajam pedig még mindig petróleumszagot árasztott. Feküdtem a gödör szélén fejem alatt az ágyról kihozott molyos párnával és néztem az egyre sötétebb fellegeket. Különös alakzatokban tornyosultak, gomolyogtak, mintha valami erdőtűz füstje szállt volna felénk a völgy felől. A hangyák hordták a bábokat, mint akik tudnak valamit. Volt valami halálos elszántság ebben a vonulásban. Ha ágacskákból akadályt építettem eléjük, átmásztak a barikádon, és cipelték tovább apró pólyásaikat a védettnek képzelt rejtekhelyre.

Nem tudni, a szürkület szállt le vagy csak a közelgő vihar sötétítette el az eget, mindenesetre elég későre járt már, amikor nagyanyámat láttam felfelé jönni a kert aljából egyik karján egy szatyorral, másikon egy valószínűtlenül szürke menyasszonyi ruhával.

– El kellett menjek – mondta fújtatva. Bement a kisházba, lepakolt. Óriási dördülés rázta meg a hegyet, az eget száraz, éles villám hasította ketté. – Ettél? – szólt ki a konyhából, miközben zörgött a cekkeréből előhúzott zacskókkal.

– Az Ida küldött kaját.

– Na – nyugtázta nagymama, és nem érdeklődött, hogy ugyan kivel küldte, hanem kíváncsian hajolt a doboz fölé, aminek épp akkor nyitottam fel a tetejét.

A csorba tányért, amin a húsok voltak, teljesen belepték a hangyák, mintha egy púpozott tál mákot tettem volna az asztalra. Nagyanyám a hajas krumplit fújta és rázogatta, kint pedig dübörögve elindult az eső, verte a hullámpalát és a tetőre hordott kátrányos lapokat.

– Anyád megszült – mondta. – Fiú.

Úgy-ahogy lerázta a hangyákat az egyik combról, aztán felém nyújtotta:

– De megholt. Egyé’ nekem, mer’ gyönge leszel te is.

A kastély

(Élvonal)

Franci bácsi minden évben nyár elején érkezett. Idén valamiért később jött: jócskán július közepén jártunk már, amikor az ütött-kopott Merci megállt a ház előtt. A fekete pudli azonnal kiugrott, jóval anyám testes unokatestvére előtt, aki csak üggyel-bajjal tudott kikászálódni tavaly óta még terebélyesebbre nőtt hasával a volán mellől. A kutya azonnal az én vézna kamaszlábszáramhoz rohant, átölelte, és rúzsszerűen előtekeredő rózsaszín fütyijét a zoknimhoz dörgölte.

– Dzsonicsku, nem mész el onnét!

Franci bácsi kassai volt, ezért mindent így becézett. Gyere ide, Dzsonicsku. Idd meg a málnicskut, kislyánka.

Nem szerettem a málnicskut, apró magok ülepedtek a pohár aljára: Franci bácsi anyja csinálta, aki a Hernád-parti ház alagsorában lakott egy homályos és macskaszagú odúban. Ha Kassára mentünk, mindig le kellett menni hozzá, hogy örüljön: ilyenkor áporodott süteményeket tett egy kistányérra, búcsúzásnál pedig magához szorított és sóvár, bütykös ujjaival a fejemet simogatta: Maradj itt velem. Veszek neked zongorát.

Franci bácsi most is sok ajándékot hozott: anyámnak cseh üvegeket, nekem meg egy porcelán szelencét, amelynek összegömbölyödött cica volt a tetején. Régiségboltja volt az egyik Fő térhez közeli utcában, a kutya egész nap az üvegajtó mögött hevert és leste a járókelőket. Órák ketyegtek az üzletben, kínai vázák, nippek és ezüst képkeretek sorakoztak a zsúfolt polcokon. Magyarokkal is kereskedett, rendszeresen átjárt a határon, hogy árut hozzon és vigyen. Eztet-aztat, mikor mit, mondogatta titokzatosan hunyorogva. Csak el ne törjön, ugyika, Dzsonicsku.

–  Na gyerekek, menjünk befele.

A nála huszonöt évvel fiatalabb Milena magas volt és szőke. Áttetsző bőrén átderengő ereiben nem folyt se magyar, se szlovák, se zsidó vér, Franci bácsi pedig éppen a válláig ért: nehezen tudtuk elképzelni, mit szeretett az öregen, apám rosszmájú megjegyzése szerint nyilván azt gondolta, hogy a bőre alatt is pénz van, anyám szerint pedig egyszerűen apapótlékot látott benne, amit meg én nem tudtam felfogni, hiszen semmi apait nem tudtam fölfedezni ebben az ormótlan, göcögve nevetgélő emberben. Úgy hittem, az apák erősek és sportosak, de mindenekelőtt jóval fiatalabbak. Milenához azonban semmiféle ironikus megjegyzés nem ért el, hallgatag volt, szelíd és gyönyörű. Csodáltam a tiszta bőrét, a világító szőkeségét és titokzatosan sugárzó nyugalmát. Órákig ült Franci bácsi mellett anélkül, hogy egyetlen szót szólt volna, figyelte a számára szinte teljesen érthetetlen magyar beszédet, időnként belekortyolt a poharába és mosolygott. Áno, áno.

Sajnáltam, hogy most nem jött. Valami állásinterjúra utazott Pozsonyba, úgyse fogja megkapni, ingatta a fejét Franci bácsi, de hát hadd menjen, no. Szegénykém.

Délben nagy volt a forróság, a felnőttek a nappaliban, lehúzott redőnyök mögött iszogattak.

– Kislyánka, gyere mán be kicsikét. Dzsonicsku, lábhoz. Oszt milyen lett a bizonyítvány? Hoztál-e csupa egyest? – kérdezte hunyorgatva.

Elsápadtam, hogy most mi ez, mi a fenét akar ezekkel az egyesekkel, de aztán anyámra nézve hirtelen eszembe jutott, hogy Franci bácsi ezt mindig összekeveri, ott náluk az egyes az ötös, úgyhogy kezdtem mondani, hogy igen, tiszta ötös lettem. Meg hogy kiváló úttörő. Hogy képzelje el, idén megkaptam a kiváló úttörő kitüntetést és majd mehetek nyaralni, tíz nap múlva indulok is a táborba – augusztus elején kezdődik.

– No jól van. – mondta Franci bácsi. – Az a lényeg, hogy tanuljál. És akkor majd lesz belőled orvosnő, vagy mit én tudom.

Mindig így mondta, mit én tudom, az istennek nem bírta megjegyezni, hogy hogyan kell mondani, de anyámékat láthatólag ez se zavarta, ahogy elnézték Franci bácsi más idegesítő szokásait is, például azt, hogy vastag és húsos orrát állandóan szívogatta.

– És járol-e a diszkotyékába? – kérdezte még. Anyámra néztem, mintha tőle várnám a választ, de aztán apám felelt, hogy dehogy járok, még csak az kellene, hetedikben diszkóba.

– No és a fiúk?

Volt egy szerelmem, egy nyolcadikos, aki rendszeresen megvárt az iskola előtt, de nem ülhettem fel a Simpsonjára. Féltem az apámtól, nem is mertem, úgyhogy a busz mellett jött mindig motorral, én meg néztem ki az ablakon és szívet rajzoltam az üvegre. Ez persze egyáltalán nem tartozott Franci bácsira.

Kiküldtek, hogy csináljam meg a kávét, de aztán sokáig nem kiabáltak értem, úgyhogy leültem a hallban és figyeltem, mit beszélnek. Előzőleg a bácsi arról mesélt, hogy bement valami pofa az üzletébe, és aztán újra, egyre gyakrabban, és mindig levert valamit, képzeljük el, aztán csak úgy kilépett az ajtón. De nem szólt semmit, vagy mit én tudom, mondta, csak nézett, aztán elment.

Ültem kint a tálcával, csipesszel toronyba raktam a kockacukrokat.

– No. És akkor ott lenn voltunk a pincében, és ott engem megvertek. De úgy megvertek ám, hogy az orromon jött a vér, tiszta véres volt mindenem. Hát gondoltam, tik nem fogtok engemet megijeszteni. És akkor hallottam, hogy ez a Milena, hogy ő kiabál, mert verik őtet is nagyon. Kérdezem őket, hogy hát mit csinálnak a feleségemmel. Néznek rám, aztán megint ütnek, erre gondolom, mégiscsak muszáj vagyok megkérdezni, no. Ők azt nem tudhatták, de én tudtam, hogy terhes, úgyhogy mondom nekik, engedjék el nekem a Milenát. Hát erre nem szóltak semmit, csak kimentek, oszt ott hagytak engemet egyedül. Eltelt egy jó darab idő, megint hallottam, hogy a Milena kiabál ám nagyon. Aztán akkor visszajöttek, elibém tettek egy papírt, oszt mondták ám, hogy mindent lehet szépen aláírni, mert a kedves felesége, így mondták, a kedves felesége, már úgyis mindent elmondott. Aláírom, oszt mehetünk is haza. Hát akkor engem hirtelen valami nagy nyugalom szállt meg, és tudtam, hogy most már akármit csinálhatnak, mert ezek semmit se tudnak. Blöffölnek. Ezt a hibát elkövették, értitek: ha nem mondják, hogy a Milena mindent bevallott, akkor talán el is hiszem nekik. De így rájöttem, hogy ezek itten semmit se tudnak. – Ingatta a fejét, szívott egyet az orrán. – Semmit se tudnak. Mer’ a Milena olyant nem csinál.

A torony hatnál leomlott. Bevittem a kávét.

– Nyughatol, Dzsonicsku. Itt e van, ne, de ne a szőnyegen.

Feküdtem a szobámban az ágyon és elképzeltem a szerelmemet, amint verik őt egy pincében. Aztán meghallja, hogy kiabálok, és az őröket fellökve kiront, minden ajtót belök a folyosón és végül rám talál. Ölbe vesz, megyünk föl a fényre. Én vagyok Milena, hosszú szőke hajam van, és ülök a szerelmem mögött a motoron. Nem tudtam, ha két hétre elmegyek táborozni, vajon kibírja-e. Hogy hűséges lesz-e ennyi ideig, vagy talál magának egy másik lányt, egy olyat, akit el tud vinni a dombra motorozni, és akinek nem kell sötétedésre hazamenni, akit egész a kapuig lehet kísérni. Féltem az augusztustól, bár Franci bácsi azt mondta, legyek büszke, hogy az élvonalba tartozhatok, és egészen biztosan orvosnő lesz majd belőlem.

Anyám vitt ki a buszpályaudvarra a kora reggeli gyülekezőre. Mi voltunk az elsők, tanácstalanul álltunk a bőrönddel a hűvösben, de aztán megjött a rajvezető és bemutatott a tárnoki kislánynak, akit gyér hajú, karikás szemű anyukája kísért. Olyan volt a bőrük, mint a sütőpapír. Tetszett nekem ez a név, kicsit olyan volt, mint a titoknok. „Tárnok úr, őfelsége a király hívatja” – és a tárnok siet, hogy kitárja a palota parkra néző ablakait.

Harminchárman lettünk volna, de nem mindenki jött a buszhoz, mert volt, akit a szülei vittek le kocsival, pedig előre megmondták, hogy azt nem lehet.

Négy óra volt az út, senki nem akart énekelni. Közben fokozatosan emelkedett a hőmérséklet, izzott a levegő, a busz nem tudott átmenni a fahídon, mely az országútról a faluba vezetett.

Végül a távolban megláttuk a kastélyt. Nem volt se ódon lovagvár, se pazar újsütetű palota, kiterjedt épülettömeg volt, néhány kétemeletes, és sok, egymásra zsúfolódó alacsony házzal, aki nem tudta, hogy kastély, azt hihette volna, valami városka. Tornyot a buszból csak egyet láttunk, hogy lakóházhoz vagy templomhoz tartozik-e, nem lehetett megállapítani. Varjak köröztek körülötte.

Bekanyarodtunk, aztán megálltunk a hatalmas kovácsoltvas kapu előtt. Éles árnyékok imbolyogtak a fullasztó hőségben, lassan kerültek elő a csomagok a busz gyomrából. A tárnoki kislány álmatagon körbefordult, aztán odahányt a murvára. A magunkkal hozott élelmiszert mind be kellett rakni a közösbe: alufóliába csomagolt szendvicsek, zsömlék, főtt tojások gyűltek az ebédlő hosszú, gyalult asztalán. A csomagjainkat aztán a fal tövében álló padokra raktuk, ahol két ember átnézte a holminkat, hogy nem maradt-e bent valami romlandó, csoki vagy ilyesmi. Közben leültünk az ebédlő összevissza vésett és sikált asztalaihoz, vártuk a levest. Néztünk ki az ablakon: szemben pont az a torony látszott, ami a távolból kiemelkedett a dombok közül. Mint kiderült, egy lakóház tornya, talán a főépületé, jellegtelen kerek alkotmány volt, sivárságát részben borostyán leplezte, apró ablakai most hunyorogva csillantak meg a napban – volt ebben valami, ami eszelősen hatott –, párkányos kiképzésű tetején a bizonytalan, töredezett falcsipkék úgy rajzolódtak ki a kék égre, mintha riadt vagy hanyag gyermekkéz rótta volna oda őket.

A rajvezető néni váratlanul visszajött – rémülten láttam, hogy az én piros hátizsákomat tartja a kezében. Letette a padra, aztán amikor mindenki elcsöndesedett és őt nézte, egy barna, kerek dobozkát húzott elő:

– Ez meg micsoda?

Kiszáradt a torkom, úgy feleltem: pirosító. Anyám vette születésnapomra, egy kis hegyi levegő, mondta nevetve, tudta, hogy mennyire zavart sötét bőröm állandó tompasága. A rajvezető néni elmondta, hogy itt jó levegőn, egészséges helyen leszünk, úgyhogy erre igazán semmi szükségem nem lesz, aztán még megkérdezte, hogy van-e valakinél orvosság, vatta, vitamin, mert azt is nyugodtan le lehet adni, ne kelljen többször mondania.

Tízen feküdtünk egy hálóteremben, a szekrények pedig kint voltak az előtérben.

Este kilenckor leoltották a lámpákat, az ablakok késő szürkületi téglalapjában látni lehetett a parkban szálldosó denevéreket és a ringatózó fekete lombokat. Reggel hatkor volt a riadó, negyedóránk volt megmosakodni, aztán mentünk alaki gyakorlatra és zászlófelvonásra. Fél nyolckor reggeliztünk, utána libabőrösen kocogtunk a kastély körüli úton. Csikorgott a murva, izzadtan és borzongva róttuk a köröket.

A legnagyobb nehézséget a szekrény rendberakása jelentette. Reggel szabályosan be kellett ágyaznunk, aztán élére hajtva elpakolni a ruháinkat. A lepedőt simára kellett feszíteni, a párnát felrázni, a szürke pokrócot pedig a lehetőleg ránctalanra egyengetett paplanra borítani. Ez volt a legmacerásabb, a meghúzott takaró ugyanis folyton behuppadt, ha meg elkészült, nem lehetett ráülni, igaz, erre nem is nagyon volt idő. Nyolc és negyed kilenc között a futásból visszaérkezve vártuk a pontozást. Aki mégis az ágyra telepedett, annak utána sebtében kellett megigazítani, a belépő csapatvezetőket ugyanis már vigyázzállásban kellett fogadnunk. Akinek trehány volt a szekrénye, annak az összes holmiját kiszórták a földre és kezdhette szépen újra a hajtogatást, amíg a többiek elmentek a továbbképzésre.

Jutka, aki a mellettem lévő ágyon feküdt és aki – este, a sötétben elmondta – Pestimrén lakott, nem volt valami nagy mester az ágyazásban.

Az egyik ellenőrzéskor a pontozó gúnyos kérdésére azt felelte, hogy ez „a lepedő természetes göndörsége”. Ebből aztán szállóige lett, minden reggel nézték, hogy hogyan ágyazott a Jutka – ötödik nap már sírva, gombócba gyűrve dobta az ágyneműt a földre és azt mondta, írt az anyukájának, hogy vigye innen haza.

Ebéd előtt hosszan álltunk sorba az orvosi szoba előtt, ahol mindenki kapott egy C-vitamint az álmos tekintetű, strandpapucsos orvosfiútól. Több lánynak is tetszett, de én – noha egyetlen férfinevelőnk se volt – még képzeletben se tudtam ráfanyalodni erre a sápadt, kese hajú fiúra, akinek kiálló szemfogai a fizikatanárunkra emlékeztettek. Az első hét végén a tárnoki kislány eltűnt. Senki nem tudta, hova lett – nem láttuk, hogy érte jött volna valaki, és el se köszönt senkitől.

Délután kivételesen nem volt foglalkozás, lementünk a faluba: vehettünk fagyit, aztán elvittek minket az Ajándékboltba, ahol mindenki vásárolhatott valamit a szüleinek. Voltak itt képeslapok, sokan csak azt vettek, meg lehetett falra akasztható kis faképeket is kapni, amelyekbe bele volt égetve a kastély rajza a falu kacskaringós betűkkel írt nevével.

– Nem tetszik a kastély? – kérdezte Ági néni, mire vonogattam a vállam, hogy nincs nálam elég pénz. – Idegeneknek sosem tetszik – felelte. Aztán mégiscsak kiválasztottam egy zöldellő partot ábrázoló képeslapot. A folyópart egyébként egyáltalán nem így festett, a holtág a vízszabályozás miatt teljesen leapadt, a környéket állandóan belengő furcsa, rothadó pára állítólag a szikkadó mederből szállt fel és terült szét az egész folyóvölgy felett. Ági néni hazafelé folyamatosan magyarázott, egyszikűek, kétszikűek, Jutka meg szedte a virágokat. Nekem fájt a vállam: nem szóltam senkinek, pedig már napok óta volt rajta egy duzzanat, mintha megcsípte volna valami.

Éjszaka az egyik lány, egy kövér és asztmatikus hetedikes bepisilt. Jutka vette észre. Már hajnalodott, csiripeltek a madarak, hűvösség töltötte be a termet, kint csikorogtak a konyhások léptei a murván. Jutka felkeltette a lányt, aki üres tekintettel ült az ágyon, és csak sokára értette meg, hogy a lelógó, nedves lepedőt el kell valahogy tüntetni. Pizsamában toporgott, amíg kivettük alóla, aztán Jutka kiment a mosdóba, hogy kiöblítse. A lány közben visszafeküdt, én meg megígértem, hogy nem mondjuk meg. A kiöblített lepedőt próbáltuk a párnája alá dugni, de kilógott, úgyhogy végül összecsavarva egy zacskóba dugtuk és egyszerűen kidobtuk. A zörgésre közben mások is felébredtek, úgyhogy kinéztem az ablakon, nem jön-e valaki. Ági néni szobájának teraszáról éppen lelépett az orvos, egy szál pólóban indult a hajnali hidegben a Kastély felé. Még öt nap, gondoltam. Még öt év – és akkor férjhez is mehetek.

Délután a fürdésnél észrevettem, hogy kilyukadt a vállam. Ott, ahol addig a vörös duzzanat volt, most egy mély, kerek lyuk tátongott és szivárgott belőle a genny. Az orvos tűnődve vizsgálgatta, leragasztotta, aztán adott még egy C-vitamint. Ne fürödjek, mondta, mert az nem tesz jót. Különben meg majd begyógyul, fűzte hozzá és elnézett a levegőbe, mintha a széljárást kémlelné, a délutáni meleggel ugyanis megint kellemetlenül felerősödött a holtág émelyítő, megfoghatatlan bűze.

A fürdést egyébként is utáltam: egy hatalmas betonmedence szélén kuporogtunk a törölközőnkön, aztán sípszóra mindenki a vízbe tódult és fröcskölni kezdett, mintha egy vidám gyerekfilm pancsolós jelenetéhez statisztálnának. Ültem a napon a lyukkal a vállamon és arra gondoltam, hogy jön már értem a szerelmem motoron, már itt van a faluban, áll a kovácsoltvas kapu előtt és kérdezősködik, bemondja a nevem, hát persze, bólint a portás bácsi, a római hármas épületben van.

Éjjelre belázasodtam. A láz nagy puha árnyékokkal és tompuló zajokkal jött, forgolódva próbáltam hűvös területeket találni az átforrósodott lepedőn. Később elmozdultak a körvonalak, rázott a hideg, úgyhogy tapogatózva megindultam a felügyelőtanár szobája felé. Aludt mindenki, lépegettem mezítláb az ágyak között, jól esett a kő hidegsége. A hálóteremből egy kis közlekedőbe lehetett lépni: egyik oldalon a takarítószereket tartották, másik oldalon Ági néni ajtaja nyílt. Bekopogtam, de nem jött válasz. Egy ideig tanácstalanul álldogáltam, aztán lenyomtam a kilincset. Először az ágyra néztem, de üres volt. A homályban csak a feldúlt ágyneműt tudtam kivenni a földre dobott ruhákkal. Ági néni a másik oldalon, meztelenül és szenvedő arccal állt négykézláb a földön, közvetlenül mögötte pedig az orvos, mintha épp talicskázás közben engedte volna el a lábát. A férfi lassan felém nézett, és nem tudom, felismert-e a sötétben, nekem mindenesetre az volt az érzésem, hogy tekintete egy pillanatra találkozott az én lázas és értetlen tekintetemmel: aztán lassan visszafordult, mint aki csak valami jelenést látott, én pedig lenyomtam az alumíniumkilincset és visszahúztam az ajtót.

Nem bírtam elaludni, zakatolt a fejem, hányingerem volt. Reggel futás közben hirtelen megfordult velem a világ, félrebillent az égbolt a szemközti épület tetejével. A kőfalig támolyogtam, aztán leültem a földre. A sötét árnyék, amit tegnap ilyenkor észrevettem a füvön, nem falevél, hanem egy halott denevér volt. Kézbe vettem, néztem az apró, ősmadárszerű karmokat, a finom kis bőrlemezkéket a szárnyon. Bársonyosan puhák, foszlékonyak voltak a redők, mint egy kettészelt gomba fejében a spóralemezek. Fogtam, beraktam egy nagy lapulevél alá és mentem a többiek után, akik már lefutották a kötelező köröket.

Délutánra úgy felment a lázam, hogy be kellett feküdni a betegszobára. Amikor a városi kórházban újra felébredtem, az első gondolatom a kis denevér volt. Hogy vajon mi lett vele, ott hagyták-e a levél alatt nyugodni, vagy valaki összeszedte, amikor gereblyéztek. Úgy döntöttem, hogy ott maradt, hogy csak aludt, aztán magához tért, hogy visszatért a Kastély padlására denevértársaihoz, éjszaka pedig majd ott szálldos a parkban lebegő testvéreivel.

Vérmérgezésem volt. Jöttek-mentek a nővérek, zörögtek a folyosón az edényekkel, hajnalban felráztak, bedugták a hónom alá a hőmérőt. Fájt, amikor bekötötték az infúziót, de meg is könnyebbültem, tudtam, hogy innen már nem küldenek vissza a Kastélyba. Sem holnap, sem máskor. Most már egész biztosan mehetek haza.

Másnap megérkeztek a szüleim. Apám szitkozódva emlegette az állat tanárokat és a fapina, KISZ-buzi nevelőnőket, anyám pedig riadtan csitítgatta, miközben a kisvárosi kórházban a piros hátizsákot pakoltuk össze.

Anyám utána sokszor mondogatta, hogy el van képedve a szekrényemen: élére hajtott ruhák, mintha nem is az ő kislánya lenne. Aki egyben veszi le a harisnyáját a nadrággal, akinek ki kell vágni a rágógumit a hajából, és aki most lám, egyvonalban rakja le a cipőjét az előszobában.

A vállam lassan begyógyult, a kicsi vulkán helyén gyöngyházfényű heg lett, de még majd’ két évet kellett várnom arra, hogy valaki a délutáni szoba homályában kigombolja a blúzomat és vigasztaló csókot nyomjon arra az azóta is sajgó foltra.

Franci bácsi elmaradt, Vica mama meghalt a Hernád-parti ház alagsorában, a szép Milena tényleg nem kapta meg a pozsonyi állást, ahogyan később sem kapott soha, semmilyen állást, a második vetélése után pedig Karlovy Varyba utaztak fürdőkúrára, hogy kicsit megerősödjön. Gyermeke sohase lett, évek múltán egy halvaszülés végleg meggyőzte a sors akaratáról, amely valami titokzatos okból Franci bácsi mellé rendelte őt élni, hogy mindvégig szőke árnyékként kísérje, nevessen a viccein, az agyvérzése után pedig haláláig ápolja valószínűtlen és hallgatag ragaszkodásával.

De mindez akkor még a távoli jövő volt, Milena töretlen szépségében ragyogva lökte ki hosszú, aranyszín lábait az autóból, Franci bácsi ugyanolyan lassan kászálódott, Dzsonicsku pedig két év után is változatlan izgalommal pattant elő, hogy mohón átölelje az első közeledő lábszárat. Ezen a lábszáron most egy gézkötés volt, a felforrósodott kipufogó ugyanis mély, kerek sebet éget a vádlira, ha az ember elővigyázatlanul, nem terpeszben ül fel a vezető mögé a Simpsonra.

– Dzsonicsku, pfuj, nem mégy el onnét! Hát te meg mifenét csináltál a láboddal, angyalom?

Milena is a kötésre nézett, meg a szüleim is, mintha most látnák először.

– Én? Semmit. Motoroztam.

– Na gyere befele, kislyányka. Hoztam neked új ruhát. Meg mit én tudom.

Langyos tej

(Vonalkód)

Előre lejátszottam a fejemben az egész történetet. Gyakran szórakoztam egyébként ilyesmivel: kidolgoztam a jeleneteket, megírtam a párbeszédeket, aztán nem volt más hátra, mint várni, hogy a valóság több-kevesebb bakival lejátssza, amit elterveztem. Az elképzelt jelenetsor általában sokkal színesebb, pergőbb volt, mint a megvalósuló, kimondott szavakból és mozdulatsorokból álló élőfilm, amelyet a véletlen teletűzdelt fölösleges szünetekkel, kitérőkkel, sőt, időnként teljesen el is rontott.

Hetek óta vártam az érkezését. Elképzeltem, ahogy a vakítóan fehér magyar télbe megérkezve lerakja a bőröndöket és mosolyogva körbenéz. Ismételgettem magamban a helyzethez illő angol mondatokat, nehogy belesüljek a szerepembe. Számtalanszor, különböző nézőpontokból pörgettem le a jelenetet, amint belép a szobámba, és én megmutatom neki az előre kiürített szekrényt.

Abban a belső filmben rózsaszín volt a télikabátja. A leveleit ugyanis halványrózsaszín papíron írta, a képen pedig, amit magáról küldött, szintén rózsaszín pulóverben állt egy fehér kerítéses ház előtt.

Egyetlen rózsaszín pulóverem volt, az is bolyhosodott és kezdte elveszíteni a színét a sok mosástól, az ujja pedig alig ért könyék alá, mert a szüleim még nyolcadikos koromban hozták Bécsből, két év alatt pedig tíz centit nőttem. A világoskék papucs, amit a pulóverrel együtt kaptam, már nem is jött rám, de nem volt szívem kidobni: elöl tartottam a szobában, mintha épp most bújtam volna ki belőle, vagyis tulajdonképpen dísztárggyá lényegítettem. Érdekes, a felnőttek is így voltak ezzel: különös, áhítatos tisztelettel kezeltek minden tárgyat, ami Nyugatról érkezett, nagybátyám például a konyhaszekrény tetején sorakoztatta a kiürült sörös dobozokat, mintha a Gösserekből és Heinekenekből álló sorfal színes katonái győzedelmesen átmentettek volna valamit abból az elérhetetlen, villódzóan izgalmas világból, amelyben illatos nők és surrogó autók haladtak a reklámoktól tarka utcákon. A Nyugatról érkezett dolgok ismérve a vonalkód volt: a kis fekete csíkok mágikus vonzerővel ruházták fel az egyébként érdektelen holmikat is, a kód ugyanis egy másik, létezésében megközelíthetetlen világ hírnökeivé avatta őket, egy olyan világéivá, ahol a tárgyakat fényes dobozokba és csomagolópapírba, az emberi testeket pedig puha kelmékbe burkolják. Soha, senki nem tudta nekem elmagyarázni, mire is szolgálnak tulajdonképpen ezek a vonalkák az apró számsorral. Beavatottnak számító osztálytársam, akinek szülei rendszeresen a közönséges halandóknak elérhetetlen diplomataboltban vásároltak, csak annyit mondott, hogy a pénztárnál leolvassák a kódot és abból mindent tudnak. Bizarr módon nekem erről a rabok csuklójára tetovált szám jutott eszembe, amiből visszakereshető az elítélt neve, kora és neme, csakhogy a vonalkód nem a családi suttogásból ismert pokol, hanem a szintén suttogva emlegetett földi mennyország létezéséről adott hírt: a túloldali világéról, amelyben minden van, ahol mindenki szép és boldog, sőt, érthetetlenül fiatal is. Kamaszként legalábbis így képzeltük. Ha ugyanis az utcán különösen jól öltözött és szép embereket láttunk, a felnőttek mindig megjegyezték, hogy ezek biztos nyugatiak.

Robi, az osztálytársam szintén Bécsből kapta azt a kék színű, fényes bőr hokikorit, ami abban a szezonban a Műjégpálya legirigyeltebb profi cuccának számított. (Később a Ferinek is lett.) Attól fogva minden délután kijárt a jégre, hogy tegyen egy-két kört a kibontott hajjal vihorászó fehér cipős lányok és a csehszlovák hokikoris, irigykedő fiúk között.

Karácsonyra én is kaptam egy új pár korit a szüleimtől, akiket csak nagy nehezen tudtam lebeszélni a nőiesnek gondolt, kismamacipőre emlékeztető műkorcsolyáról, és akik hosszú alkudozás után mégiscsak megvették nekem a sportbizományiban a szerintük ormótlan fekete-fehér Alpinát. Én ugyanis nem nőies akartam lenni, hanem vagány: tulajdonképpen az egész korizással Robinak akartam imponálni, ahogyan neki szóltak a farmeromra golyóstollal felírt szövegek is, és ahogy miatta böktem át egyszer délutáni magányomban a fürdőszobatükör előtt tűvel a fülcimpámat. Szánalmasan festhettem a kisebesedett lyukban fityegő biztosítótűvel, de tudtam, hogy Robi nem szereti a nőcis csajokat, ezért próbáltam a lehető legvadabb ötletekkel felhívni magamra a figyelmet. Sajnos a jégre csak szombatonként járhattam, a közbeeső napokon a szünetekben, rövid beszélgetéseink alatt igyekeztem őt elkápráztatni a fekete körömlakkal és pandaszerűen árnyékolt szemeimmel.

Kathy bő két héttel később jött meg, mint azt eredetileg ígérte. Mondták, Szegeden élő rokonait látogatta meg, akikkel eleddig sohasem találkozott, de akik visszavárták még a nálunk töltött két hét után, hogy megismertessék a család falun élő tagjaival is.

Biztos jól elbeszélgettek, vihogtunk a folyosón: disznótor, halászlé, palacsinta, Jimmy Carter.

A téli verőfény helyett szakadt az eső. Az amerikai kislány piros, steppelt kabátban érkezett. Mindene piros volt, még a gurulós bőröndje is, a haja pedig, amelyet a fényképen barnának láttam, vakító szőkén bukott elő az autóban lehúzott kötött sapka alól. Begyakorolt mondataimmal nem volt mód előrukkolni, a szakadó esőben ugyanis gyorsan ki kellett pakolnunk az autóból, a házba lépve pedig megdöbbenve figyeltem, hogy anyám nem veteti le vele a sártól csöpögő cipőt. Eddig egyetlenegyszer tapasztaltam csak, hogy a családi szabályok nem mindenkor és nem mindenkire érvényesek, akkor, amikor leendő gimnáziumi osztályfőnöknőnk még a tanév megkezdése előtt fölkereste családunkat, és anyám nevetgélve tessékelte be a zuhogó esőből. Kathy is megkérdezte az edzőcipőre mutatva, hogy levegye-e, de anyám kedvesen rázta a fejét, miközben én zokniban toporogtam, hogy végre vállfára tehessem a steppelt piros kabátot. Kathy tehát szőke volt és rettenetes fogszabályzót viselt. Anyám már a levest merte, mire végre összeraktam magamban az angol mondatot és hangosan meg mertem kérdezni, mióta ilyen világos a haja. Nem értette, amit mondok. A tányér fölött felém fordította hamvas, pici kis anyajegyekkel pöttyözött arcát és érdeklődve mosolygott. Még egyszer el kellett ismételnem a kérdést. Megint nem értette. Ha akkor a szüleim nem bámulnak feszülten, ha apám arcára nem ült volna ki a villámgyors fejszámolás minden lépése, ha nem tudtam volna, hogy azt mérlegeli, mennyibe is került idáig a négy évi különóra angolból, ha anyám zavart mosolyából nem az sugárzott volna vissza apámra, hogy ő, ugye, ezt előre megmondta, akkor bizonyosan a hajamra kezdek mutogatni, így viszont feladtam a dolgot, végül is tökmindegy, mióta szőke, felőlem kopasz is lehetne.

Néztem a levesben tekergődző tésztákat és azt latolgattam, benne van-e a fogszabályzó a szótárban. Kathy még egy ideig szemezett a tálból sárgán meredő tyúklábbal, amiről anyám többször is megkérdezte, hogy kéri-e, aztán elmutogatta a szüleimnek, hogy aludni szeretne. Mivel az előbb beégtem a kérdésemmel, most már tolmácsként se fordult hozzám, csak akkor tiltakozott, amikor a piros bőröndöt felvonszoltam a szobájába. Vagyis az én szobámba, ahol tegnap rendet kellett tennem. Kathy elismerően nézett körbe, a szüleim legalábbis azt szűrték le a szüntelen ókból és tenkszekből, hogy nagyon tetszik neki a hely. Még mindig rajta volt az edzőcipő.

Reggel nem volt szabad zajt csapni, mert az amerikai kislány aludt. Anyám odáig ragadtatta magát, hogy azt kérte, halkan húzzam le a vécét. Mondtam, hogy halkan nem tudom, úgyhogy vagy lehúzom, és akkor felébred és megissza a reggeli kakaóját, vagy egyáltalán nem húzom le, és akkor tíz óra tájt szembesülnie kell majd az üres házban azzal a rettenetes ténnyel, hogy a magyar ember reggel szarni szokott. Anyám közönségesnek és undoknak minősítette a megjegyzésemet, aztán megkérdezte, hogy szerintem ne tejeskávét csináljon-e a lánynak, mire mondtam, hogy de, mind a kettőt, meg tartalékba teát is, de talán fel kéne hívni interurbán a szüleit, mielőtt fölébred, és megérdeklődni, hogy mit szeret a legeslegjobban. Anyám ezt már nem bírta tovább és kiordított a konyhából, hogy ők tulajdonképpen áldozatot hoznak, Kathy igazából az én vendégem. Visszaszóltam, hogy ez azért hangosabbra sikerült, mint a vécélehúzás. Ezzel meg is érkeztünk a mindkettőnk számára ismerős terepre. Innentől tudtuk a végszavakat, ismételtük a mindennapi ingerült párbeszédet, amelynek kiszámítható fordulatai a hálátlan vagy, csakis a te érdekedben, tudomást sem veszel róla és úgy élsz itt, mint egy albérl ő kulcsmondatok köré szerveződtek. Sapka nélkül indultam el otthonról, és amikor látótávolságon kívül kerültem, azonnal feltekertem a farmeromat, a belső felén, a hajtókán voltak olvashatók ugyanis azok a golyóstollas feliratok, amelyek ellen anyám olyannyira tiltakozott. Fogalma sincs, mi van belül, fogalmaztam meg magamra is vonatkoztatva a dolgot, egyáltalán nem gondolva végig, hogy anyám kifordítva mossa a nadrágokat. A farmert is.

Robi reggel elkésett az első óráról, úgyhogy csak a nagyszünetben tudtunk rendesen beszélgetni. Elképedve hallgatta a kis steppelt kabátos majomról szóló előadást, amelyben Kathyt buta arcú kis fogszabályzós patkánynak festettem le, nyafogó hanggal és szemüveggel fejelve meg a leírást.

A hét minden napján újabb adalékokkal szolgáltam az amerikai kislány hülyeségéről, iskola után meg rohantam haza, mert félt a kutyánktól, aki emiatt egy szűk kifutóba volt zárva, úgyhogy délután mindig el kellett vinnem sétálni. Robi csak a villamosmegállóig kísért, sietett a jégpályára, de addig nagyokat röhögtünk azon, hogy Kathy hogyan ejti Duran-Durant, és milyen idétlen, amikor beakadnak a salátadarabok a fogszabályzójába.

Dzsán-Dzsán.

Komolyan. Így, hogy Dzsán-Dzsán.

Nem eszik húst.

Mindent lefényképez. Még a buszvégállomást is.

Reggel langyos tejet iszik, le kell szedni a bőrét.

És egy fehér macival alszik!

Ezt már a villamosról kiabáltam Robi után, aztán figyeltem a hátát, ahogy a vállára akasztott kék korcsolyákkal távolodik. Milyen széles a válla.

Szombaton verőfényes, szikrázó téli napra ébredtünk, éppen olyanra, amilyenre Kathy érkezését terveztem eredetileg.

Anyám megkérdezte, nem viszem-e ki az amerikai kislányt a jégpályára. Olyan szép az a liget.

– Nincs is korija – vágtam rá.

– Nem baj, majd béreltek.

Apám sietett a segítségemre azzal, hogy az ciki, szerinte Kathy nem fog fölvenni egy olyan cipőt, amibe mindenki belebújik, de – jutott eszébe rögtön – szedjem csak elő a szekrényből az én két évvel ezelőtti fehér műkorimat, hátha az jó neki.

– Nem lesz jó – mondtam.

Jó lett.

Kathy vastag fehér pulóverben és fehér, kötött sapkában jött, amit aztán az első kör után levetett és kimelegedve rázta a haját. Egész jól megy neki, gondoltam. Jobb lett volna, ha nem, vagy alig tud korizni, könnyebb lett volna szabadkozva ráböknöm egy csetlő-botló kislányra, vonogatva a vállamat, hogy mit lehet tenni, muszáj volt magammal hoznom. Mint egy hülye kistestvért. Robi vett nekünk teát, aztán hátrafelé koszorúzva eltűnt a tömegben, hogy fél perccel később szikrázva fékezzen Kathy mögött. Egyszer-kétszer bemutatta még ezt a fékezős trükköt, aztán előadta, hogy kell hátrafelé menni. Kathy elesett, fölsegítette. Megfogta a kezét, és maga után húzta befelé, oda, ahol egy elkerített kis körben cikáztak az igazi menők.

– Elmegyek kajáért – kiabáltam utánuk, és csak miután sorra kerültem, vettem észre, hogy nincs is nálam pénz, beadtam a pénztárcát a ruhatárba a táskákkal együtt.

Kicsit még tébláboltam, elmentem vécére, de sorban állás közben is folyton a fényes kék korit lestem. Nem voltak sehol.

– Na mi az, nem hoztál?

A pálya túloldalán ültek egy kis padon.

– Hány napig maradsz? – kérdezte Robi, és a tagolt hangsúlyozásból tudni lehetett, hogy többedszerre kérdi, csak Kathy nem érti. Erre orkánkesztyűs ujjával egy kerek napocskát rajzolt a jég fehér porába, utána meg egy kérdőjelet.

– How many days?

– Holnap megy el – feleltem. – Úgyhogy este csomagolnia kell. – A hangommal fel lehetett volna kockázni a jeget.

Kathy nem jött velem a ruhatárba, hanem Robival maradt, és amikor közeledtem a teázóhoz, láttam, amint Robi épp visszaad egy tollat a kiszolgáló fiúnak, aztán Kathy kezébe nyomja a cédulát, nyilván a címével. „How many days?” A barom.

Hazafelé nem szóltunk a buszon egy szót sem. Kathy elaludt, úgy kellett felrázni. Korán lefeküdt, elvonult a fehér macijával.

– Biztos elfáradt. Beszélgettetek sokat? – kérdezte anyám, aki nagyon elégedett volt, hogy ilyen szépen haladok az angollal, és biztos volt benne, hogy a következő héten még sokat fogok tanulni, mert ez a titka, csak így lehet, ráadásul milyen kedves és szerény ez a kislány. Be ne szarjak. Este leszedtem a fekete körömlakkot, de nem jött le teljesen, oldalt valahogy beült a köröm széleibe, olyan volt, mintha földet túrtam volna. Pedig elfogyott egy fél üveg aceton.

Másnap Robi már háromnegyed nyolcra beért, de hozzám se szólt, kiment a fiúvécébe cigizni. A nagyszünetben se jött oda, az utána következő két történelemóra között pedig a tanárnő sose tartott szünetet, így tudtam, hogy aznap már nem fogunk beszélni.

A nő egyébként az osztályfőnökünk volt. Nagy, tésztatestű, negyvenes családanya, akinek érdektelen és széles arcában csak a szokatlanul ritkán ülő fogak voltak képesek legalább rövid időre lekötni a figyelmemet. Nagyon öregnek tűnt, végtelen lassan, hangsúlyok és szünet nélkül beszélt, semmitmondó vázlatpontokban összegezve az elmondottakat. Kezdettől meg akart bennünket nyerni, de közvetlennek szánt gesztusait inkább modorosnak éreztük. Ezt is utáltam, ahogy felült az első padra, cipős lábát a támlának támasztva. Ma véletlenül nem hozott magával könyvet. Az enyémet kérte el, én ültem hozzá a legközelebb. Barna kreppharisnyát viselt, ettől még dagadtabbnak tűnt a vádlija, a szőrök pedig a vastag anyagon is átütöttek. Legalább borotválná le. Én is le szoktam, pedig nekem nem ennyire szőrös. Ezen tűnődtem, amikor hirtelen eszembe jutottak a könyvembe rajzolt mondatok.

Gyakran írtam titkos üzeneteket a lapok aljára. Megnyújtottam a betűket, annyira, hogy szinte pálcikává torzultak, ettől a leírt szó úgy festett, mintha pár egymás mellett futó csík lenne csak. Ha pedig a betűk szárát meg is vastagítottam, a titkos felirat olyan lett, mint egy vonalkód: ahhoz, hogy kibetűzd, más szögből kellett nézned. Ha megdöntötted a könyvet és úgy tartottad, ahogyan egyébként olvasás közben soha, a rövidüléstől olvashatóvá vált a felirat. Nagy munka volt egy-egy ilyet elkészíteni, időnként úgy belefelejtkeztem a húzogatásba, hogy észre se vettem, ha szólítottak.

Az óra most is iszonyú lassan telt, egyetlenegyszer neszeltem csak fel a géprombolók szóra: úgy látszik, összefoglalót tart, gondoltam. Amikor legközelebb felocsúdtam, érzékeltem, hogy valami szokatlan történik. Az osztály csendben figyelt, a tanárnő pedig laposan, szinte vízszintesen tartotta a szeme előtt a könyvemet.

– Jé, de érdekes.

Ide-oda billegtette, hunyorgatott.

Az osztály várakozva figyelt, ő pedig úgy érezhette, nem szabad kihagynia ezt a véletlenül adódott lehetőséget, át kell lépnie azt a láthatatlan határt, amelyet – sejtette azért – soha tanár át nem léphet, és ha ez az ára a soha meg nem ízlelt cinkosságnak, akkor ám legyen, egy lelket beáldozhat a többi huszonnyolc rokonszenvéért. Egy pillanatra se nézett rám, ez hozzátartozott a játékhoz.

– Jé, de érdekes – ismételte meg. – Valami ide van írva.

Rövid hatásszünet.

Innen már nem visszakozhatott, megdöntötte a könyvet és felolvasta.

Tudtam, mi következik, az időrendi táblázatnál volt nyitva.

– Szeretlek, édes Robi.

Mozdulatlanul, levegővétel nélkül ültem, még a papírzsepit se mertem elővenni, nehogy a felkavarodó és megnyíló levegő terében láthatóvá legyen megsemmisült, védtelen testem. Ott ültem ugyan, de csak mint egy báb, egy saját életében szerepet gyakoroló statiszta, akire ezúttal tökéletesen igaz volt a tanárnő oly gyakran emlegetett kifogása: nem vagy jelen. Az osztály nem röhögött, nem vett részt a játékban, hallgatagon ült, mintha dolgozatra várna.

Csöngetéskor vettem először levegőt, addig úgy tűnt, a mellkasomban rekedt lélegzet gonosz, fülledt gázai megtöltik az agyamat is, kegyetlen és keserű képek kavargásával csillapítva a pulzusomat. Láttam őt szétroncsolt arccal, betegen, tolókocsiban, de kapkodó képzeletem nem talált rá arra az egyetlen enyhülést adó jelenetre, amelyben eleve adott szerepeink megcserélődhettek volna.

A tanárnő, aki soha nem szokott ilyenkor szünetet tartani, feltápászkodott a padról, a könyvemet lezseren visszadobta a füzet mellé.

– Le kell szaladnom egy percre a tanáriba, ne menjetek ki. Jövök vissza.

Gyorsan kellett döntenem, olyan gyorsan, hogy át se gondolhattam részleteiben a tervemet.

Utánaszóltam a folyosón.

– Tanárnő! Beszélnem kell... a... tanárnővel.

Közömbös arccal fordult meg, csak a szemében, a vaksi, szürkés kis szemében bujkált valami beazonosíthatatlan, leginkább kárörömre emlékeztető fény.

– Sürgős? Máskor nem ér rá?

Nem engedhettem szabadjára az indulataimat, minden azon múlt, meg tudom-e ütni azt a félhangot, ami most megállítja. Nem mutatkozhattam se túl riadtnak, se fenyegetőnek.

– A szüleim... jönnek majd... beszélni a tanárnővel... a kórházról...

Meglepődött, másra készült. Ez az. Belelendültem.

– A tanárnőnek... már akartam beszélni róla, hogy megjöttek a leletek...

Többen kikukkantottak az osztályból és látták, amint ott állunk egymással szemben a folyosón. Zavarba hozta a helyzet, úgy festhetett, mintha számon kérném az előbbi tréfát.

– Gyere le a tanáriba – mondta.

Útközben már formálódtak bennem a mondatok, és a lépcsőn – a karizmatikus, nagy színésztehetségek ismerik ezt – váratlanul megbotlottam, verejtékezni kezdtem, az arcom pedig kipirult.

A tanári szoba dohányzóknak elkülönített sarkában ültünk le: kelletlenül, kötelességtudó kíváncsisággal fordult felém, miközben – láttam – az órájára pillantott.

Úgy fogtam bele, mint akire semleges, hivatalos üzenetet bíztak, amelyet ideje továbbadnia. Se a hangsúlyaim, se az arcom nem árult el semmiféle érzelmet. Azt is tudtam, hogy mondandómat nem szabad bő lére eresztenem, hogy az esetleges részletek kérdéseket szülhetnek, a kérdések pedig még rövid távon is veszélyesek, hiszen sejtettem, hogy úgyis csak néhány órányi szenvedéssel vehetek elégtételt azért az egy, megmásíthatatlan percért.

– Mostanában... olyan fáradtnak éreztem magam. – Ez úgy hangzott, mint egy vallomás. – Biztos a tanárnő is... észrevette.

– És?

– És anyukámék elvittek orvoshoz... és kiderült... szóval... most kaptuk meg a leleteket és kiderült, hogy... – itt szemérmes, rövid hatásszünetet tartottam – kiderült, hogy leukémiás vagyok.

A tanárnő ijesztően elsápadt. Moccanatlan hallgatását kihasználva még elmondtam, hogy valószínűleg hosszabb kórházi kezelésnek nézek elébe, hogy tulajdonképpen most sem érzem túl jól magam és igazából a szüleim nem is akarták, hogy a héten még iskolába jöjjek, mert a kezelés előtt nagyon ki kell pihennem magam és sok vitamint kell ennem, de én be akartam jönni, tudja, mi miatt, itt jelentőségteljesen felnéztem rá, szóval hogy én most egy ideig hiányozni fogok és a tanárnő is nekem, de... Alig tudtam leállítani magam. Szerettem volna még hozzátenni, hogy mi legyen, ha véletlenül meg találnék halni, de ösztönös arányérzékkel inkább csak sejteni engedtem, hogy a végkifejlet lehetőségei között bizony ez is szerepel, méghozzá nem kis eséllyel. Közben valóban hevesen izzadtam, sőt, valamiért a szemem is könnyezni kezdett, ami ugye, a leukémia egyik nyilvánvaló tünete. Mivel soha nem volt még alkalmunk ilyen személyes, mondhatni, intim beszélgetésre, s az együtt töltött csaknem két év során sose volt oka rá, hogy kétségbe vonja a szavaimat, képtelen volt bármi értelmeset válaszolni. Együttérzőnek szánt tekintetén átütött valami bosszús türelmetlenség, mintha azt mondta volna a szeme: már csak ez hiányzott.

– Nem... akarnál most... hazamenni? – kérdezte elváltozott hangon.

Ültem mozdulatlanul, mint akinek valójában már arra sincs ereje, hogy felálljon innen, mint aki utolsó energiatartalékait élte fel az elmúlt órák alatt.

Megkérdezte, hogy elkísérjen-e valaki és megígérte, hogy mihamarabb beszél a szüleimmel, addig is biztosított róla, hogy nem kell aggódnom a lemaradás miatt, és többször is elmondta, hogy én most semmi mással ne törődjek, kizárólag az egészségemmel, és közben annyira belelendült, hogy még a kezemet is megszorongatta, mint egy betegébe bátorságot öntő doktor néni. Ettől aztán hirtelen zavarba jött és felállt.

Rég becsöngettek, mire visszaértünk az osztályba. Amíg a táskám pakoltam, éreztem a hátamon a többiek zavart, értetlen tekintetét. A tanárnő közben elkezdte az órát, és amikor kiléptem a teremből, betegségtől fátyolos tekintetem még egyszer, talán utoljára hordozva végig az osztályon, sokatmondó pillantással köszöntem el tőle.

– Vigyázz magadra – szólt utánam, én pedig becsuktam magam mögött az ajtót és úgy vánszorogtam, mint akinek tényleg nincs jártányi ereje se.

Az alagsorba mentem, egyenesen az öltözőszekrényekhez. Robié a legszélén volt: a bádogszekrény és a fal közti ficakban tartotta a korit és a hokiütőt, máshol nem is fértek volna el. A szekrénye tele volt pakolva minden szarral, lemezek és anorák a polcon, alul a tornacucc. Felvettem a kabátomat, sapkámat, felhúztam a kesztyűt. Aztán vállamra kanyarítottam a kék korcsolyát és kivettem az ütőt. Az udvaron keresztül a hátsó kapun mentem ki, féltem ugyanis, hogy ha a főbejáraton át lépek az utcára, akkor a teremből megláthat. A tanárnő ritkán járkált óra közben, de most tartottam tőle, hogy utánam néz.

A sarokig a biztonság kedvéért vánszorogtam, a villamoson viszont már úgy támasztottam magam mellé a hokiütőt, mint valami dárdát. A két kori a fűzőjével volt összekötve, a Körtérig alig tudtam kicsomózni, be is szakadt a körmöm. Így meghúzni, a hülye. Tetszett, hogy az utasok azt képzelhetik, a jégre megyek. Törékeny, leukémiás kislány hokifelszereléssel.

Az egyik cipőt a Villányi úton dobtam ki egy fémkonténerbe, a másikat a Karinthy Frigyes út végéig cipeltem, ott hajítottam egy kukába. Az ütőt képtelenség lett volna kettétörni. Fogtam és betámasztottam egy kapualjba: jó lesz még valakinek.

Reméltem, hogy Kathy nem lesz otthon. Azt szerettem volna, hogy soha többé ne kelljen találkoznom vele, hogy hajnalban és titokban, búcsú nélkül vigyék el, mint az előző kutyánkat, hogy hírét se kelljen hallanom, hogy úgy törölhessem ki az emlékezetemből, mintha sose lett volna.

Ahogy a kertkaput nyitottam, már megéreztem, hogy nincs ott. Valahogy másképp ugatott a kutya. Farkcsóválva, boldogan rontott a kifutó kerítésének: várta a sétát.

Odaléptem, mint aki ki akarja engedni, aztán az utolsó pillanatban visszazártam a kiskaput és hátat fordítottam neki. Láttam, hogy be van fagyva a vize. Vadul, csaholva ugrott a dróthálónak: azt hitte, ez valami új játék. Amikor behúztam magam mögött a bejárati ajtót, akkor rájött, hogy becsaptam, hogy valamiért nem megyünk sétálni, hogy ott marad bezárva a kétszer kétméteres kifutóban.

Megmelegítettem az ebédet, tányérra tettem, aztán az egészet a vécébe kotortam, a villát és a tányért pedig betettem a mosogatóba. Utánadobtam egy összegyűrt szalvétát is.

Ruhástól végigfeküdtem a kanapén és koncentráltam. Figyeltem, ahogy sejtenként, fokról fokra fehéredik el a vérem, mert úgy képzeltem, hogy a leukémia az valami ilyesmi, olyan érzés, mintha belülről sápadna el az ember, apránként, alattomosan, visszafordíthatatlanul.

Kintről behallatszott a kutya egyenletes, éles vonítása és a zörgés, ahogy a vizestálat tologatja. Arra gondoltam, hogy ha most felvágnám az ereimet, a csuklómból sűrű, fehér folyadék csöpögne végtelen lassúsággal a szőnyegre és úgy alvadna bőrösre estig, mint a langyos tej.

Fekete hóember

(Vonalháló)

A kockás füzetet, ami tulajdonképpen nem kockás, hanem négyzethálós, mert a kocka, ahogyan ezt nyilván mindenki tudta már a 2/a osztályban, az egy térbeli dolog, ugye, szóval a négyzethálós füzetet Lívia néni valamiért mégiscsak kockás füzetnek hívta, noha a gyerekeket folyton kijavította. Sőt, a szülőket is, akik nem értették, de tudomásul vették a dolgot. Négyzethálós füzet kell, és kész. Egy négyzethálós, két vonalas. Ebből lett aztán a megzavarodott apai agyban vonalhálós füzet, amire az eladó azt felelte, hogy olyan nem létezik.

– Nem négyzethálós? – kérdezte. – De, az, kockás, nagyalakú – bólogatott fásultan az apa, akinek egészen mindegy volt. Az ÁPISZ egy faházban volt a lakótelep közepén, kis betonlapokon lehetett lemenni a füvön át a bejáratig, de a füvet hamar letaposták, már ahol egyáltalán kinőtt.

Körülötte, amerre a szem ellátott, tízemeletes házak álltak. Jobbra világított színezett oldalpaneleivel a piros óvoda, addig még el tudtam volna menni, haza már nem biztos. A házak messziről teljesen egyformának látszottak, a tájékozódási pontok (kisbolt, maszek zöldséges, villanyoszlopra szerelt szemetes, falfirka) csak közelről rajzolódtak ki, ha végigjártuk a megszokott útvonalat.

A díszlet egésze számomra egyébként megnyugtató és ismerős volt, kisgyerekkoromtól ezt láttam, végtelen vonalhálót minden irányban, melynek világító ablak-pontjai biztonságot és rendet jelentettek. A beköltözőket minden lakásban ugyanaz fogadta: a szobákban szürke színű buklé-szőnyegpadló, az ablakokon spenótzöld műselyem függöny, az előszobában, a konyhában és a fürdőszobában húzott mintás linóleum. A gyerekszobában egyébként ifjúsági szériaszekrény volt: minden családot megkérdeztek, hogy hova kerülnek a kicsik, és oda rakták a piros-zöld-sárga építőkocka-szerű kisbútorokat. A szüleim az erkélyes szobát választották, de a harmadikon a Fintáéknál a túloldali, kisebb szobába kerültek az állandóan marakodó testvérek, ahogy a földszinten Ledneczkiéknél is: csak később, Öcsi születése után költöztették át a lányt a túloldalra. A tizediken Jakabéknál szintén a hátsó lett a gyerekszoba, egyszer ünnepek táján fel is gyújtották a mi erkélyünket, amikor a fiúk titokban csillagszóróztak, és az egyik hetediken landoló szikrától tüzet fogott az erkélyünkön tárolt műanyag benzineskanna. Lobogó fényre riadtam fel, a szoba megtelt emberekkel, szomszédok kiabáltak, az egészben volt valami izgató és filmszerű, aztán a fekete falú, kiégett erkélyen pár nap múlva egy kocsonyástálat találtam, benne egy fölfelé szimatoló disznóorral. Sikítva rohantam az anyámhoz: ez a zselébe dermedt állati testrész örökre összekapcsolódott a fejemben a lángok borzongató emlékével.

Lent a Ledneczkiéknél is volt egyszer tűz. Az Öcsinek, mindenki csak így hívta és mindig beteg volt, begyulladt egyszer a középfüle, hősugárzóval melegítették, és a hősugárzónak döntött mackó váratlanul felizzott. Náluk is az erkélyes kisszoba égett ki, ott is hamar eloltották a lángokat, csak a történet keringett még hetekig a házak között, mint a füstszag: „égett a mackó”, meg „egy pillanat alatt kigyulladt a függöny”, ilyeneket lehetett hallani. A 7. lépcsőház két kormos szobája tehát része lett a lakótelepi mítoszoknak, mint a már beköltözésünkkor százféle változatban hallott levágott fejű kisfiú, aki, amikor beragadt a liftbe, kinézett a hetediken (a szájhagyomány folyton változtatott az esemény helyszínén, de leggyakrabban a hetedikre helyezték, az olyan mágikus szám) a liftablakon, és sutty, a lift levitte a fejét, na meg a hetedikről kizuhant kislány, akiről szintén mindenki hallott, de akit senki sem ismert.

Hallottad?, kérdezték egymástól fejcsóválva az anyák a Patyolat vagy az ABC előtt – mindkettő a házak közti téren, egy alumíniumból készült hullámos falú konténerépületben volt. Hallotta? És a patyolatos néni bólintott, hogy igen, ő is hallotta, aztán kiadta a törülközőket, ami persze megint nem a miénk volt, sóhajtozás, caplatás, keresgélés, én meg baktattam haza a sporttáskát cipelő anyám mellett, és a legközelebb adandó alkalommal megpróbáltam kidugni a fejem a liftablakon, hogy el tudjam képzelni, hogy is vágta le a lift annak a kisfiúnak, de nem nyílt, és különben se fért volna ki – elég kis fejű fiú lehetett. Ennek az ablaknak egyébként – emlékezetem szerint – semmi funkciója nem volt, a nagy, összevissza karcolt fémajtón senki nem akart ki-be nézni, a lakók kocogtatták csak reggelente idegesen a recés ablakot, hogy na mi van már, ha valamelyik emeleten túl hosszan állt a lift.

A csöveken is folyton kopogtattak, tele volt a ház titokzatos zajokkal, a szemétledobóban visszhangot verve zuhant a mélységbe az üres flakon és krumplihéj, zubogott a víz, zúgtak a rádiók, a Szabó lányok az elsőn klumpában rohangáltak, alattuk pedig Geréék, a házmesterék verték partvisnyéllel a plafont.

Házfelügyelő, ez volt kiírva az ajtajukra, és Gere bácsit tényleg szigorúan tilos volt házmesternek szólítani. Gere néni büdöskéket ültetett az ablak alá, Gere bácsi takarított, Gere bácsi anyja pedig egy hokedlin üldögélt naphosszat a hátsó kijárat mellett, kezében rózsafüzérrel. Ők nem jártak a szemközti Patyolatba, Gere néni mély megvetéssel beszélt a modern nőkről, akik már mosni se akarnak, rendületlenül keményített és teregetett, a férje szombatonként lepucolta a Ladát, utána meg átment az eszpresszóba, mi van, mama, szólt oda hazafelé a fal mellett anyjának, na mi van, mama.

Az eszpresszó az ABC bejáratával szemben volt, ugyanabban az alumíniumépületben, ahol kicsit arrébb a Patyolat. Itt árulták a tojáshab fagyit, ötven fillér volt egy gombóc. Ha fagyit akartunk, „felszóltunk”, azaz felcsöngettünk a kaputelefonon, az anyánk pedig kihajolt és papírba csomagolva ledobta a pénzt. Az anyák egyébként inkább az épület hátsó frontján hajolgattak ki, ott volt ugyanis a játszótér, onnan néztek ki időnként a betonpingpongasztal mellett ugráló vagy a ház körül görkorizó, bicikliző gyerekeikre.

Dékányéknak akkor kellett fölmenni, ha az ablakba kitették a párnát. Volt egy narancssárga subapárnájuk, és ha kész volt a vacsora, a párna megjelent a harmadikon. A lépcsőház villanyaiból körülbelül lehetett tudni, hogy hány óra van. Ha apám hazajött, a nappaliban is kigyulladt a fény, addig csak a ház túloldalán, a konyhában égett. Én addig maradhattam, amíg fel nem gyújtják az utcalámpákat, a Ledneczki gyerekeknek pedig egyszerűen kikiabáltak a földszinti ablakból, amit ők rutinosan soha nem hallottak meg, úgyhogy pár percen belül papucsban kiklaffogott az anyjuk, hogy „jön a nagyfilm.” A filmet egyébként sohase nézhették zavartalanul, mert a postaládák pont a nappalijuk túloldalán voltak, és a későn érkező lakók egymás után csapták le az alumíniumfedeleket. Az ő életüket keserítette az üveges biciklitároló óriási döndüléssel csapódó súlyos ajtaja is, úgyhogy folyton el akartak költözni, legalábbis abban a tizenöt évben, amit én láttam az életükből, folyton.

Jakabék a tizediken a liftháztól szenvedtek: mintha egy óriási, rendszertelenül kalapáló szív mellett élnének, éjjel-nappal hallották a hatalmas betonállat zümmögő-ziháló lelkét. A liftaknában, mint valami pokoli, függőleges alagútban, gumikötelek erei csüngtek, meg rugós kötéssel kapcsolódó karvastagságú kábelek, ki tudja honnan és hová futva. A szemétledobó bélrendszerében, hiába mosta slauggal Gere bácsi a kukákat, nyaranta megtelepedtek a húsos férgek, a Kovács meg az öccse ujjal csipegették össze őket befőttesüvegbe, azzal pecáztak.

Ha elromlott a lift, a hosszú ház egy másik lépcsőházánál várakoztunk. Ilyenkor egy ottani lakó beengedett bennünket, hogy aztán a tizedikre felérve a felső szint tűzfolyosóján átmenjünk a saját lépcsőházunkba. A legfelső szintet kátrányszagú meleg töltötte be, azbesztbe csomagolt kövér csövek futottak a falak mentén, a tetőre vezető kijáratok mellett pedig vörös halálfej volt egy fémtáblán kiakasztva.

Egyszer valahogy mégiscsak kijutottunk, de még a legvagányabbak se merészkedtek el egészen a tető széléig. Az épület hosszán végig külön kis fémborítású házak sorakoztak, mint megannyi lakóépület, amit ki tudja, mire használnak. A kátránylapokon foltokban állt a víz, az egész tetőt apró szemű kavics fedte, a fal mentén pedig, mint valami elszabadult hajtincs, hosszú gumitömítés lengett. A hülyegyerek is velünk volt. Tőle mindenki félt, nem tudtuk a nevét se, csak azt, hogy az ötödiken laknak középen, és hogy az anyukája elég öreg. A hülyegyerek velünk egyidős lehetett, de nálunk jóval magasabb: rövidnadrágban járt, takony-és nyálgömböket fújt a liftben, most pedig kínos, boldog hangon nyüszítve forgott körbe a tetőn csontos gémlábain. Dobogó szívvel álltunk az antennák között, fújt a szél, jobbra a még beépítetlen búzaföldeket lehetett látni a Kiserdő zöld foltjával, balra pedig a házak végtelen rengetegét, a villamosvégállomást, a piros és a kék óvodát, az ÁPISZ-t, a lakótelep színes erkélyekkel és ablakokkal tarkított vonalhálóját, az otthonunkat.

A kiserdei öngyilkosról mindenki halott. Volt egyszer egy ember, aki fogta magát és kilépett a vonalhálóból, mi több, legyalogolt a papírról, túl a margón, le egészen a Kiserdőig. Mire megtalálták, már leért a földig a lába..., fogta suttogóra a patyolatos néni, és ezt persze megint nem értettem, ahogy a levágott fejű gyereket sem, nem volt világos, hogy aki meghalt, az hogy nő tovább, és miért nem találták meg előbb, hiszen a Kiserdőben annyian járnak.

Mi is lemerészkedtünk néha odáig a biciklivel, sőt, néha elmentünk egész a homokbányáig, de ez már idegen terep volt, ismeretlen, riasztó törvényekkel és hepehupás, elágazó földutakkal. A mi világunk valójában a négy nagy ház előtti és mögötti téglalap alakú tér volt, itt zajlott le minden, ami fontos volt az életünkben.

Itt tette zsebre biciklizésnél Laci az első kiesett fogát, itt ültünk a fűben a meleg nyarakon a kiterített pokrócokon és beszéltük meg, hogy ki kibe szerelmes (melyik lépcsőházban lakik?), itt hagytunk egymásnak krétával rajzolt üzeneteket a betonon, lehetőleg minél nagyobbakat, hogy az ablakon kinézve az emeletről is el lehessen olvasni.

Roppant büszke voltam, amikor a fiúk az én gubacs nyakláncaimat kezdték a lányoknak ajándékozni. A Kiserdőben gyűjtött gubacsokat kocka formájúra koptattam a betonon, aztán kidíszítettem. Hamarosan ilyet viselt bőrszíjra fűzve a lépcsőházban az összes gyerek, ott lógott a nyakukban a kulcs mellett.

Akkoriban a környéket óriás daruk lepték el, terjeszkedett a lakótelep. Gigantikus gödröket ástak, ezeket éjjelente kékes fényű reflektorok világították meg, aztán teherautók jöttek hosszú konvojban és a gödröket feltöltötték. Lankák és völgyek nőttek ki a földből, folyt a Teremtés, ligusztrum-sövények és gyönge törzsű, léccel támogatott fácskák jelentek meg a járdák mentén. Megnyitott a „nagyábécé”, a tévéhíradó is beszámolt a modern, továbbítószalagos rendszerről, nincs többé fárasztó sorbanállás, halottuk a tévében, és mentünk sorban állni. A nagyábécé elé óriási beton-virágtartókat helyeztek: az erkélyeken akkoriban még nemigen volt virág, az emberek dobozokat és szerszámokat tartottak itt, szekrényt, ami nem fért be a szobába és ágymatracot, ami jó lesz a telekre: üdítő folt volt a kőrengetegben megjelenő kis virágos sziget.

Amikor ötödikben a petúnia volt a tananyag, mindenkinek vinnie kellett egy szál petúniát biológiaórára. Anyám azt az információt kapta Végváriéktól telefonon, hogy a „nagyábécé” előtt van egy csomó és ők már szedtek is. Anyám este már nem akart lesétálni, másnap reggel iskola előtt kanyarodtunk oda a Kispolskival. Arról az egyről felejtkezett meg, hogy az egységes tanterv szellemében a százezres lakótelep minden iskolájának minden ötödik osztályában a petúnia volt azon a héten a tananyag, úgyhogy reggelre csak egy feldúlt, díszeitől megfosztott üres kőedénysort találtunk. Ketten hajoltunk össze a mikroszkóp és a közös petúnia fölött Végvárival, nézzétek meg, gyerekek, a tövében cukros folyadék van, és tényleg: azóta is megkóstolom a petúniákat.

A játszótér és a „háromemeletesek” közti részen egyszer csak megszületett a későbbi szánkódomb. Innen hozták a Jakabék azt a könnyű, szivacsos, olajfényű szivárványszíneket felvillantó fura követ is, amelyből, mondták, volt még ott egy csomó, és amelyből a gubacs-kockák után az első nagy sikerű művemet, egy fekete hóembert faragtam. Hordtuk aztán kisdömperrel a nagyobb darabokat. A hóember a Szilvié lett, én pedig apránként tökéletesítettem a technikámat, és az anyám körömreszelőjét is bevetve egyre bonyolultabb tárgyakat készítettem az aránylag puha, porló anyagból. Gyűrűt a Laczkó Tibi terhes nővérének, aki folyton napozott, és aki mosolyogva nézegette ujján a kis érdekes ékszert. Aztán bababútort, karkötőt, ami viszont rögtön eltört, és végül végtelen sok gyöngyöt: egy idő után a környék összes kislánya az én nyakláncaimat hordta, jöttek zacskóval, dobozkával, és hoztak cserébe barbie-cipőt, matricát, mindent, aminek csereértéke lehetett. Lázasan folyt a Teremtés, a földet ezer tekergő cső, kábel és réteges szemét töltötte meg, szaporodtak a gyöngyök, szaporodtak az én dobozba zárt kincseim is.

Az a titokzatos, olajos színben tündöklő szivacsos kő, amit azóta se láttam, az a mágikus csillogású ásvány, amiből a szánkódomb lett, s amelyből minden lakásban volt már egy-egy darabka, az – ma már tudom – fokozottan veszélyes hulladék, nehézfémekkel, kátránnyal és lassan lebomló mérgekkel teli kohósalak volt, amely lassan megtöltötte a földet, a növekvő és lombosodó fákat, leszivárgott a liftaknánál is mélyebb mélységekbe, egész a kábelekkel kibélelt pokolig, csillámporával pedig megülte a tüdőnket, a levegőeget, és sodródott finoman a szélben egész a tízemeletes házak tetejéig, túl a kerek felhőkkel teleírt legfelső soron, sőt, még annál is följebb – oda, ahol Gere mama szerint a Mennyeknek országa volt.

Melegpadló

(Vonaljegyek)

– Fradis vagy, vagy dózsás? – kérdezte Nagytibi, mikor megálltam az ajtóban. Tudtam, hogy mit kell mondani, csak azt nem értettem, hogy miért kell ezt a hülye játékot minden alkalommal végigcsinálni. Miközben szerettem is, ahogy megemel, és azt kiabálja, hogy na, szabadulj ki, gyerünk, na mi lesz. Az egyetlen lehetséges válasz után ugyanis, hogy fradis, Nagytibi szertartásosan a levegőbe emelt, megpörgetett, aztán finoman belökött a szobába: – Gyenge vagy, kisanyám. Dózsások be se jöhetnek – szögezte le minden alkalommal a gang láthatatlan közönségének, mielőtt becsukta az ajtót – csak úgy, a miheztartás végett.

Kistibinek, akivel egy iskolába jártunk, csak ő bés volt és nyolcadikos, nemrég lett külön szobája. Nem is volt ez igazi szoba: a konyha fölötti részt galériázták, a konyhaablak felső része adta a fényt és azon keresztül szellőzött a fönti kuckó, ahol felegyenesedni nemigen lehetett, elbújni viszont elég jól. Amikor büntetésben volt, az apja egyszerűen elvette a létrát, és kussolhatott fent a konyhagőzben, míg Vica néni az ajtócsapódás után le nem engedte. Ha az apja elment, tudni lehetett, hogy egyhamar nem jön haza, este meg inkább lefeküdtek, mire megjött, mert akkor nehezebben tudott beléjük kötni. Sőt, a múltkor állítólag még Vica néni is fent aludt, felvonszolta a tükrös paplant, és felhúzta maga után a létrát, nagyszünetben mesélte Kistibi az udvaron.

Az apja roppant büszke volt a saját készítésű galériára, harsányan mutogatta a vendégeknek az újságpapírral kitapétázott pozdorjafalat, és cinkos megjegyzéseket tett a fia falra ragasztott meztelen nős képeire.

Kistibi a naptáraim közül is mindig a csajosakat akarta megszerezni. Nálunk az osztályban a dimenziós naptárak értek a legtöbbet, két-három csajost is lehetett kapni egy dimenziósért, de őt nem érdekelték se a hajós, se az autós színváltós képek, csak a skálás csaj csizmában. A Boney M-plakátra mutatva megkérdezte, hogy szerintem milyen lehet egy néger csajnak, és hogy azoknak ott is fekete-e. Meg hogy a négereknek az apja szerint nagy a faszuk, és akkor biztosan a csajoknak is nagy lehet ott, mert egy néger csaj biztos csak úgy tud egy néger pasival gyereket csinálni. Én tavaly óta a vonaljegyeket gyűjtöttem, de azok egyáltalán nem érdekelték. Egy dobozban tartottam őket, volt már egy párizsi metrójegyem is, anyám kollégája pedig hozott egy igazi amerikait piros csíkkal.

Az egész azzal kezdődött, hogy a Vida Laci azt mondta, mindegyik jegyből van neki. Az összes lehetséges lyukasztás megvolt neki, csak ki kellett volna választania a megfelelőt, ha jön az ellenőr. Sajnos mióta kiegészítette a gyűjteményét, azóta egyszer se jött, előtte meg mindig hamis címet adott meg, legalábbis ezt mesélte. Bár nekem bérletem volt, ez annyira megtetszett, hogy én is elkezdtem gyűjteni az itthoni rendes jegyeket, aztán valahogy egyre többet kaptam ismerősöktől is. Szerettem kinyitni a dobozt, szerettem rendezgetni a színes lapocskákat. Később mezőkre osztva átvarrtam egy műanyag dossziét, és a kis zsebekbe csúsztattam őket egyenként, alulra pedig bedugtam egy pici cédulát, amin az ország neve volt. Kistibi azt kérdezte, miért nem írom rá magára a jegyre. Ekkora barbárság eszembe se jutott, láttam, hogy ő is csak azért kérdezi, hogy mégis mondjon valamit, de azért megígértem, hogy legközelebb elhozom az új külföldieket is. Volt egy román retúrjegy, amit a két felén kellett lyukasztani, egyet az odaútnál, egyet hazafelé. Úgy nézett ki, mint egy sárga dominó, ez volt akkor a kedvencem.

Következő héten a szüleimmel jöttünk át, mert a melegpadlózást akarták megbeszélni, hogy az mekkora üzlet. Vica néni testvére már két éve melegpadlózott a közeli lakótelepen, Nagytibi pedig ezen felbuzdulva egyedül tette le a konyhában a fiával a piros linóleumot, és úgy látta, hogy elég ügyes a gyerek, csak noszogatni kell.

Ültünk fent a vaníliaillatban, majszoltuk a frissen sült kifliket, bár kaját szigorúan tilos volt felvinni a „kisszobába”. Idegesített, hogy Kistibi csak ímmel-ámmal nézegeti a gyűjteményt, bámul, recegteti a körmét a műanyag tok szélén. Megint arra akart rávenni, hogy csókolózzak vele, és mutassam meg ott, úgyis halljuk, ha jön valaki. Meg hogy tudja, hogy a Rolandnak megmutattam, de ez nem volt igaz.

–  Na, jó – mondtam, és sértődötten leereszkedtema létrán. Tébláboltam a konyhában, néztem a piros lábosokat meg a piros szívecskés huzatokat a széken, Vica néni varrta őket. A nappaliban a felnőttek épp Hubertust ittak és ruletteztek. Szerettem a rulettdobozt, jó volt pörgetni a golyót és összepakolni a színes zsetonokat. Mással nemigen lehetett itt játszani: volt még egy pörgetős hamutál, aminek rugóval forgó tányérja bevitte alulra a csikket a bagószagú, fekete üregbe, meg volt egy pisilős műanyag figura, aminek vizet kellett tölteni a fejébe, és akkor a nadrágját ujjal letolva pisiltetni lehetett, de ezt elég hülyeségnek találtuk. Nagytibi viszont gyerekesen élvezte, harsányan röhögött, miközben azt mesélte apámnak, hogy a múltkor a Kistibi is majd’ összehugyozta magát, pedig épp csak ráemelte a kezét, de nem is baj, addig jó, amíg fél a gyerek az apjától. Vica néni jelentőségteljesen kínálgatni kezdte nekünk a sütit, apám meg rám nézett, és azt kérdezte, hogy tényleg, a Kistibi meg hol van.

Hogy szóljak neki, mert jövő héten megyünk dolgozni. És nekem is lesz ám feladatom. A szüleim hétvégente mindig vidékre mentek, direkt jól jött, hogy nem leszek egyedül otthon, és este Vica néniéknél ehetek majd.

A szőnyegpadlózásnál inkább csak figyeltem. Jó volt nézni, ahogy bevonszolják a nagy összetekert hengert, aztán kigörgetik. Olyan volt, mint egy bálna. Érdekes lakásokban jártunk, egyik helyen volt egy papagáj, meg is csípte az ujjamat, máshol meg egy kutyát zártak ki az erkélyre, és egész végig ugatott. A beszabott szőnyegpadló szélét Nagytibi sniccerrel levágta, aztán egy szürke műanyag csíkot ragasztott fel körben, azt egy ideig tartani kellett, hogy le ne váljon. Többnyire szürke meg mohazöld buklét tettünk le, az ment akkor a legjobban. Nagytibi mindig dicsérte a lakást meg a kilátást, közben meg szidta Kistibit, ez valahogy hozzátartozott a munkához, mint a sör meg a kiskezitcsókolom.

– Ellátni innen egész szép messze. Meg aztán jók ezek a lakások, központi fűtés meg minden. Mert azért csak eljut az ember valahova, csak csinálni kell. Csak eljut, a rosseb egye meg... – Folyton ide lyukadtunk ki, húzogatta elmélyülten a sniccert, aztán valahogy mindig rákanyarodott a mondókájára azokról.

A linóleumozás sokkal izgalmasabb volt. Az apja beszabta a darabokat, Kistibi meg addig lekente egy fogazott fémlappal a padlót és a linó hátát, aztán vártuk, hogy megszikkadjon a barázdás ragasztó. Kívántam ezt a szagot, egyszerre volt bódító és fejfájdító, mint a benzinszag meg a cipőpaszta illata. Amikor lesimították az elkészült részt, akkor nekem egy kefével végig kellett dörzsölni az egészet és a szélek felé kisimogatni a levegőt. Nem volt könnyű, vándoroltak a buborékok, és ha már laposnak tűnt is a felület, oldalról nézve mindig felbukkant egy-két apró, sunyi domborulat. Leginkább vágni szerettem volna, tetszettek a széleken lemetélt keskeny, pöndörödő csíkok, de azt még Kistibi se csinálhatta, csak az apja. Félig fekve, félkönyékre támaszkodva dolgozott, egész beleizzadt ilyenkor a figyelembe. A rosseb, mondogatta, és nagyokat nyögött, a rosseb az anyjába neki.

Egy-egy bonyolultabb alaprajzú előszobánál vagy fürdőszobánál, ahol a beépített szekrényeket is kerülgetni kellett, tíz sör is elfogyott. Az ilyen alkalmakkor Nagytibi először papír szabásmintát készített, aztán a szabásmintát megfordította, körberajzolta a linóleum hátulján, utána meg nagy műgonddal kivágta. Közben persze óhatatlanul kiszáradt a torka, és vagy engem szalasztott le újabb sörökért, vagy maga ment le, ahogy azon az ősz végi szombaton is.

Reggel óta dolgoztunk, épp csak megettük a bekészített szendvicseket, és már fogtunk is bele az előszobai linóleumba. A két belső szobában már kész volt a szőnyegpadló, kihordtuk a szemétledobóba a maradék csíkokat. Nagytibi megcsinálta a papír szabásmintát, és közben tőle szokatlan módon dicsérte a fiát. Fel volt dobódva, szépen kerestünk. Nem vagy te olyan fakezű, mondta, és hátba lökte a gyereket, aztán megengedte neki, hogy ollóval körbevágja a papírsablont. Mikor ez is sikerült, Nagytibi pihenőt engedélyezett, ledőltünk bent a fal mellé az új, szövetszagú szőnyegre. Jól álltunk időben, másnap este jöttek csak haza a tulajok. Viccelődtünk, Kistibi egy szürke műanyag csíkkal ijesztgetett, kígyó, kígyó, és úgy tett, mintha a kígyó be akarna mászni a bugyimba, Nagytibi meg röhögött. Azt hiszem, eléggé be lehetett rúgva, az mindenesetre nem volt szokványos, hogy a birkózástól összevissza gyűrt füleit csavargathattuk, miközben úgy nevetett, mintha csiklandoznák. Annak idején edző volt a Fradinál, csak el kellett jönnie valamiért, de erről sose mesélt. Most, közel hajolva láttam, milyen ijesztő is ez a lapos, összezúzott orr a két oldalán ülő savószínű szemekkel. Annyira feloldódtunk a szőnyegpadlón való viháncolásban, hogy a végén már faltól falig hemperegtünk Kistibivel, az apja meg egyenesen énekelni akart, csak egyik nótát se ismertünk azokból, amelyekbe rekedt hangján belefogott. Azon viszont igazán meglepődtem, amikor Kistibi váratlanul elmesélte az apjának az ellenőrös történetet, amit én már pénteken az iskolában hallottam. Szerintem még Vica néni se tudott róla, de most, a bizalom ritka és illékony légkörében valahogy késztetést érzett, hogy megosszon valamit az apjával, hogy legyen valami férfias, közös titok, ami összefűzi őket a munka monoton, figyelmes mozdulatain kívül.

Kistibi is ismerte Vida Laci ellenőrös történetét, és most szinte kérkedve, a részleteket kiszínezve adta elő, hogyan diktált be ő is hamis címet a villamoson, hogyan tépte ki a karját a bunkó ellenőr szorításából, és hogyan mondta be nekik azt a rákosi címet, ahol a múltkor dolgoztunk.

– Mer’ énvelem ne szórakozzanak – mondta öntudatosan, az apjára sandítva. Nagytibi hallgatott, nem lehetett tudni, mi jár a fejében. A várt elismerés mindenesetre elmaradt, elkezdte összerendezni a szerszámokat, meg egymásra hajtani a széthajigált papírsablonokat. Megkönnyebbültem, amikor megszólalt:

– Ezt most folytathatjátok egyedül, leszaladok cigiért, meg járok egyet.

Felnőtt felelősségünk teljes tudatában igazgattuk a papírt: én húztam meg körben a vonalat, Kistibi meg szorította le a sablont. Pontosnak tűnt. Nagy levegőt vettünk, kétfelől kezdtük vágni.

– Ne mozgasd már – mondta, aztán inkább elengedtem, és hagytam, hogy ő érjen körbe a sniccerrel. Lefejtettük a széleket, és megemeltük a kivágott padlót. Izgalmas pillanat volt.

Ahogy Kistibi állt ott kipirultan a kivágott, kész darabbal, ahogy tartotta, hirtelen, futólag fölfénylett már bennem valami páni sejtelem, amikor azonban ismét végigfektette a földön a kész anyagot, megállt bennünk a lélegzet. Néztünk a földre, meg se bírtunk szólalni. Ő jutott először levegőhöz:

– Bazdmeg. Agyon fog verni, bazdmeg.

A papírsablont nem fordítottuk meg, így sikerült az egész előszobai linóleumot negatívban kivágni: a színe, a piros felület nézett lefelé, úgy passzolt rendesen. A ronda, szürkészöld műanyag alja volt felül. Egy pillanatra átfutott rajtam, hogy meg kéne lépni, nekem ehhez semmi közöm, de egyrészt nem emlékeztem pontosan, hogyan kell innen hazamenni busszal, másrészt idő se lett volna, mert Kistibi rémült tekintetéből az ebben a pillanatban belépő apa azonnal le is olvasta, hogy valami gond van.

Sokat nem kellett magyarázkodni, lenézett a földre, és rögtön fölmérte, mit rontottunk el. Nem szólt semmit, átlépte a felhajtott linót és az ajtófélfának dőlve kinyitott még egy sört.

– Hátha a zöldet is szeretik. Vagy nem. Faszomba.

Hazafelé hallgattunk a kocsiban, egyszer szólalt csak meg, pontosabban kiszólt valahonnan a gondolatai mélyéről, miközben az utolsó pillanatban fékezett le a pirosnál:

– Hányan voltak?

– Kik? – kérdezte hátul Kistibi, aki a ragasztódarabokat tépkedte a tenyeréről.

– Hát az ellenőrök.

– Ketten.

– Gondoltam. Mindig párba’ járnak ezek.

Aztán többet nem szóltunk, odakint pedig teljesen besötétedett, kigyulladt a távolodó lakótelep sok ezer ablaka, fehéren világítottak a fényszórók.

Éjjel, az első álom után váratlan élességgel nyilallt belém valami. Hogy holnap reggel megyünk, de nem tőlük indulunk, hanem ők jönnek értem kocsival. Ha egyáltalán jönnek, azok után, hogy így elszúrtuk a kivágást. Hogy az új vonaljegyek, amiket felvittem megmutatni, ott maradtak náluk a nappali politúros asztalán. Ki fogják dobni, vagy egyszerűen elvesznek. Sikerült elaludnom, de az álom egy mélyebb, sötétebb emeletén bolyongva kezem váratlanul megint a tudat kapcsolójára tévedt, és hirtelen fektemben kimondtam az álom falán túlról érkező mondatot:

– Legalább a románt el kellett volna hozni.

Nagyjából ugyanebben az időben, az éjszaka leghűvösebb és legsötétebb órájában, amikor fehéren világítanak a betonutak a holdfényben, és az alvó lakótelep házai fekete, vak tömbökként magasodnak a csillagtalan ég előtt, amikor tompán fénylenek a parkolók tócsái, és sehol egy surrogó kerék, sehol egy hang, amikor kikapcsolt tévéképernyőként zúg az alvó agyban a csend, amikor a gangra néző ablakok mindegyike sötét, akkor lépett fel Nagytibi a létra legfelső fokára.

Sokáig rázogatta a fiát, amíg az kinyitotta a szemét, bár nem tért még magához. Felült, üres arccal bámult a sötétbe, amelyben lassan, nagyon lassan látta kirajzolódni az apja arcát, és csak nehezen értette meg a messziről érkező mondatot:

– Nehogy azt hidd, hogy ezek nem találnak meg. Mer’ ezek megtalálnak.

Hideg padló

(Színvonal)

Tizenhárom órát fogunk repülni. Kicsomagolom az ülésre készített vörös plédet és a fülhallgatót. Közben a mellettem ülő japán férfi is elhelyezkedik: gyakorlottan lerúgja a cipőjét, és fölveszi a vászon szemfedőt. Kicsit még fészkelődik, aztán elbóbiskol. Olvasni kezdem David Scott útikönyvét: „Japán igen drága ország, ám az ellátás színvonala mindenütt oly magas, hogy még ha a legszerényebb hotelban szállunk is meg, a japánok által naponta felkeresett éttermekben eszünk, és csupán a tömegközlekedési eszközöket vesszük igénybe, mindenütt kifogástalan szolgáltatásban lesz részünk.” Na ne. Behajtom a könyvet, és inkább a filmválasztékot nézegetem, ide-oda lépegetek a menüsorban. Kicsit feszélyez a közvetlen mellettem alvó idegen test: mintha egy hitvesi ágyban feküdnénk, alkalmi férjem pedig apró horkantásokkal jelezné, hogy nem örül, amiért éjnek idején tévézek. Kint egyre sötétebb van, elhagyjuk a puha felhőréteget, amely innen, bentről, végtelen és tömör hótakarónak látszik.

Tovább kapcsolgatok, végül A   Sziget mellett döntök. Scarlett Johansson fehér overallban szaladgál egy futurisztikus belső térben, aztán úszómedencét látunk, partján tökéletes, fiatal testek pihennek. Miért nem inkább az Elveszett jelentés, fut át rajtam, az sokkal jobban illene erre a járatra. Eszembe jut Bill Murray a zakója hátán felejtett csiptetőkkel és hangosan felröhögök, mire a szomszédom megmoccan, fintorog, aztán kisimul az arca.

Irigylem: próbálok elaludni, fejemet az ablak felé fordítom, halántékomat az ülés szélének támasztom. Lépegetek a puha, szürke hótakarón, távolodom a géptől, mintha a Holdra szállást ismételném. A távolban fények villódznak, talán egy űrbeli város kivilágított ablakai, amelyek felé az álomi séta kékesen hunyorgó fényecskéi vonzanak. Többször elrugaszkodom a vattacukorszerű talajról, repülök, kiterjesztett szárnyakkal hagyom sodortatni súlytalan testemet a légáramoktól. A pilóta hangja riaszt: elértük a végleges repülési magasságot, a kinti hőmérséklet –74 °C. Fázik a lábam, hiába igazgatom rajta a plédet. Visszadugom a fülembe a hallgatót, és megint nézni kezdem a filmet. Egy hatalmas terembe lépünk, amelyben végeláthatatlan sorokban testek fekszenek. Mintha vigyázzállásban, nyitott szemmel aludnának, kifejezéstelen arcuk a közvetlen felettük lebegő képernyőt bámulja. Klónok, érintetlen és történettelen testek, szériában készült emberforma edények, akik a pupillájukba zúduló képek sokaságát fogadják magukba: majdani emlékeiket. Hiába vettem be altatót, képtelen vagyok visszatérni az egyszer már megtalált álomba. Hanyatt fekszem a megdöntött ülésen, és azt játszom, hogy én is egy klón vagyok, jövőtlen és múlttalan test, amelyet egy mozgó jármű repít a fekete ürességen át az ismeretlen felé. Nem gondolkodom, nincsenek érzéseim és fájdalmaim, elfelejtkezem a tarkóm alá gyűrt pulóverről és a mellettem szuszogó férfiról, és lassan, mélyeket lélegezve sikerül visszatalálnom arra a párnás, belső ösvényre.

Nehezen térek magamhoz, a takaró lecsúszott, a lábam teljesen elzsibbadt. Össze kell szedni a holmimat. Hosszú sor áll a Narita reptér folyosóján. Keresgélem az útlevelet, már csak ketten vannak előttem. Az útikönyvbe tettem a valuta és a jegyek mellé. Mindent ki kell pakolnom a földre, kiesik egy hajkefe, és most látom, hogy elhoztam a repülőről a fülhallgatót. Mindegy. Az üveg mögött egy alacsony homlokú nő ül. Rápillant az útlevélre, aztán bele az arcomba, pontosan a két szemem közé, az agyamban apró, melegedő terület jelzi, hogy meddig ér a nézése. Találkozik a tekintetünk. Egyetlen töredék másodperc, az idő mérhetetlenül parány része elegendő ahhoz, hogy a tudatom legmélyén működő szeizmográf működésbe lépjen, hogy egy gyomortájékról induló lassú, szorító érzés jelezze: meg fog történni. Nem tudom pontosan, micsoda, mindegy is, ugyanaz, ami százezerszer, milliószor megtörtént, tudom a végszavakat, mintha ugyanazt az unásig ismert pár mondatos szerepet próbálná az ember akadozva, mindig újra nekifutva végigmondani a változó díszletek közt, sorsának jól-rosszul szabott, időszakonként cserélődő jelmezeiben.

– Álljon ki a sorból.

– Jöjjön velem.

– Tegye ezt le.

– Menjen oda be.

Egy drótüveg falú, teljesen átlátszó helyiségben ülök, ki tudja, mióta. Az ajtó előtt egy gépfegyveres, nőnemű droid áll. Kérdéseimre nem válaszol, az ajtót nem nyitja ki, időnkénti kopogásomra még csak meg se fordul. Pisilnem kell, éhes vagyok, fáj a fejem, nem tudom a hotel címét, el akarom érni, hogy az ajtó előtt strázsáló nő felhívja a követséget, hogy visszakapjam a kézitáskámat, hogy szóljanak a fogadásomra kirendelt és talán még mindig várakozó japán férfinak, el akarom érni, hogy bocsánatot kérjenek, és tisztázódjék az egész álomszerű, valószínűtlen félreértés. Nem tudom, mennyi idő telhetett el, a telefonom a kézipoggyászomban van.

– Please. Please! Please!!!

Hiába zörgetek, a fegyveres sziluett nem mozdul. Odakint elmegy valaki, próbálok annak is zörögni, rám se néz. Hirtelen arra gondolok, hogy oda kellene guggolni középre, és pisilni. Vagy esetleg odaszarni. Vagy mind a kettőt, ez az, szarni és pisilni. De nem vagyok elég bátor, felállok, aztán csak sután végigfekszem a hajlított plexi padon, ezzel demonstrálva, hogy ez a bezárt, visszatartott vizelettől feszülő és fáradt test nem kíván fegyelmezetten ülni és várakozni. A pad kényelmetlen, fáj az oldalam. A női droid, mintha szeme lenne a hátán, rögtön megfordul és bejön:

– Wake up, please. Sit on the bench.

Közben látom, hogy két másik embert kísérnek az üvegszoba felé. Amikor becsukódik mögöttük az ajtó, rögtön bemutatkoznak. Ők se tudják, miért hozták be őket, de nem látszanak se különösebben izgatottnak, se meglepettnek. Megmondják, hogy fél tizenegy van, vagyis több mint két órája ülök itt. A portugál nő eszegetni kezd a zsebében lévő zacskóból, két falat közt pedig rövid, ropogós angol mondatokat küldözget felénk. A kameruni férfitől nem vették el a táskát: egy könyvet húz elő, olvasni kezd. Hirtelen kiemelődik közülünk, a szabadság átlátszó burka veszi körbe, mint egy üvegkocka az üvegkockában. Időnként néz csak fel, az órájára pillant, aztán visszasüllyed a könyvébe. A portugál nő befejezte a kiflijét, most újrarúzsozza a száját. Nagyon idióta mondatokat kezdek mondani, olyasmiket, hogy én irodalommal foglalkozom, meg hogy egy konferenciára jöttem. Kívülről hallom a hangomat, szégyenkezem, de azért tovább beszélek. I am tourist, I write poems. I am invited... to a... congress... to a literature congress. A portugál nő megértően mosolyog. Fáj a hólyagom.

Három és egynegyed óra elteltével bejön a droid, és kéri, hogy menjek vele. Egy asztalhoz kísér, ott áll rajta becipzározva a kézitáskám. Nem nyitják ki, nem kérdeznek és nem magyaráznak, átnyújtják az útlevelemet.

– Enjoy your time in Japan!

A vécét keresem a szememmel. Ketten is az óriási csarnok túlsó sarka felé böknek, szinte készségesen. Ebből azt érzem, hogy talán már be is pisiltem, talán nem is érzem, hogy egy húgyfolt sötétlik hátul a szoknyámon.

A bőröndömet ki kell keresni a raktárból a csomagcédula alapján. Yes, yes. Megvan. Indulok kifelé. Ijesztően könnyű a járásom, talán itt se vagyok. Lehet, hogy mégiscsak álom. Sőt, biztos, az éhség elmúlt, a fájdalom elmúlt, az idő nincs, a fénylő márványfalakon sehol egy falióra. Bolygok körben, elveszett jelenés. A vámkapunál a tiszt félreállít. Kihúzza oldalra a bőröndömet, majd jelez az arrébb várakozó fegyveres őrnek. Intenek, hogy menjek utánuk.

Egyenesen oda tartunk, ahonnan alig tíz perce elengedtek.

A két előző egyenruhás még mindig ott áll az asztalnál. Biccentenek, felemelik a bőröndömet, és úgy hajolnak felé, mintha egy orvos vetne első, tájékozódó pillantást a felfúvódott hasra. Hirtelen zseniálisnak tűnő ötletem támad. Udvariasan fordulok az egyik sötét egyenruháshoz, ahhoz, amelyik az előbb az útlevelemet adta vissza:

– Elnézést, uram, beszél itt valaki franciául?

A másik kipillant a felhajtott fedél mögül, egy villanásra előtűnnek a színesen tekergő zsigerek, rám néz, és hibátlan francia mondattal felel:

– Non Madame, je suis désolé. Içi personne ne parle français.

Eléri, amit akart. Hirtelen, mielőtt észbe kapnék, maguktól megindulnak a könnyeim. Nincs zsebkendőm. Figyelem, hogy folyik az orrom, és nem tudom megtörölni. Figyelem, amint a melltartóimból sorra kihúzgálják a merevítőket. Amint összetörik az asztalon a C-vitamin pezsgőtablettákat. Amint körben fölvágják a műselyem bélést. Amint tapogatnak, szagolnak, fürkésznek, simítanak, ráncigálnak, húzkodnak, kotornak, kapargatnak, forgatnak ki-be. Mindjárt vége. Csorog a szemfestékem, folyik az orrom. Ennyi volt. De nem, mégsem, még van egy rövid, pár másodperces szerepem. A külső részben az egyik talál egy szatyrot, piros műanyag hajcsavarók vannak benne. Kiveszi, tanácstalanul néz rám. Nem tudom, mi a túrónak hoztam el ezeket, mit képzelhettem otthon, amikor pakoltam, de most jól esik elégtételt vennem a sírásért, az előttük való könnyekért. Fölcsippentek egy csavarót, és szinte derűsen mutatom neki, hogy felhúzhatja a faszára, így, óvatosan, ez erre való. Úgy látszik, a droidoknak nem építettek be humorérzékelő egységet, az egyenruhás férfi arca kifejezéstelen marad, előszedi viszont az összes kis hengert a zacskóból, és egyenként mindbe bekukucskál.

Aztán ezzel is végez, megismétlődik az előbbi búcsúzkodás.

– Enjoy your time in Japan!

Nem kellett volna idejönnöm. Nincs dolgom ebben az országban. Lépegetek a vámkapu felé, húzom magam után a kizsigerelt, megkínzott és újra összevarrt, bélcsavarodásos bőröndöt, gyomrában az összelappadt ruhákkal és a sajgó gerincű, szétfeszegetett könyvekkel. Kilépek a napra, elmúlt dél, az utcán zúg a forgalom, olyan erősen, mintha síri csendből léptem volna át a létezők pulzáló világába. A kijárattal szemben ott áll a fogadásomra küldött férfi, kezében valószínűtlen, transzparens méretű táblán virít a nevem.

Várnak, tehát vagyok. Mélyen meghajol, és rám mosolyog. Négy és fél órája áll a járdán, a jobb karját ma már valószínűleg nem fogja tudni kiegyenesíteni és lefelé tartani. Kérdezi, hogy volt-e valami probléma. Rázom a fejem, hogy semmi komoly, de olyan könnyen mozog a nyakamon, hogy inkább abbahagyom a rázást, és csak mosolygok hülyén. Hiányzik egy csigolyám, most vettem észre.

– Pénzt szeretnék váltani – mondom halkan.

– Természetesen.

Elsétálunk egy távoli, falba vágott kisablakhoz, ahol csöngetni kell. Kijön a nő, alacsony a homloka, elkéri az okmányaimat. Bedugom a kisablakon az útlevelet, aztán kotorászni kezdek a kézitáskámban. Megvan David Scott útikönyve („Japán igen drága ország, ám az ellátás színvonala mindenütt oly magas, hogy még ha a legszerényebb hotelban szállunk is meg, a japánok által naponta felkeresett éttermekben eszünk, és csupán a tömegközlekedési eszközöket vesszük igénybe, mindenütt kifogástalan szolgáltatásban lesz részünk”). Megvan az útikönyvben a visszafelé szóló jegy, és persze ott van egy megkezdett csomag papír zsebkendő is – hogy nem találtam ezt az előbb. Na mindegy. Előveszem a valuta feliratú borítékot, háromszáz euró van benne. Utazásból félretett pénz.

Három éve, amikor még szerettük egymást, Olaszországba mentünk. A boríték láttán eszembe jut az egész olasz út, eszembe jut a szerelmem, akivel életem legszerelmesebb játékát találtuk ki, eszembe jut a szállodai asztalon szétterített tizenkét kis cédula, amelyeket egyenként fordítgattunk fel, minden estére egy-egy kívánságot hagyva.

Három éve történt mindez, és milyen gyorsan elmúlt: a cédulák nagy része úgy maradt, felfordítatlanul. Zavaros képek tolulnak fel bennem a veszekedésekről, a kiabálásról az Arno sötét és párás partján, a keserű vitába és vacogtató hajnalba forduló utolsó éjszakáról.

Kitöltöm a papírt, háromszáz euró, igen, százas címletekben. Feltépem a leragasztott borítékot. A borítékban a pénz helyett cédulák lapulnak, beváltatlan szerelmünk forgalomból kivont házi készítésű bankjegyei. Az elsőre, amelyiket végül nem tolok be a kisablakon az alacsony homlokú hölgy elé, az van írva, hogy Nyalogasd a köldökömet.

Haladunk befelé a városba, nézem az út melletti apró házakat, időnként pár percre elalszom. Minden repülőtérről vezet befelé egy ilyen, a külterületek senkiföldjét a lüktető központtal összekötő álmosító, többsávos út, amelyet szegényes, sűrűn sorakozó földszintes épületek szegélyeznek száradó ruhákkal, rejtélyes ablakokkal, idegen életek díszleteivel. Fényképezem fáradt tekintetemmel a különös tetőket, a bambuszredőnyös kicsi ablakokat.

Hamar odaérünk a szállodához. Az irdatlan toronyépületet csupa hasonló hasáb veszi körül, gondolatban rögtön el is tévedek. Amíg a kísérőm és a recepciós a bejelentkezéssel foglalkoznak, veszek egy szendvicset a büfépultnál: egyszerűen nincs erőm beülni az étterembe.

A tizenkilencedik emelet egyik szobáját kapom, hangszigetelt és nyithatatlan ablakom egy ugyanilyen épületre néz. Bámulom a falba süllyesztett gombokat, bizonytalanul megnyomok egyet. Az elektromos redőny leereszkedik, a szobában sötét lesz. A tévé képernyőjén megjelenik a nevem, üdvözölnek. Én is nagyon örülök, legalább nincs töksötét. Megnyomok egy másik gombot, megszólal a zene. Észbe kapok, berakom az ajtó kártyáját a helyére, most végre fel tudom gyújtani a villanyt. Ismét világos van, magabiztosan megnyomom az előbbi gombot, de ahelyett hogy felhúzódna a redőny, kigyullad valami falba épített hangulatvilágítás. Na még egyszer, egy sorral lejjebb. A redőny zümmögve fölkúszik. Megy ez, nincs semmi vész, tudok világost és sötétet is csinálni, csak a sorrend esetleges. Lássuk akkor a hőmérsékletet. Két gomb van, az egyiket megérintem kétszer, aztán lerúgom a cipőmet és végigdőlök az ágyon.

Arra ébredek, hogy teljesen kihűltem. A szobában dermesztő hideg van, odakint pedig fényekkel telepontozott esti sötét. A kezem lehetetlenül elgémberedett, körülbelül fagypontra állíthattam a légkondicionálót. Gyorsan megmosakszom a rejtélyes logika szerint váltakozó hideg-meleg zuhany alatt, majd lemegyek a portára, de előtte szaladgálok még kicsit a négy lift között, mert mindig az megy fölfelé, amelyikbe épp be szeretnék szállni.

Odalent a pult mögött egy szemüveges férfi hajolgat előzékenyen, mindenáron át akarja venni a mágneses kártyát, de én nem adom. Elszántan mosolyog.

– I’am sorry I don’t know how does the airconditioner work. I did... something wrong... and... it is too cold in the room. – Dörzsölgetem a karomat, hogy még világosabb legyen, mi a gond. A szemüveges rögtön megkér valakit, hogy álljon be a helyére és felkísér a szobába. Amikor belépünk, szemérmetlenül vigyorogni kezd: nyilván nem én vagyok az első turista, aki mélyhűti magát. Nyom kettőt a falba épített gombon, aztán hajlongva kihátrál, én pedig ahelyett, hogy a bőröndömmel kezdenék foglalkozni, rendezgetni kezdem a frissen megtalált cédulákat.

Mintha ezért jöttem volna ide. Homályosan éreztem hetek, hónapok óta, hogy dolgom lesz még ezzel az érzelemmel, hogy a legváratlanabb, leglehetetlenebb helyzetben fog felbukkanni, hogy nem lehet csak úgy egyszerűen abbahagyni egy kapcsolatot, meg kell dolgoznom azért, hogy múlttá válhasson a még jelenlévő, kísértő, lezáratlanul magam mögött hagyott idő.

Ha nagy vonalakban nézzük a tizenkét kérést, azt kell megállapítanom, hogy míg szerelmem mondatai egy kivételével igencsak konkrét kívánságokat fogalmaznak meg, az én üzeneteim inkább valami körvonalazatlan, betölthetetlen hiányról üzennek: mintha nem kisebb feladatot róttam volna rá, mint hogy a létezésem falán addig nyílt összes repedést betöltse. Utólag, a világ túlfelén egy franciaágyon üldögélve hirtelen megértem, hogy miért beszélt mindig becserélhetőségről, miért hitte, hogy az ő személye tulajdonképpen elvész a lényét beszippantó tébolyult szerelem gyűrűjében. Rádöbbenek, hogy a szenvedélynek ez a foka tulajdonképpen elszemélytelenít, hogy akitől mindent akarnak, az végül semmit nem képes adni, mert nem tudhatja többé, tényleg ő tükröződik-e egy másik lélek örvénylő felszínén.

Örökké maradj velem.

Micsoda baromság. Persze, hogy én írtam. Hanyatt dőlök, mint aki hirtelen nem bírja tovább, aztán felülök és a tizenkét cédulát két részre osztom. A Sose legyen mással ilyen jó kerül legfelülre. Ez legalább olyan őrült, mint az enyém: inkább átok, mint kívánság, több benne a kétségbeesés, mint a vágy. Hat-hat papírcsík fekszik lefelé fordítva az ágyon. Nem lehet véletlen, hogy ezek a cetlik elkísértek engem ide. Egyenként fordítgatom őket vissza. Helyet kell találjak ezeknek a valaha leírt szavaknak, végső nyughelyet.

Másnap reggel a közeli sintoista szentély kapuja előtt állok. Kezemben a város térképe, zsebemben a cédulák. Először volt szerelmem legforróbb céduláját akarom elhelyezni, ezt szabtam ki ma délelőtti feladatnak. Tanácstalanul nézelődöm. A kérés szókimondó és szenvedélyes, ugyanakkor leírva megejtően suta is. Valami különleges, titkosnál is titkosabb helyet szánok neki. Meleg, védett, örök zugot. Besétálok a szentély parkjába, a bejáratot két oroszlán őrzi. A jobb oldali szája kitátva, ez az életet szimbolizálja, a másiké csukva, ő a halál oroszlánja. Őgyelgek a jinja parkjában, figyelem az ittenieket. Jönnek, kezet mosnak, bemennek a szentélybe, minden mozdulatuk valami szorgos igyekezetet tükröz: talán tényleg csak pár percre tértek be. Egy gingkófa aranyló leveleit fotózom éppen, amikor fehér galambraj kap fel a lombok közül. Galamb! Hosszan tűnődöm, hogyan lehetne egy fehér galambra bízni céduláim legforróbbikát, hogy aztán egy meglepett szerzetes átvegye az idegen nyelven írt, immár érvénytelen üzenetet. Hülyeség, valami egyszerűbbet kell kitalálni. Hirtelen rájövök a megoldásra: az életet jelképező oroszlán szájában fogom eldugni a papírt, hogy másnap lángot leheljen és vörösen felgyulladó szemekkel döbbentse meg a környék járókelőit. El is indulok visszafelé, aztán hirtelen megtorpanok. Szemben cölöpök közt kifeszített madzagokon fehér papírdarabkák sokaságát látom remegni. Mintha az én céduláim rokonai reszketnének a kötélen: még íratlan, hófehér csíkok. Ezeket úgy nevezik, hogy nusa, a tisztaságot jelképezik. A kívánságnélküliség tisztasága. Odalépek, és gondolkodás nélkül felkötözöm az egyik mondatomat: Simogasd a melleimet.

Érzem, hogy amit teszek, bizonyos értelemben illetlen, ugyanakkor tisztában vagyok tevékenységem kultikus jellegével, ezért nem hagyom szóhoz jutni a tudatomban sustorgó kételyt.

Kifelé menet visszanézek egyszer, elbúcsúzom a három év előtti vágytól. Az apró betűs cetli elvész íratlan társai közt, talán már meg se találnám, ha hirtelen le akarnám venni.

Visszaérkezem a bejárathoz: a kőoroszlán így közelről elég kemény diónak látszik. Szép, nagy, nyitott szája legalább két méter magasan van, ahhoz tehát, hogy beletegyem a cédulámat, fel kellene valahogy másznom. Idétlenül fényképezgetni kezdek, közben azt vizslatom, vannak-e rajta alkalmas kiszögellések. Az utcán szokatlanul sokan járnak, ebédidő van, a környékbeli irodaházakból egyre csak jönnek elő a hivatalnokok.

Olyan régen fényképezem az oroszlánt, hogy az kezd feltűnő lenni, én legalábbis így érzem. Ha valaki megszólít, majd azt mondom, csak meg akarom nézni, hogy van-e nyelve. Végül is hülye turisták mindenütt vannak, engem konkrétan az oroszlánok nyelve szokott érdekelni, ez önmagában még nem bűn. Elképzelem, amint otthon egy japán turista tornázza fel magát a Lánchíd egyik kőoroszlánjára, de aztán rájövök, hogy ez nem egészen ugyanaz, inkább olyasféle dolog, mintha, mondjuk, egy Mária-szobor fejét akarná belülről megnézni.

Hirtelen elszánom magam, zsebre rakom a gépet és mászni kezdek. Ügyet se vetnek rám, már szemben állok a sárkányszerű pofával, amikor rádöbbenek, hogy két kézzel csimpaszkodva nem tudom elővenni a borítékot, és ha elő is venném, legfeljebb szájjal emelhetném ki a cédulák legforróbbikát, ami – hm – tartalmilag nem ellenkezne az elhelyezendő kívánság szellemével, gyakorlatban azonban kivihetetlennek látszik. De nagy marha vagyok. Lemászom, előkészítem a cédulát és visszakapaszkodom. Lent megtorpan egy kislány és az anyja kezét fogva bámul föl rám. Most nyilván elmondják neki, hogy ilyet nem szabad csinálni, de én nem fordulhatok vissza, itt állok a cél előtt, még egy kis nyújtózás és ujjammal érintem a sima, befelé lejtő nyelvet. Bent van, ez az. Leugrom és biztatóan mosolygok a kislányra, pedig fáj a térdem, nem kellett volna ilyen magasról elrugaszkodni. Az anyja elvonszolja, én hirtelen érzem, hogy nagyon elfáradtam. Otthagyom az oroszlánt a mondat fűszeres, égető idegenségével, hadd ízlelgesse. Szép munka volt, gyors munka, gyászmunka.

Másnap délelőtt az Asakusa Kannon-templomhoz zarándokolok. A főbejárat mellett két szobor áll fülkében, előttük kerítésdrót. A Villám szobra mellett döntök, bedugom a lábához az egyik cédulát: Csókold végig a gerincemet. Utólag megbánom a döntést, a Villám egy másik mondatot érdemelt volna, de aztán felidézem az érzést, felidézem, hogy milyen volt, amikor lassan végigcsókolta a gerincemet, és rájövök, hogy a villám és mennydörgés lábainál heverő papír mégiscsak jó helyen van.

Kell vennem valami ajándékot a gyereknek, jobb, ha még ma körülnézek. Céltalanul, fáradtan metrózom, a Takebashi állomásnál aztán hirtelen a metró elé pöccintem az egyik összegyűrt cédulát, amit a templomnál elővettem. Gyorsan cselekszem, mint egy öngyilkos: a Sose legyen mással ilyen jó máris eltűnik a begördülő szerelvény alatt. Csúnyán néz rám a beszállásnál egy apró öregasszony: szemetelő turistának hisz.

Megyek pár megállót, aztán kikötök egy gigantikus áruház játékosztályán. Elemes és távirányítós robotok sorfala előtt vonulok: lőnek, villognak, hadonásznak. Feltörte a lábam a cipő, ragtapaszt kéne venni. Semmi értelmes ajándékot nem látok, egyre bágyadtabban kóválygok az ijesztő figurák között. Szemben az egyik polcon perselyek sorakoznak.

Hirtelen nagyszerű ötletem támad. Eljátszom a gondolattal, hogy egy japán kisfiú betölti a tizenharmadik évét és elérkezik a születésnapja, amikor a szobájába vonulva feltöri a perselyét. Nem tudom, honnan a tizenharmadik év, de valamiért ragaszkodom ehhez a fantáziához, az pedig föl se merül a képzeletemben, hogy a persely egy kislányé is lehet majd. Nekem sose volt perselyem, spórolni valahogy inkább a fiúk szoktak, biciklire, gördeszkára, ilyesmire. Egy tizenhárom éves fiú fogja megtalálni a cédulámat, ebben képtelen bizonyossággal hiszek.

Odalépek a perselyekhez, és elképzelem, amint a távoli nap ünnepélyes óráján az összeszámlálandó pénz között felbukkan az idegen nyelven írt, különös cédula:

Beszélj a titkos vágyaidról.

Egy foltos kerámiatehén mellett döntök. Körülnézek, mint aki tiltott dolgot művel, szépen becsúsztatom a cetlit, aztán kiosonok a játékosztályról. Utólag eszembe jut, hogy a biztonságiak esetleg tanácstalanul bámulják majd a rejtett kamera felvételeit és sose tudják meg, miben mesterkedett az a sántikáló európai nő.

Haza kell mennem a szállodába, hogy felvegyek egy másik cipőt és átgondoljam a további munkatervet: maradt hét cédulám, a holnapi nap pedig ittlétem középső napja, válaszvonal, árok. A legszomorúbb mondatot forgatom a fejemben, ez lesz a következő nap feladata, azt kell eltemetnem valahol, hogy eltemethessem végre magamban is.

A szállodában gondosan beosztom a teendőket és megtervezem a további helyszíneket, számot vetve a spontán lehetőségekkel is. A Simogass a hajaddal mondat meghat. Kicsit a saját kívánságaimra hasonlít, szelíd, szerelmes suttogás egy másik estéből. Úgy döntök, szélnek eresztem holnap, feltéve ha lesz szél, eddig ugyanis egyenletes, bágyadt napsütés melegítette a mozdulatlan levegőt.

Reggel már fél kilenckor felállok a reggelitől, kivárom a hadonászva taxit rendelő amerikaiakat és visszafogott hangon érdeklődöm a portán:

– Sorry, does the wind blow here? I mean... is here any... wind?

Ugyanaz a szemüveges férfi van szolgálatban, aki első nap volt. Először meglepődik a kérdésen, de aztán felnéz és mosolyogva beazonosít: a nő, akinek hőmérsékletproblémái vannak. Nyilván azt gondolja, hogy immunbeteg vagyok vagy asztmás, ilyesmi. Annyi manapság az allergiás. Mosolyogva, tagoltan felel:

– We have a nice day. So the weather is pleasant today. I can assure you that the wind is not blowing today.

Akkor hát marad mára a szomorú cédula. A legszomorúbb. Meg a kádas, de az könnyű lesz.

Először a partra megyek, gyalog sétálok el a Császári Palotához vezető hídig. Szeretnék közelebb jutni a folyóhoz, de mindenütt korlát választ el a lejtős parttól. Kicsit banális megoldás, de a Fürödjünk együtt cédulát egyszerűen be akarom dobni a vízbe. A papír túl könnyű, rá kellene kötözni valamit. Nincs nálam se spárga, se hajgumi. Végül keresek a bokrok között egy botot és rálépek. Ez az! Felhasadt a vége, ide szorítom be a cédulát, aztán nagy lendülettel behajítom a mozdulatlannak tetsző folyóba. Nem úszik el semerre, végtelen lassúsággal forog a víz színén, aztán megáll.

Milyen nehéz megszabadulni a vágyaktól.

Hátat fordítok a korlátnak, visszafelé sétálok a főútvonalat szegélyező bokrok mentén. Furcsák errefelé a varjak: a fejtetőn rövid a tollazatuk, ettől mindegyik olyan, mintha kefefrizurát viselne. Érdeklődve totyognak mellettem. Egyre izgatottabb vagyok, ver a szívem a rám váró másik feladattól. Végül nem húzom tovább az időt, leguggolok egy fa körül kialakított tölcsérhez és turkálni kezdem a földet. Egy ágacskával dolgozom, a talaj pedig tömör, nehezen mélyítem a parányi gödröt. Edzőcipős, fülhallgatós kocogók futnak el mellettem, úgy látszik, ez a bevett útvonaluk. Hirtelen megérzem, hogy valaki figyel: egy kutyasétáltató férfi bámul, kicsit meg is dönti a felsőtestét, félrebillent fejjel szemléli a vájkálást. Úgy érzem, segíteni akar: biztos azt hiszi, elvesztettem valamit. Kedvesen felnézek, hogy jelezzem, minden rendben, azt szeretném, ha továbbmennének, zavarnak a gyászomban. Amikor végre elindulnak és utánuk nézek, látom, hogy a férfin ugyanolyan kis kék kötött pulcsi van, mint a kutyán. Hirtelen belém nyilall, hogy a kutyus vélhetően a szükségét akarta végezni, talán ez pont a kedvenc helye, én meg jól idekuporodtam. Körbejárom a fát és megnyugodva látom, hogy sehol nincs kutyakaki, aztán kavicsokat tornyozok a betemetett cédulára.

Végeztem. Távolabb lépek, pár méterről alig látszik a halmocska, amely alatt ott pihen legszomorúbb cédulám: Gyereket akarok t ő led.

Késő este beülök egy bevásárlóközpont szűk éttermébe. Az előttem vacsorázó lármás fiatalok után leszedik a tálcákat, én pedig bágyadtan nézegetem a szép formájú csészéket és tálacskákat. Egyedüli, kései vendég vagyok, látom, ahogy a folyosón egyenként távoznak a konyháról az alkalmazottak. A kiszolgálásban azonban semmi sürgető nincs, kedvesen, egyenletes ritmusban hordják ki a találomra rendelt étkeket. Amikor végzek, elhelyezem a tálcán az egyik kívánságot, mint valami egészen különleges borravalót. Szerelmem második legforróbb mondata ez, bár lehet, hogy mások más sorrendet állapítanának meg, lehet, hogy az oroszlános mögé sorolnák a ma esti cédulát. Átfut rajtam az is, hogy magyarok mindenhol vannak, hogy honfitársaink a világ legmeglepőbb, legváratlanabb helyein képesek felbukkanni, és elképzelem a felháborodott alkalmazottat, amint visszatér és lecsapja elém a tálcát az üzenettel. De nem, képtelenség: aki az ennivalót kihordta, egészen biztosan nem értheti a papírra írt szavakat, egyébként pedig – mellbőségét elnézve – nem is igen teljesíthetné a sikamlós feladatot. Ezen tűnődöm, amikor váratlanul elviszik a tálcát. Fölösleges volt minden aggodalom: a fiatal srác egy pillantásra se méltatja a cédulát, sőt engem se. Fél perc múlva már jön is vissza és fizetek. Maradt még két napra való pénzem és négy mondatom.

A Fuji vulkánhoz nem olyan egyszerű elmenni, mint azt képzeltem. Reggel a portán egy fiatal nő elmagyarázza, hányszor kell átszállni a metrón, amíg elérek a vasútállomásra. Négy óra alatt, mondja, már egész közel lehet jutni vonattal a hegyhez. Nem közel akarok jutni, hanem oda. Talán ez a baj, ez a mindent akarás, elég lenne a dolgok közelébe menni, de nekem mindjárt maga a vulkán kell, a tölcsér.

Mindig ezzel rontok el mindent. Mire az összes állomást bejelöli egy fénymásolt lapon, teljesen elbátortalanodom. Az Örökké maradj velem csak a vulkán földjében pihenhet, de ha nem tudok elmenni közvetlenül a hegyig, minek keljek útra. Megköszönöm szépen a lapot, hajlongok és úgy fordulok ki a hallból, mint aki most haladéktalanul a Fujihoz indul, nem akarnék csalódást okozni a nőnek. A nyüzsgő utcára kiérve aztán megfordulok és inkább a közeli játszótér felé veszem az irányt.

Egy kisfiút járni tanít az anyja, a gyerek boldogan, imbolygó léptekkel totyog hozzá, ilyenkor a tömzsi nő egy rövid szót ismételget. Hosszan nézem őket, fürkészem a padokat, a játékvárat. Igazából a Táncolj nekem cédula helyét keresem, de nincs semmi ötletem. Délután egy kis buddhista szentély kertjében fölfedezek egy különös, faragott panda-szobrot. A faszobor hátulról üreges, úgy van kivájva, mint egy teknő. A Nyalogasd a köldökömet a panda szájába kerül összesodorva, mint valami cigaretta. Nem a legfrappánsabb megoldás, érzem én is, de tulajdonképpen elfogadható. A kívánság egyébként elég meghökkentő: vajon mi üthetett belém azon az olaszországi estén, mikor pedig világéletemben csiklandós volt a hasam? Nem tudom, a pandák hogy vannak ezzel, de ennek a mondatnak úgyse találtam volna ideális helyet. A Táncolj nekem végül egy fa odvában landol: üzenet a mozdulatlan lombnak, feladó ismeretlen.

A következő napot a Tokiói Nemzeti Múzeumban töltöm, este aztán kimerülten heverek az ágyon. Kapcsolgatom a tévét, fáradt vagyok, a pergő jelenetek helyét folyton elmúlt életem jelenetei veszik át, időnként pedig a napközben látott szobrocskák kísértenek, míg végül lassan elalszom egy angolul hadaró híradós hangjára. A borítékot, amelyben még két cédula van, lefordítva az ágy fölötti, kárpittal bevont polcra teszem a papír zsebkendő és az útikönyv mellé. „Japán igen drága ország, ám az ellátás színvonala mindenütt oly magas, hogy még ha a legszerényebb hotelban szállunk is meg, a japánok által naponta felkeresett éttermekben eszünk és csupán a tömegközlekedési eszközöket vesszük igénybe, mindenütt kifogástalan szolgáltatásban lesz részünk.”

Ruhástól nyom el az álom, csak hajnalban bújok ki a farmerból. Reggel meglepődve látom, hogy a boríték nincs a helyén. Éppen negyedórám van még reggelizni, ezért inkább kapkodva felöltözöm és az ebédlőbe sietek: majd tíz után előkerítem. Biztosan rápakoltam valamit. A szobába visszaérkezve kicserélem az elemet a fényképezőgépben, aztán végigtapogatom az ágyat. Közben bekopog egy takarítónő, tele van a keze tiszta törölközővel. Nehéz eltántorítani a szándékától, de mutogatom neki, hogy aludni szeretnék, erre bólogatva távozik.

A boríték sehol, egyszerűen eltűnt. Hirtelen észreveszem, hogy a fal és a polcocska közt van egy rés: oda csúszott be, ráadásul fejjel lefelé. Próbálom elhúzni az ágyat, de a polc és a kárpitozott szegély egyetlen panelből áll, ezt kellene kitépnem a falból. Valószínűleg ott futnak a beépített világítás vezetékei, azt takarja a bársonnyal bevont lemez. A boríték most már ott marad, benne a két cédulával, amelyet egyszer talán a szerelők találnak meg egy felújítás vagy zárlat alkalmával. Örökké maradj velem, Simogass a hajaddal. Tulajdonképpen nincs is rossz helyük itt az ágy mögött. Két japán szerelő vonogatja majd a vállát a borítékom láttán, sőt, még az is lehet, hogy leadják a szálloda portáján, netán egy takarítónő próbálja majd ingerülten letépni a sivító porszívófejről a beszippantott papírt.

Nem tudni, mikor történik meg mindez. Hogy a távoli jövőben, esetleg évek múltán veszik-e kézbe a meggyűrődött borítékot az idegen, számukra jelentés nélküli mondatokkal, vagy már a jövő héten. Ki kell várnom azt az időt. Ott ér majd véget a gyász. Meg fogom érezni azt a pillanatot, amikor az utolsó mondat is elmúlik belőlem, akárcsak a harag, amit a repülőtéren éreztem. Elmúlik majd a fájdalom, a megbántottság, és csak a kívánságok fehér helye világít majd, mint a nusa íratlan papírcédulái.

Utolsó napomon szakad az eső. És fújni kezd a szél is, de már minek, hiszen én már elkészültem, teljesítettem a véletlen küldetést. Azon tűnődöm, miközben kifordult ernyővel igyekszem elvergődni a metróállomásig, hogy azért az esőre tartogathattam volna valamit.

Eszembe jut a fa körüli tölcsér, a kis kavicshalom alatt lassan péppé mosódó üzenet, és megnyugszom. Jól van így, jókor jött a vihar, jókor a szél is.

Este bőrig ázva, elcsigázottan érek a szobámba. Levetkőzöm és vacogva bújok a takaró alá, de képtelen vagyok átmelegedni. Nyomogatom a gombot, be szeretnék legalább egy kicsit fűteni, mielőtt elalszom.

Az indulás reggelén arra ébredek, hogy alig kapok levegőt. A szobában fullasztó, elviselhetetlen hőség van, odakint valószínűtlen verőfény. Nem tudom, mikor mászhattam le az ágyról: nyitott kimonóban, hanyatt fekszem a hideg padlón.

Klón vagyok: sebhelyek, fájdalmak, idő nélküli üres test, történettelen önmagam tökéletes mása. Tágra nyitott szemembe valaki felülről, a huszadik emeletről vetíti a plafonra életem eddigi jeleneteit, leendő emlékeimet.

Egy boszorka van

(A vonal foglalt)

Kezdjük a kályhától. Nagy, karamellszínű cserepek borítják, olyan a fényük, mint a dobostortán az üveges cukormáznak. Közelről még hajszálvékony felületi repedések is kivehetők. Gyerekkorom kályhája volt ilyen, legelső otthonunkban. Emlékszem, négyéves voltam és sehogy se értettem, mi az, hogy elköltözni. Nem voltam tisztában a szó jelentésével. Apám egy nagy nejlonzsákot nyomott a kezembe és azt mondta, tegyem bele az összes játékot, amit magammal akarok vinni. Merthogy elköltözünk. Tanácstalanul tébláboltam a felfordulás közepén: a helyéből kimozdított varia szekrénysor tartalma a földön hevert, anyám idegesen szaladgált ki a szeméttel a körfolyosóra, én meg a földön ülve komótosan rakosgattam az építőkockákat a zsákba. Másnap reggelre minden készen állt.

Apám a földön heverő alvós plédre és a meztelen babára mutatott: És ez? Ez nem kell? Nem, ráztam a fejem, és húzgáltam tovább a szájánál összefogott zsákot körbe az üres szobában. Mikor újra felnéztem, már csak azt láttam, hogy apám a lábánál fogva dugja be a babát a kályhalyukba a rongy után. Látszott, ahogy a narancsszín parázson lángra kapnak, a baba pillanatok alatt felismerhetetlenné zsugorodott, a rongy viszont hosszabban, hánykolódva égett, a széle külön szálakra bomolva izzott, míg apám rá nem csapta a vasajtót.

Kihallatszott a körfolyosóra az üvöltés, valaki elköltözött belőlem, azóta se jött vissza.

Az új hely egyébként nem volt olyan rossz: szerelmesek lettünk egymásba a szomszédban lakó Imikével, és el is határoztuk, hogy ha felnövünk, férj és feleség leszünk. Három gyerekkel. Nem látszott lehetetlennek, az élet ugyanis még a kályhában fellobbanó lángok ellenére is beláthatónak és tervezhetőnek tűnt, nem volt belekalkulálva bukdácsoló futás a ködlő kukoricaföldön át, nem szerepelt benne az az októberi éjszaka, egyszóval fehér függönyfátyollal a fejen az óvodai jelmezbálon nem pontosan olyannak volt elképzelve, mint amilyen végül lett, bár ha a puszta számokat nézzük, stimmel az egyenleg. Lett egy fiam, lett igaz szerelem is, mint az Imruska volt: késve ugyan, de eljött, nagy lánggal lobogott az amúgy is parázslóan meleg és soha véget érni nem akaró nyárban. Még októberben is meleg volt, olyan valószínűtlen, ragyogó napsütés, hogy átizzadt rajtam a póló a kórház felé trolizva, és verejtéktől párállott az arcom a napszemüveg mögött.

A nőgyógyásznál sokat kellett várni: hiába volt a megbeszélt időpont, az orvos még meg se érkezett, a folyosón pedig már négy nő várakozott. Egyik se látszott terhesnek, igaz, én se, pedig akkorra már többször is megismételtem a tesztet és biztosan tudtam, hogy a világ hamarosan teljessé kerekedve mutatja majd meg addig sose látott, világló arcát.

Először mégse értettem, amit az orvos mond: a képernyőre mutogatott és mosolyogva magyarázta, hogy nézzem csak meg, aztán kihangosította a dupla szívhangot. Az az egy az kettő. Vagyis három, a már meglévő gyerekkel együtt. Valószínűtlen és kicsit ijesztő is volt, képtelen voltam háromgyerekes anyaként elképzelni magam, az valami más volt, másik test, másik élet. Kapkodva öltöztem fel a paraván mögött, a harisnyát a táskába gyűrtem, úgyis olyan meleg van.

Lépkedtem a Dózsa György úton, sorra hagytam el a keresztutcákat, talán három troli is elzörgött mellettem, haladtam az aranysárga fényben az Ajtósi Dürer sor felé és a mondatot tervezgettem, a mondatot, amit majd neki mondok a telefonba, a mondatot, amit hosszú csend és meglepett öröm követ majd, a mondatot, amit már elképzeltem és összeraktam egyszer, de amelyet most fejben át kellett fogalmaznom és hozzáigazítanom a bennem növekvő titokzatos testekhez, akiket valamiért első pillanattól fiúikreknek képzeltem el.

A vonal foglalt volt. Hívtam később is, hiába. Azért ment le, hogy kicsit kiszellőztesse a fejét, megírja az előadását és elzárja a vizet a kertben, mert lehet, hogy a tél beállta előtt nem tudunk többször lemenni. A tanya egy zsákfalu legvégén, a szántóföldek határán feküdt Nógrád egy eldugott szegletében, mögötte semmi, csak a végtelen ég és az erdő. Hívtam a mobilt, ki volt kapcsolva. Elképzeltem, ahogy pólóban kimegy a kertbe és összegereblyézi az avart. Mindig mondtam, hogy felesleges, de valamiért szerette összeszedni az almafa és a diófa lehullott leveleit. Szeretett fát aprítani, mindig sokkal többet vágott, mint amennyit a ritka téli hétvégéken elhasználtunk. Elképzeltem, ahogy fát vág és egyenletes rendben felpakolja a fészerben a hasábokat, elképzeltem, ahogy a ház elé kiülve kávézik, elképzeltem és szerettem. A vonal este is foglalt volt, aztán másnap reggel is. Déltől már félóránként hívtam. A szerelmem foglalt.

Foglalt, foglalt, foglalt. Délután ültem az erkélyen az alkonyatban és gondolatban elkezdtem csomagolni, de a testem nem mozdult. Jólesett az erkélyen az alkonyati napfény és tudtam, hogy már nem kell sokat várni, hogy az utolsó busz hat körül úgyis elmegy, háromnegyed hatkor tehát megnyugodhatok, fölvehetek egy kardigánt és bámulhatom a szobát. Hogy hova lehet majd rakni két kiságyat.

Nem ment. Hétkor mégiscsak felhívtam a Volán pályaudvart. Fél kilenckor van egy busz, mondta a hang. Csak két helyen áll meg, tizenegyre van Terenyén. De onnan be kell majd gyalogolnia. Nem baj, feleltem a nőnek, sokszor mentem már így le. Igaz, akkor nyár volt és napfény, de az esti hűvösben legalább nem lesz olyan fárasztó az egyórás gyalogút.

Felhívtam a gyerekemet a nagyanyjánál, mintha hosszú útra készülődnék. Nem szóltam nekik, hogy az esti busszal elmegyek, úgyis csak lebeszélnének, gondoltam. Másról se szóltam semmit, van még idő, tűnődtem, a fiammal úgyis csak későbbre terveztem egy hosszabb beszélgetést a leendő testvérekről. Felhívtam a barátnőmet is, csak annyit mondtam, hogy most el kell utaznom.

– Ne menj le – mondta különös határozottsággal, amitől még eltökéltebben kezdtem vágyakozni.

Terenyén mindig le van adva egy pótkulcs a vendéglőben. A buszon alig volt utas, sikerült elaludnom, a sofőr másodszor kiabált hátra, hogy megérkeztünk. Odakint már sűrű sötét volt, hirtelen megrémültem, ahogy kászálódtam le a buszról: mi van, ha nem találok ott senkit. Siettem lefelé a műúton, már messziről láttam, hogy a csárdában még vannak. Alig volt valami forgalom, egy-egy autó húzott csak el Tarján felé, elvakítottak a reflektorok, hűvösödött. A csárda ajtaját már zárva találtam, de bent égett a villany, hosszan zörgettem. Az ismerős pincér végül meglepetten ajtót nyitott, nehezen fogta fel, hogy én vagyok az.

Álltunk egymással szemben, bámultam a sápadt, zavart férfit, próbáltam olvasni a vonásaiból. Az egész történet ott állt az arcán, csak ki kellett volna betűzni, csak hagyni kellett volna, hogy zavarát leküzdve megszólaljon és beljebb tessékeljen, hogy megkínáljon valamivel. Megéreztem, hogy mit akar mondani, ezért nem hagytam megszólalni, helyette tompa és határozott hangon elkértem a kulcsot és már csak messziről hallottam a válasz nélkül hagyott, kicsit riadt kérdést:

– Esetleg... ne vigyem el?

Haladtam lefelé a műúton egyenletes, nyújtott léptekkel, mélyeket lélegezve, mint aki valami éjszakai távgyalogló versenyre készül, mentem, szívtam-fújtam a levegőt, aztán amikor megláttam a falut, akkor már futottam. Futottam át a töltésen, át az árkon, futottam a sötét ablakú házak mellett, elhagytam a kivilágított templomot, rohantam bukdácsolva a ködös, vaksötét kukoricaföldön, szaladtam, patakokban folyt rólam a víz. Aztán messziről megláttam a házat, megtorpantam.

Mikor a szívverésem helyreállt, rágyújtottam és a cigarettát mélyen letüdőzve bámultam a hideg levegőn át a léckerítést, a házunk kapuját. Teljesen el is felejtkeztem magáról a hírről, amelynek hozója vagyok, s ami miatt most, ugye, dohányoznom se kellene. Elővettem a mobilt, még egyszer, utoljára felhívtam a számunkat. A szerelmemet. Foglalt. Hívtam a mobilját, még mindig ki volt kapcsolva. Álltam és fáztam, leszakadt útközben a vászontáskám füle, megindultam lassan a ház felé. A hátsó szobában égett a villany. Zörgettem a bejárati ajtón, arcomat az üveghez nyomva lestem befelé. Csak sokára jött ki, fürkészte, ki áll kint a sötétben az ajtó előtt. Villanyt gyújtott, meztelen, ismerős testét csak egy derekára csavart törölköző takarta. Álltunk némán, a hirtelen csöndben hallani lehetett, hogy lihegek.

– Hát te? – kérdezte.

Nem bírtam szólni, láttam, hogy a belső szobából előkászálódik valaki és a bejárathoz jön. Szőke nő toporgott köntösben, elöl kilátszott a nagy melle. Megállt mögötte, majdnem egyforma magasnak tűntek, sőt a fejemben a tudatomról levált, továbbra is működő kamera még azt is rögzítette, hogy a nőnek ki van lakkozva a lábkörme. Az egész olyan volt, mint valami valószínűtlen film, amiben történetesen mi játsszuk a főszerepet, csak hirtelen elfelejtettük a szövegünket, úgyhogy ezt a részt ki fogják vágni, meg fogják ismételni, ez a rész most itt nem érvényes. A nő szorosan mögé lépett és halkan, álmosan megkérdezte:

– Ez ki?

– Rosszkor jöttél – szólalt meg végre, még mindig az ajtót fogva. A nő kíváncsian méregetett, nem hívtak be. Talán be kellett volna lépnem, ki tudja. Hirtelen visszatért a mellkasomba a levegő, kinyílt a szám és beszélni kezdett, egy idegen, fémesen rekedt női hang a tüdőmből kiáramló levegővel egy időben azt mondta:

– Azonnal vigyél haza. Most rögtön.

– Rendben.

Teltek a percek, tébláboltam az udvaron, benéztem a fészerbe, a bentről kiszűrődő gyér fényben is láttam, hogy tényleg vágott fát és tényleg összegereblyézett. Imponáló lehetett, otthonát rendbehozó férfi gereblyével. Nagy szerszámmal. Hamar felöltözött, én közben kitártam a kaput, hogy ki tudjon állni a kocsival. A nő nem jött az ablakhoz, pedig azt hittem, ki fog nézni utánunk. Lehet hogy sír, futott át rajtam, bár nem tűnt ijedtnek. Én nem sírtam, tekintve, hogy nem voltam jelen. A test, ami állítólag az enyém, s amelyet most állítólag még ketten laktak rajtam kívül, ügyesen becsukta a kaput, eltolta belül a reteszt, beszállt az autóba, bekötötte magát és hallgatott. Hallgatott egész úton.

Sose láttam addig részegen vezetni, ide-oda imbolyogtunk a ködben, időnként majdnem letértünk az útról, egyszer pedig egy homályos kereszteződésnél rossz irányba kanyarodtunk el és húsz percet bolyongtunk mindenféle hepehupás földutakon, amíg némi kerülővel vissza nem találtunk a főútra. Közben egyszer megszólaltam, mondtam egy pontos és hideg mondatot, amelyben az a valószínűtlen szó is szerepelt, hogy ultrahangfelvétel. Nem felelt semmit. Ide-oda hányódott az autó, de mégsem haltunk meg, hajnalra hazaérkeztünk Pestre, ahol a ház előtt csendben kitárta a kocsi ajtaját.

– És te?

– Visszamegyek.

Nem dugtam be a kapukulcsot, amíg el nem ment az autó, fönt a lakásban pedig egészen érthetetlen dolgokat kezdtem csinálni. Négy óra volt, odakint pirkadt, én meg tiszta ágyneműt húztam, belefeküdtem és nyitott szemmel bámultam a plafont. Még mindig a kiságyak jártak a fejemben, ott folytattam, ahol délután abbahagytam.

Nem tudom, mennyi idő telt el így, nem számoltam a napokat, csak arra emlékszem, hogy ugyanígy bámultam a plafont egy kórteremben, az orvos pedig magyarázott, hogy értsem meg, a fellépő gyulladás miatt a másikat is el kell venni, nem kockáztathatunk. Nagy mennyiség ű nekrotikus massza, ezt is mondta. Ki kell kaparni, el kell távolítani, megtisztítani. Nem vette észre, hogy nem is vagyok ott, hogy én közben éppen átvágok a kukoricaföldön és gyerekkori barátaimnak integetek vissza, akik a földút szélén állnak. Valamiért esni kezd a hó is, jön a pincér és hoz egy teát. Ez nem is a terenyei pincér, ez egy nővérke. Szívószálat dugdos a számba, pedig otthon vagyok és délután már fel is kelek. Sok év telhetett el közben, mert az arcom öreg és hamuszürke, a testem öreg és hamuszürke, a hangom öreg és hamuszürke, a túlsó folyosó végéről szól, de onnan is úgy, mintha több réteg géz fedné.

Nem akar, nem bír véget érni az ősz, nem bír kilobbanni a napsütés, a sugarak átfúrják magukat a lassanként beálló hidegen. Amikor a fiammal megérkezünk, még mindig október van, igaz, utolsó napjait írjuk. A deres kertben varjak totyognak, valaki összeszedte kosárba a diót. Ledobom a hátizsákokat, a gyerek felül a fára, ott szeret nyáron is lógni, onnan kiabál befelé, hogy csináljak már neki egy teát. Elfáradtam, fáj a hátam a gyaloglástól. Begyújtok a nagy barna kályhába, aztán felöltözve lefekszem, betekerem magam egy csergébe, amíg meleg nem lesz.

Másnap délelőtt kopognak, a fiam lement a vegyesboltba, mert két napig semmi nem lesz nyitva. Ezek szerint kizártam. De nem: nyílik a bejárati ajtó, csak a szomszéd kislány jött át. Hogy szelel-e a kémény. Mert képzeljem el, az Anti bátyáék egy döglött baglyot találtak benne.

Nem nézek fel, a kályhával foglalatoskodom. Ki kell pucolni a hamut, ki kell szedni belőle mindent, ami elégett, hogy a kihűlt testben ismét fellobbanhasson a tűz. Térdelek, mélyre kotrok, közben oldalról látom, hogy a kislány nem jön beljebb, hanem idegesen befelé tekintget és közben egyre csak beszél:

– Apukám csinált gyújtósnak valót, kint letettem.

– Köszönöm.

Nem tudom, mit tudnak, nem akarok beszélgetni velük. Senkivel se akarok beszélgetni, direkt félretettem a telefont és kikapcsoltam a mobilt. Nagy műgonddal seprem fel a hamut, de a kislány csak nem megy el.

– Próbáltam telefonálni is, de nem tetszettek fölvenni. Mindig csak sípol. Lesz Halloween itt a faluban. Most először. Be lehet öltözni. Ancsa néni szervezi, a kultúrba kell menni kilencre, ott van a találkozó.

Közben megjön a fiam, behozza az összes sarat, leteszi a kenyeret és rögtön elkezdik megbeszélni, hogy ki miben lesz.

A kislány végre becsukja maga mögött az ajtót. A gyerek izgatottan sürgölődik, rögtön kezdené kivágni a lepedőt, szellemnek akar öltözni. Vagy mégis inkább múmiának.

– Tényleg, mi az a Halloween? – kérdezi meg hirtelen, mert erre eddig nem is gondolt.

– Az olyan, mint a halottak napja – mondom. – Csak ez egy angolszász szokás.

– Mi az, hogy angolszász?

– ...

– Te minek fogsz öltözni?

– Én?... Boszorkának.

Elrakom a kenyeret, és közben észre se veszem, hogy dúdolgatni kezdek: „Dana dana dan, dana dana dan...”

Hirtelen abbahagyom, leülök a konyhában, aztán megfogom a vödröt, kiviszem, és elkezdem lassan, kézzel szórni a hamut a ház körül. Harangoznak.

Ez itt minek a helye?

(Bikinivonal)

Egész felnőtt életemet meghatározta ez a feszengés. Utáltam a strandot, a közös fürdést, a párolgó testek idétlenségét, a közszemlére kitett bőrök, gyűrődések, lábfejek szemérmetlen sivárságát, a szánandó lények magafeledt rajzását: utáltam a zuhanyzókat, a viháncoló, lucskos élőképet, a háttal mosdó öregasszonyokat, akiknek, ha a törölközőért nyúlva megfordultak, lába közt deres, összetapadt szőr lógott, utáltam, hogy van test és van halál, és hogy a halál a test által beszél.

Egész felnőtt életemet meghatározta – mondja az arc a kamerának – a halál közelsége. James Moll Az utolsó napok című filmjében néhány holokauszt-túlélő a deportálás előtti utolsó napjait próbálja felidézni. Az egyik interjúalany egy fürdőruhát emleget. Kislányként ez volt számára a béke, az Éden, a szabadság, amikor test és lélek még utoljára úszhatott a jelenben anélkül, hogy múlt és jövő fojtogatta volna. Mikor még beláthatóak voltak a partok. Ezt vették el tőle, a fodros fürdőruhát, örökre. És ez az, ami ma is először eszébe jut, ha ott Amerikában valaki arról a másik, elveszett, kerek világról faggatja.

Az első fürdőruhám nem fürdőruha. Kisnadrág. Ebben a korban még nincs nagy különbség lányok és fiúk között: pocakos, lúdtalpas gyerektestek szaladgálnak a homokban. Süt a nap. Egy fateknő mellett guggolok, hunyorogva nézek a gépbe. Jó lehetett ott a meleg homokban. Mutatom a fiamnak. Anya, mondja, ez nem te vagy, ez egy kisgyerek. Tényleg, vajon én vagyok-e én? A háttérben egy húsos női lábszár látszik papucsban, ami két keresztbe fűzött kék gumiszalag, strandpapucs. Ez a láb a nagyanyámé, nemsokára a vízben lépeget és húzza a gumicsónakot. Vízre szálltunk, szállunk a vízen.

A második kép: szállunk a levegőben. Hinta a strandon, a Velencei-tó partja, 1973. Még mindig úszónadrág, felsőrész nélkül. Két barnára sült, inas gyerektest repül egymás mellett, meg lehet számolni a bordáikat. Pipaszár lábukkal hajtják a hintát, vigyorognak. Unokatestvérek. Az egyik fiú, a másik lány, mindkettőn fekete fürdőnadrág. Az egyiknek fütyije van, a másiknak puncija, meg is mutatják egymásnak a nyaraló dohos sötétjében. Az ablakon vitorlás alakú, pirosra-zöldre festett rács, a falon szétkent szúnyogok. A gyerek az anyja hasából születik, és a fütyin keresztül megy oda be. Tudd meg!

A harmadik kép: Románia, a Fekete-tenger partja. Vékony, sovány kiskamasztest, rajta vágyott, igazi, kétrészes fürdőruha. Nagylányfürdőruha. A piros felsőrész, háromszögvonalú, a háromszögek alatt nincs semmi. Kényelmetlen. Folyton oldalra csúszik, igazgatni kell, a nyaknál kioldódik, hátul meg nem lehet egyedül bekötni.

Az alsóba belemegy az iszap, viszket. A lánygyerek leveszi, begyalogol a vízbe és kiöblíti. Ne csináld ezt, nagylány vagy már.

Már nagylány vagy, vegyél egyedül. Indulok, kezemben a pénz. Nézem a napozókat. Kártyázó férfiak, az egyiknek szőrös a háta. Lepedő alatt alvó gyerekek, hűtőtáskák, kövér nők, vörösre sült vállukon fehéren rajzolódik ki a fürdőruha nyoma. A felnőtteknek sárga a talpuk. Olyan mindnek a sarka, mint a sajt széle. Nem akarok a sárgatalpúakhoz tartozni. Két gombócot kérek, csoki-vaníliát. Égeti a talpam a felforrósodott beton.

Égeti a talpam a jéghideg kő. Úgy húsz métert kell futni a melegmedencéig: aki leúszta a távot és végzett, átmehet még egy kicsit. Tél van, este hatkor már sötét, a kültéri lámpák belehasítanak fényükkel a kénszagú párafelhőkbe.

Gőzöl a víz, köd gomolyog a Pomona-szobor előtt, a kismedencében már alig vannak. Megkeresem a fémcsövet, és odakuporodom az áramlatba, ahonnan a forróság bugyog a falból. Bámulom a fenéken az imbolygó csempéket, majdnem elalszom. Süket vagy?! Sorakozó! Pár perc múlva már megint rohanunk, szedd a lábad. Fedett, fából ácsolt, fűtetlen folyosón megyünk az öltözőkhöz a másik szárnyba. A sor végén kapkodom a lábam: nézd, ennek meg milyen jó kis széles válla van. És nem is ügyetlen. Honnan van ez a jó kis úszódressz? Apukám hozta az NDK-ból.

A Kovács Anita ma nem jöhet, mert most nem szabad neki fürödni. Megjött a menstruációja. Akinek megjött a menstruációja, az felnőtt, az fiúkkal is lefekhet, annak már gyereke is lehet. Egyszer nekem is jött valami barna maszat, először azt hittem, hogy kakis lett a bugyim, de nem volt semmi szaga. Aztán vége, utána semmi több, hiába öntött el a büszkeség, hogy ez már az: az öltőzőben direkt úgy raktam a táskám a padra, hogy kilógjon a nagy zacskó vatta, „nem steril, gyógyászati célra nem alkalmas”, hátha rákérdez valaki. (Mi a szar ez? Á, semmi, csak menstruálok.)

Á, semmi, csak pont megvan. De biztos nem akarsz jönni? Biztos. Az egész társaság levonul strandra, táskák, törölközők, himbálódznak. Egyedül maradok a teraszon, leoldom a földig érő lapszoknyát. A sípcsontomon hosszú, tíz centis, alvadt heg: tegnap este a fürdőszobában megpróbáltam leborotválni a lábam. Mintha zöldséget pucolnék, lehúztam egy hosszú csíkot a bőrömből. Az első másodpercben nem is fájt, csak meredtem a barnaságon hirtelen nyíló fehér barázdára, amit hirtelen öntött el a vér. Kurvaélet. A bikinivonallal már meg sem próbálkoztam. Azok ott lenn azóta ülnek a csónakban, eveznek át a fizetősre, keskeny, lassan záruló barázdát húznak a sötét, szikrázó vízen.

Ez itt minek a helye? Semmi. Egyszer leborotváltam a lábam. Még tavaly. És ez itt? Ne, légyszi. Jól van, na. Fáj még a leégés? Vedd le a pólót, bekenem, jó? Ne, ne, lassabban. Jézus. Ne hülyéskedj, mindjárt jön valaki. Ne félj, ilyenkor már nincs egy lélek se.

Hideg van, libabőrösen fekszem a homokban, fejem alatt a műanyag strandtáska, mellettem a bikini, fölöttem a csillagos ég, bennem pedig egy végtelenül lassan mozgó, hideg, riadt kamaszujj. Még, még. Fáj. Ugye sose hagysz el? Soha.

Homok a tornacipőmben, homok a karórámban, megáll az idő.

Felgyorsulnak az évek, ami azelőtt beláthatatlan volt, az mára rövid, tervekkel és határidőkkel teleírható füzetkévé zsugorodott. Égeti a talpam a beton, igyekszem árnyékban maradni. Az anyám régi fürdőruhája van rajtam: a sajátomba nem férek bele. A hasam kereken, feszesen ugrik előre, kiguvadt köldököm átkukucskál a fényes, sötétkék anyagon. A melltartó kosaras, hegyes, ettől süveg alakú a mellem, mint az ötvenes évek filmsztárjainak, csak éppen lefelé nem darázsderékban folytatódom. Az egészben semmi fennkölt nincs: csoszogok egy iszonyatos sörhassal, a szívem alatt bontakozó parányi élet – ahogy mondani szokták – mintha émelyítő ütemben forogna, hullámzó, összetekeredett rongyocska mosógépdobban, megtorpanok, aztán befelé figyelő, csöndes félmosollyal beleokádok a szemetesbe a papírtálcák és műanyag poharak közé.

Még mindig hányingerem van! Semmi baj, simogatja egy nő a hajamat. Egy műtőasztalon fekszem, előttem, a mellem magasságában egy zöld lepedő van kifeszítve. Csak az orvos zöld, fodros sapkáját látom, amint lemerül és fölbukik a lepedő mögött: annak idején a Széchenyi fürdőben a nyanyáknak volt ilyen műanyagkáposzta-szerű fürdősapkájuk, amiben feltartott fejjel rótták a hosszokat faltól falig.

Megfullad, meg fog fulladni, muszáj kivenni.

Felesleges a lepedő előttem: odafent a sokkörtés űrlámpa domború fémszegélye torzítva tükrözi, ami lent zajlik. Látom a metszést, a vért, a kesztyűs kezeket, az időnként behajoló nagy zöld foltot, a szülész fejét.

Bikinivonalban vágunk, mondja a hang.

Megyünk varratszedésre. Az orvos idős, hetven fölött járhat. A bikinivonalat elnézve az az érzésem támad, hogy vagy soha nem látott fürdőruhás nőt, vagy azok mind egyberészesben voltak, vagy férfiéletének az ilyesfajta látványra fogékony időszaka a hetvenes évek elejére eshetett, amikor a lányok széles pántú, magasan a hasukon záródó geometrikus mintás fürdőruhákban, Charlie angyalai frizurával röplabdáztak a strandon.

Szépen gyógyul, csak ne emelgessen.

Ne emlegesd, mondom a meghívóra, pedig J. unszol, hogy azért el kéne oda nézni. A Cosmopolitan magazin invitál egy bikini-show-ra, a jövő évi fürdőruhadivatot mutatják be. Elképzelem, amint a hibátlan, gazellatermetű lányok végigvonulnak a kifutón, aztán elképzelem a saját hasam a gyöngyházfényű csíkokkal, mintha a köldökömből könnyeznék, mintha a barna homokba kicsi kis selyemutakat vágott volna a szélsodrás.

Különben is: tudom, milyen a jövő évi bikinidivat, olyan, mint a tavalyi Franciaországban. Előttem vannak a nyár beálltával megjelenő plakátok, melyeken copfos, suta Loliták támaszkodnak a falnak nyalókával, geometrikus, magasan záródó fürdőruhában, amilyet a hetvenes években hordtak.

Ülök a tengerparton, csíkokat rajzol a homokba a sodrás, aztán a visszavonuló víz kint hagyja száradni az apró dűnéket. Mintha tükröződne az égbolton a part, odafent a felhők is nagy, rézsútos csíkokban görögnek, feltámad a szél. Lassan néptelenedik el a föveny, szedelőzködnek a félmeztelen lányok, porolják a törölközőt, az egyik arab fiú a betonfalnak támaszkodva rázza ki a homokot a tornacipőjéből: meztelen talpa világít, mintha fényben tapicskolt volna. Hűvösödik, lassan egyedül maradok. Három órája várok már, felöltözött idegen, közben kétszer is fölsétáltam az úttest melletti délibábszerű telefonfülkéhez, és a rekkenő melegben a kagylót tartva bámultam le a partra. „Hagyjon üzenetet”: jó, majd a homokba írom, hogy „J’ai tant revé de toi.”

Kéne venni valami kaját, közben pisilnem is kell, nemsokára indul a busz.

Éhes vagyok és fáradt, egy magamfajta mit is kívánhat, jut eszembe fölfelé menet a Bikini együttes dala.

Szeretek táncolni

(Záróvonal)

– Nagyon derék ember ez a maga férje – mondta Annus néni és rám sandított. Kopogtak a zöldbabból levágott darabok a vájdlingban.

– Igen, nagyon rendes. Kár, hogy nem az én férjem, hanem valaki másé.

Annus néni nem mert válaszolni, föl se nézett. Egyre hegyesebb darabkákat metélt, végre elfogyott az összes. Zoltán hamarosan befutott, együtt rakták fel főni a savanyúbablevest.

Hát akkor Isten áldja magukat, mondta a néni, és betette maga után az ajtót. Amikor másnap Pestre hazamenet kikanyarodtunk az udvarból, tudtuk, hogy az összes házból bámulnak bennünket. A kocsi hátán éreztük a kandi tekinteteket egész a műútig. A Pestiek. Azoknak a gyüttmenteknek a barátai.

Harmadszorra vagy negyedszerre voltunk lent a kis házban, amikor a szomszédasszony megint szóba merte hozni ezt a dolgot, vagyis ezt az istentelenséget, ahogy ő nevezte. – Persze maguk tudják – tette hozzá gyorsan –, de azért nem jól van ez így. Pogány egy dolog.

Megnyugtattam, hogy Zoltán egy éve elvált, és hogy össze fogunk házasodni, sőt, lesznek majd szép gyerekeink is. Hogy csak vicceltem a múltkor. Erre kicsit megenyhült:

– Hülye vicceik vannak maguknak mind – ingatta a fejét sokatmondóan, aztán hozott át egy köcsög gyanús színű aludttejet. Másnap reggel pedig még azt is megmutatta, hogyan kell megfejni a kecskét.

– Így, e.

Nem igazán ment a dolog, és mikor szerda hajnalban ismét bekopogott, hogy menjünk ki a türelmetlenül mekegő Micihez, akkor Zoltán előbotorkált alsógyatyában, átölelte a meglepett öregasszony vállát és kikormányozta a verandára:

– Annus néni, mi mostan itt pihenünk, vagy mi a faszom. Reggel hat óra van. – És behúzta mögötte a szúnyoghálót.

A kecske nappal az utca felőli oldalon volt kikötve, nem messze a garázstól, amelynek tetejét Editék egy szintbe hozták a kerttel és bevetették fűvel. Ha nem épp a fa körül legelt, kiállt erre a magaslati pontra és innen pásztázta az egyébként elég eseménytelen, földes utcát. Annus nénit hét végén nem is láttuk, illetve én a boltból kilépve egyszer a hátát, biciklivel kacsázott az alsó út felé. Micit ellátta, a ház körül meg rendet tartottunk, esténként fellocsoltuk a poros udvart és kiültünk a fülsüketítő tücsökszóba. A nyár vége fele járt, a forró délutánokat hűvös éjszakák és borzongató reggelek követték, csupa harmat volt a fű, amikor a korai derengésben kibotorkáltam a budiba. A házban ugyanis nem volt vécé, a meleg víz pedig folyton kifogyott, de nekünk így is maga volt a Paradicsom.

Minden hajnalban szerelmeskedtünk, aztán aludtunk tízig: ébredéskor már besütött a nap, világított a kis vaksi tükör a szemközti falon. Most azonban még ködös, hűvös hajnal volt kint, amikor félálomban meghallottam, hogy valaki a bejárathoz trappol és türelmetlenül zörög az üvegen. Zoltán azonnal kiugrott az ágyból, mint egy rajtakapott szerető: a szobaajtót behúzta maga mögött.

A konyhában Annus néni lármázott:

– Jaj Istenem, gyüjjön mán gyorsan, jaj Istenem, öngyilkos lett a Mici!

Felkaptam a melegítőt és szaladtam utánuk papucsban. A kecske a garázsajtó előtt himbálódzott. Elment a lelátóhely pereméig, aztán valami titokzatos hajnali sugallatnak engedve levetette magát a mélybe, a kötél végét azonban tartotta a fa, úgyhogy most ott lógott felakasztva, minek következtében nemcsak hogy nem lehetett megfejni, hanem félig meg is döglött.

– Bazdmeg – mondta Zoltán, és nekiveselkedett, hogy fölemelje. Én is odaléptem és hátulról tartottam, ketten próbáltuk feltuszkolni a garázs tetejére, de reménytelennek tűnt. Amikor Zoltán leengedte, rándult egyet a kötél és ismét megszorult a nyakán.

– Tartsad már – kiáltott rám, de attól féltem, hogy Mici a maradék erejével esetleg megrúg vagy megharap, úgyhogy inkább csak biztatóan álltam mellette, kissé alányúlva a fenekénél. Annus néni végre észhez tért és odajött segíteni, miközben azt magyarázta, hogy legalább alája köllene tolni egy hokedlit. Zoltán bement a házba és nemsokára egy kisbaltával jött vissza.

– Vigyázat!

Olyan lendülettel emelte a karját, hogy először azt hittem, agyon akarja csapni szegény Micit, de aztán rájöttem, hogy a vastag kötelet szeretné elvágni. Nem volt könnyű, így végén a kecskével: az ütésektől állandóan elmozdult, a balta viszont kicsi kis szilánkokat hasított ki a mögötte levő ajtóból, úgyhogy jó nagy darabon lejött a festék.

– Szétkúrod a garázsajtót.

Zoltán abbahagyta a csapkodást és úgy nézett rám, mintha most az én fejembe akarná belevágni a baltát. A kecske szája nyitva volt, látszott, hogy nem sokáig bírja már.

Annus néni fölfele bökött a fejével:

– Talán felülről köllene.

Mind a ketten körbementünk és amíg az öregasszony úgy-ahogy tartotta a végét járó Micit, addig Zoltán – széthasogatva a kilógó kátránypapírt – végre elvágta a tető szélén a kötelet.

A kecske nagy puffanással ért az utcára és ott is maradt fekve.

Hárman guggoltunk mellé, élesztgettük, dörzsölgettük, aztán egy paplanhuzaton bevonszoltuk az udvarra.

Annus néni tíz körül ment el, azzal a biztató hírrel, hogy Mici ivott egy-két kortyot és hagyta magát megfejni.

– Úgy látszik, túl van a traumán – mondtam Zoltánnak, miközben kitöltöttem a kávét. Editék receptkönyveit lapozgatta, most épp a Délszláv konyha remekeiben olvasott valamit. Fokhagyma, bazsalikom. Elsápadtam, leeresztettem a kannát.

– Te meg akarod enni a Micit?!

– Úgyse fog az már soha rendbe jönni – mondta és lapozott.

El nem tudtam volna képzelni, hogy feltrancsírozzunk egy állatot, ráadásul a kecske valamiképpen Editék családjához tartozott, így kicsit olyannak tűnt a dolog, mintha a vidéki nyaralás alatt elfogyasztottuk volna az egyik rokonukat. Bementem mosogatni, gondoltam, ha végzek, kimegyek kicsit a kecskéhez. Zoltán megérezhette, hogy mennyire haragszom, mert egy idő után kijött utánam a konyhába. Éppen a szemeteseket mostam. Az üveget, papírt, fémet külön kellett tartani, egy másik, nagyobb edénybe pedig a szerves hulladékot gyűjtöttük, mert Editék komposztáltak.

– A végén úgyis egybeöntik az egész szart – tolta arrébb lábbal a száradó vödröket.

Szorosan a hátam mögé állt, simogatni kezdte a mellem.

– Ne – mondtam megmerevedve –, tiszta dzsuva a kezem. – Fel is mutattam, belepuszilt a tenyerembe.

A kredenc két ajtaja közti vájatban megülepedett a konyhai gőzök kosza, erre a kis ragacsos csíkra szállt most le egy darázs közvetlen az arcunk előtt. Kicsi csápjaival keresgélt, izgatottan mozgatta a potrohát. Édes lehetett az a csík, tele ezer régi nyár aromájával és beszáradt üzenetével. Zoltán nem mozdult, hirtelen engedett a szoros ölelés, de még mindig mögöttem állt.

– Most figyelj!

Egy villámgyors mozdulattal kihajtotta a jobb oldali kredencajtót: a darázs szétkenődött a résben. Első pillanatban fel se fogtam, mit csinált, aztán undorodva léptem oldalra. Utánam nyúlt, de kirántottam a karomat, felkaptam a négy vödröt és kivittem őket a napra.

Később fogtam a háromlábú széket, amin Annus néni fejésnél ülni szokott és betelepedtem az árnyékba a kecske mellé: úgy látszott, alszik, de a résnyire nyitott rózsaszín szemhéj alatt nyugtalanul mozgott a szemgolyója.

Zoltán kijött a verandáról a kertbe, a locsolócsővel kezdett foglalatoskodni, eresztett egy helyen. Zörgött, járkált, nem szólt hozzám, mintha ott se lennék. Egy idő után, hátra se fordulva a széken, megkérdeztem:

– Ezt meg miért kellett?

Rögtön odalépett és belecsókolt a nyakamba.

– Ez volt a sorsa, úgyse élt volna sokáig.

Lejjebb nyúlt, belemarkolt a hasamba.

– Kövér vagyok – mondtam. – Engem is levágsz, mint a Micit?

– Dehogy vagy kövér, csak úgy ülsz. Darázsderekad van! – búgta a nyakamba és felnevetett.

– Hülye – mondtam békülékenyen. Néztem a vállamon a kezére, mintha egy ismeretlen kezet néznék. Fekete koszcsík volt a körme alatt, a hüvelykujján pedig sebhely, gyerekkorában csípte be a hintaágy. Mindig meg szoktam csókolni ezt a kis félkört, most inkább csak néztem. Szerettem a kezét.

Délután, hazafelé menet remegve izzott a betonút, de nem várhattuk meg az esti enyhülést, mert Zoltánnak volt valami találkozója az irodában. Nem kérdezgettem ilyesmiről, a történeteiben többnyire ismeretlen emberek szerepeltek, nem volt átjárásuk a mi közös életünkbe.

Alacsonyan, kíméletlenül tűzött a nap. Alig jártak az utakon, többnyire traktorok és kisteherautók kanyarodtak ki a megsárgult földekről, időnként jött csak egy-egy személyautó. Az első kisvárost elhagyva aztán kicsit megélénkült a forgalom. Zoltán tekergette a rádió gombját, majd kikapcsolta.

– Nagyon hallgatsz – nézett rám.

– Álmos vagyok.

– Mi bajod van?

– Semmi.

– De.

Kanyar következett, és csak annyit érzékeltem, hogy a záróvonalat átlépve hirtelen átkerülünk a másik oldalra. Rálépett a gázra, hirtelen felgyorsultunk.

– Hagyd ezt abba!

– Mit?

– Hagyd abba!

– Félsz?

Üresen izzott a fáktól szegélyezett út, semmi nem jött szembe, de a távolban újabb kanyar következett. Még jobban felgyorsított.

– Hagyd abba! – üvöltöttem és elkaptam a kezét, de nem engedte visszahúzni a kocsit. Mosolygott.

– Mondd, hogy szeretsz.

– Szeretlek. Hülye fasz.

Visszatértünk a saját sávunkba. Két másodperccel utána vágódott ki a takarásból egy kocsi.

– Te elmebeteg vagy! Nem vagy normális! Nem vagy normális, nem vagy normális! – ismételgettem a sírás felpörgő ritmusára. Kivett a kesztyűtartóból egy csomag papírzsepit, fél kézzel előcibált egyet.

– Ne sírj már, látod, hogy nem lett semmi.

Öt év alatt, kiszámoltam, tizenháromszor voltunk lent a házban. A baleset után Mici rövidebb kötelet kapott, Annus néni pedig a rákövetkező évben bélrákot. Edit hordta át kocsival a szomszéd községbeli táltoshoz, mert nem volt hajlandó szedni az orvos által felírt gyógyszereket. Tavaly halt meg: a lánya mesélte, hogy az utolsó héten még hálóingben kiment a teraszra leszedni a száraz fejeket a muskátliról, miközben szidta a vejét, hogy tönkreteszi neki a szőlőt. Közben a faluban bevezették a szelektív szemétgyűjtést és a gázt, Editék pedig hozzáépítettek egy kis szobát a hátsó fronthoz. Ez lett a leghűvösebb hely, Zoltán itt szeretett délután heverészni, esténként meg itt dolgozott egy kis asztalra tett laptopon, sőt, időnként itt is aludt. Azt mondta, különös aurája van a helynek, itt születnek a legjobb gondolatai.

Május végén én mondtam neki, hogy hívja fel a barátainkat és menjen le egy kicsit. Mostanában ritkábban találkoztunk Editékkel: a szilvesztert szokás szerint együtt töltöttük, de Pesten alig-alig láttuk egymást, azt viszont tudtam Annus néni lányától, hogy idén még a szokásos tavaszi nagytakarításra se mentek le.

Becsomagoltam a pólókat és a széldzsekit, és egy törölközőbe bugyolálva tettem melléjük egy szúnyogriasztó villanykörtét, hogy csavarja be az ágy melletti kislámpába, hátha vannak már szúnyogok.

Hosszú, meleg hét volt, átmenet nélkül köszöntött be a levegőtlen nyár. Péntekre olyan hőség öntötte el a várost, hogy a nyitott ablak mellett felriadtam hajnalban az átizzadt ágyneműben. Fél hat volt. Gondoltam, kimegyek a piacra, hogy mire holnap megjön, legyen otthon minden. Már a kora reggeli napnak is ereje volt, sütötte az utcára lépve a vállamat.

Hazaérve leraktam a kosár paradicsomot, a kígyóuborkával, paprikával és almával tömött szatyrokat a fal mellé, aztán a telefonhoz léptem. Rögtön fölvette, pedig ilyenkor még aludni szokott.

– Olyan rossz volt így nélküled felébredni – dünnyögte a telefonba, mielőtt beleszólhattam volna. Elöntött a melegség, hagytam, hogy folytassa.

– Gyere már vissza, tiszta hülye vagy.

A fal mellett ledőlt az egyik szatyor, kifordult az uborka és az előszoba közepére gurult egy alma. Nem volt erőm lerakni a telefont, pedig pontosan tudtam, hogy le kellene.

– Halló, halló – suttogott tovább. – Edit, ne hülyéskedj már. Itt hagytad a karkötődet is.

Bénultan tartottam a kagylót, miközben az agyam gépiesen rögzítette, hogy a szemben levő erkélyre kilép egy lófarkas, sárga pongyolás nő és kiteszi szellőzni az ágyneműt. Hogy valahol szirénázik egy mentő, hogy a bejárati ajtó üvegének négyszögébe pont úgy lóg be az ecetfa lombja, mintha egy zöld minta lenne díszítésként odafestve.

– Halló, mondj már valamit. Ne haragudj, nem úgy gondoltam.

Végre engedett a görcs, le bírtam tenni a telefont.

A lecsó elég jól sikerült, rizzsel csináltam, mert Zoltán úgy szerette. Aztán körbenéztem a lakásban, mert emlékeztem, hogy volt valahol egy hatalmas, fából készült, gyöngyház berakásos indiai karkötő, amit sose hordtam, és amit egy ideig dísznek használtunk, ki volt téve a fésülködőasztalra, aztán elrámoltuk valamelyik kacatokkal teli dobozba.

Vasárnap reggel meghallottam a lépteit a körfolyosón. Jellegzetes, szinkópás ritmusban járt, sőt, ha nyitva volt az ablak, már a kapu csukódásából tudtam, hogy ő jött meg, mert visszafelé mindig lökött egyet a rácson. Ideért.

Egy ismeretlen ember lépett be a lakásba.

Se szakálla, se bajusza, a haja félcentisre nyírva. Csak a szeme volt a sajátja, az arc többi része, mint egy közeli rokoné, aki majdnem ő, csak fiatalabb és megrendítően idegen.

Sohase láttam őt így azelőtt. Ezerszer meztelenül, de soha a meztelen arcát. Tudtam, hogy a szakállas emberek időnként levágják a szakállukat, de ő soha nem nyúlt hozzá, olykor ollóval igazgatta, de le nem vágta. A nagy előszobai tükörben bámultam, vizsgálgattam ezt az új profilt. Meglepően kerek és csapott, szinte nőies álla volt: ettől valahogy puhábbnak, párnásabbnak tűnt az arca. Ő is a tükörben nézett engem, így beszélgettünk:

– Jól áll – mosolygott a karomra nézve.

– Köszönöm – mondtam, és a nagy, súlyos karkötőre pillantottam, ami inkább emlékeztetett valami ébenfa bilincsre.

Fájdalmasan ismerős hang jött az idegen arcból, úgyhogy gyorsan hátat is fordítottam a tükörnek és beléptem a konyhába. Utánam szólt, szinte évődve:

– Egy utolsó kávét azért még kaphatok?

– Persze.

Letettem elé a kisasztalra, két cukorral, kevés tejjel.

Kavargatta, nézett a csészébe, én meg vizsgálgattam a frissen nyírt haját, a fehér fejbőrét, a füle ívét, a hirtelen lesült arc árnyalatait: a szakáll helyén piros volt a bőr.

– Ezt meg miért kellett? – kérdeztem meg sokára.

– Nem tudom – felelte, és kiitta a maradékot.

– Nem is tudom... – folytatta, és kikanalazta a cukrot az aljáról.

– Jól táncolt. És én szeretek táncolni.

Take five

(Törésvonal)

Az ágyat nagy nehezen odataszigálta a kis négyzet alakú ablak alá, a lejtős falsík tövébe, hogy fekve láthasson egy kockányi koszos kis égdarabot. Ettől viszont az eredetileg az ágy végében álló polcnak szűk lett a hely, azt átvitte a túloldalra az íróasztal mellé. Így már valahogy jobb volt az összhatás, bár a szoba így is kicsit cellaszerű maradt. Aztán térbe fordította az asztalt, de a keskeny, csapott tetejű lukban nem lehetett tőle közlekedni. Visszaforgatta, nézte. És a szag! A szaggal végképp nem lehetett mit kezdeni. Valami édeskés vegyüléke volt a nedves, bepenészedett szőnyegpadló dohos kipárolgásának és a szobában rekedt keleties fűszerillatoknak, melyek az előző lakó, a rezsón főzőcskéző marokkói lány három évének örökségeként ivódtak a megsárgult falba. A rezsó egyébként a ferde falsík alatt állt, ott, ahová most az ágyat tolta, és ettől épp a feje mellé került az olajfestéken kicsapódott óriási, zsírpöttyös folt. Később újságokból kivágott parfümreklámokat ragasztott ide, de Linda Evangelista arcán nemsokára átütöttek a vöröses zsírcseppek, aztán az egész lap lekonyult. Miért pont itt volt a rezsó? Az a nő guggolva főzött?

Mosakodni biztosan guggolva mosakodott, nem is férhetett oda másképp a mosdó mellé: a lavór helyét jól jelezte a szőnyegpadló szivacsos hátoldalán a kör alakú, többéves penész.

Pedig a marokkói lánynak alighanem igaza volt: amikor első nap hazajött ide az új lavórral, rövid kísérletezés után ő is rájött, hogy ha nem akarja túl messzire hordani a mosdótól a vizet, akkor a lavórt csakis itt, a közelben lehet elhelyezni: közvetlenül a mosdó alatt útban van, a másik oldalra pedig nem teheti a folyosóra nyíló ajtó miatt. Úgyhogy oda rakta, ahol régen állt, ráigazítva a túloldal penészfoltjára. Nem baj, majd ha fűtök, kiszárad, gondolta.

A kis ablak alig adott valami fényt, de ha így most aláfeküdt, ha végignyúlt a szürke kockás, furcsa szagú takarón, akkor mégiscsak látta az eget. Időnként egy-egy repülő húzott el, mindig pontosan az ablak átlójában, egyik saroktól a másikig haladva. Madarak alig: mintha Párizsnak ebben a szegletében egyébként sem éltek volna madarak. Még a hajnali, nyitott ablakon is csak a véletlen megszólaló autóriasztók vijjogása hallatszott be, vagy egy-egy korán kelő lakó redőnyének nehézkes nyikorgása.

A vécé a folyosón volt, szerencsére éppen azon a végén, ahol az ő ajtaja nyílt, így nem kellett papucsban dideregve átbotorkálnia a derengésen.

A folyosón rajta kívül csak egy férfi lakott: tudta, hogy férfi, egyszer, az ajtó mögött fülelve várta, hogy felszabaduljon a vécé, és kilépve látta még az alsógatyában távolodó félmeztelen testet. De már az ajtócsapkodásból is sejtette, hogy a lakótárs nem nő, bár egyszer az éjszakai, döngő lépéseket hallgatva egy mezítlábas, nagydarab fekete női testet képzelt félálomban abba a másik padlásszobába.

A postás sose jött fel ide: Miklós leveleit rendszeresen a főbérlőék lábtörlőjére tette. Mindig kettő és három közt érkezett, nesztelenül szaladt fel a márványlépcső vastag, vörös szőnyegén, és villámgyorsan dobálta szét az előre szortírozott leveleket.

Ha ő épp otthon volt, és még időben leszaladt a főlépcsőn a háziak ajtaja elé, kivehette a számlák és reklámok közül a fiú borítékját. Egyébként mindig a hátsó lépcsőn közlekedett. A hátsó front illata egészen más volt, mint a nagy üvegajtós, évenként frissen festett főbejáraté. Itt a falépcsőre használt viaszos paszta szaga dominált, ebbe keveredett az ide nyíló konyhai ajtókon kiszivárgó ételszag, meg az ajtók elé kék zacskóban kitett háztartási szemét jellegzetes büdöse. Legerősebb mégis a paszta volt, még évek múlva is ez a kacskaringós, nyikorgó lépcső jutott eszébe, ha valahol megérezte a jellegzetes viaszos aromát. Tizenöt évvel később például egyszer Londonban vett egy hajbalzsamot, amelynek flakonján egy méhecske volt látható, és a szállodában a kupakot lecsavarva elárasztotta a londoni fürdőszobát a hajdani párizsi lépcsőház szaga.

Az ő szintjükön kifejezetten büdös volt, főleg a nyári napokon. A hatodik emeletről felkanyarodva már megcsapta őt az erjedő sajtok böffentéseitől sűrű levegő. A szobában nem volt fridzsider, ezért a kerek camembert-es dobozokat a folyosó egyik nyitott ablakában tárolta. Télen a tejet is ide lógatta ki egy külön erre a célra csomózott spárgaszerkezettel, és még el is mosolyodott, mert az anyja makramé virágtartói jutottak eszébe, makramé tejlift, nyáron persze ez se működött, mindennap frissen kellett vennie a tejet.

A bolt nem volt messze, csak át kellett menni a forgalmas út túloldalára: órákig képes volt bolyongani a Monoprix zsúfolt gondolái között, hogy aztán végül maradjon a Bonduelle konzervkukoricánál és a fagyasztott halrúdnál, néha hónapokig is fenntartva az étkezési monokultúrát, amelybe csak a különböző fajtájú sajtok vittek némi változatosságot. Egyszer válogatás közben felismerni vélte folyosóbeli lakótársát, egy óriási kanna narancslét és valami zacskós müzlit cipelt éppen a pénztárhoz, ő meg gyűlölettel nézte a széldzsekis hátat, és arra gondolt, hogy ez is egyike az egészségtudatos pasiknak, ez is nyilván az ágya mellett tartja a súlyzóit, hogy a kora hajnali vécéajtó-csapkodás után nekifogjon karbantartani a testét.

Őt közel egy éve nem tartotta karban, a karjában senki: ha időnként, saját karját átfonva a testén a kis ablak alatt ült, és a fiúra gondolt, úgy merült fel benne a kép, mint valami zárvány: Miklós az egyetem folyosóján, Miklós a sötétben, ahogy suttog, Miklós a peronon integetve. Miklós nem volt többé létező ember, csak egy személy, aki leveleket küldözgetett, melyek nem egy létező élet híradásai voltak, hanem valami fikció rafinált bizonyítékai, mintha saját magának írt volna, hogy bizonyítsa, a képzeletében élő test nemcsak vágyainak sziluettje. A legmeglepőbb az volt, hogy már az illatára sem emlékezett. A múltkoriban végigszagolgatta a boltban a férfidezodorokat, hátha a kifújt permetek visszahoznak valamit a tapintható, hús-vér valóság igézetéből, de csak képzelt férfitestek vonultak el az illatok sorában, Miklósnak pedig továbbra sem volt arca, csak neve, és a borítékra írt lakcím is mintha egy kitalált emberé lett volna, mintacímzés, Cserép Virág, Föld utca 3., Hongrie.

Tegnap a teljes napot a bevándorlási hivatalban töltötte. Reggel nyolcra rendelték be, éhgyomorra. Amikor megérkezett, és belépett a húszas években épült márványborítású hodályba, a portás az előtérbe irányította. Rengetegen voltak, fehérek, feketék s beazonosíthatatlan eredetű sötét bőrű csoportok. Mindenki türelmetlenül nézelődött, és ha valaki az előcsarnokban álló csokoládé-vagy italautomata elé lépett, a portás fennhangon, tagolt franciasággal emlékeztette, hogy a vizsgálatokra éhgyomorra kell bemenni. Tízig nem történt semmi. Fél tizenegykor megjelent egy hivatalnok, lapokat osztott szét, majd eltűnt az oldalsó folyosón. Nyüzsgés támadt, tollak jártak körbe, az emberek az ölükben töltögették a papírt, némelyek fordítottak a többieknek, különös szavak, torokhangok repkedtek a levegőben. Tizenegy körül mindenki elfáradt. A fekete férfiak levették a cipőjüket, sorban a földre telepedtek, a gyerekek sírtak, az asszonyok szoptattak, némelyek pedig ideges léptekkel járkáltak az oldalfolyosón, hátha a türelmetlen döngésre mégiscsak megkezdődik valami, vagy haza lehet végre menni.

Fél tizenkettőkor végre kijött egy alacsony férfi, és bevezette a tülekedő embereket az egyik folyosóra, majd üvöltözve és gesztikulálva elmagyarázta, hogy a férfiaknak és nőknek most szét kell válni, férfiak balra, nők jobbra.

Engedelmesen, libasorban totyogtak a szekrények elé, ahol aztán minden ruhájukat a rekeszekben kellett hagyniuk, és az erre a célra kapott, madzaggal átköthető papírköntösben araszolni tovább a különféle vizsgálatokra.

A röntgennél megtorpantak: az előtte csoszogó fiatal ázsiai nőnek jól láthatóan domborodott a hasa. Karcsú gyerekkezét a dombocskán tartva, bocsánatkérően nézett a hivatalnokra. Félredöntött arcának félszeg mosolyában volt valami a siketek arckifejezéséből: nyilván közös emberi mimika készségességet kifejező jelzése ez, nem értelek, üzeni, de hallgatlak ám, nagyon figyelek.

– Vous êtes enceinte? – hangzott a kérdés. Az ázsiai nő, mint valami riadt diák, megismételte a mondatot: Vous êtes enceinte? A hivatalnok ideges lett, egyre emeltebb hangon kérdezett, és közben a nő hasára mutogatott. A nő ellágyult mosollyal nézett vissza, yes, mondta, baby. Ő meg nem bírta tovább, és a hivatalnokhoz lépett:

– Monsieur, látja hogy terhes, nem mehet röntgenre. – A férfi ellenségesen nézett vissza, és intett, hogy vissza a sorba. Amikor átvette az útlevelet, és furcsállkodva lapozni kezdte (hogy micsoda országok vannak!), a szeme lassan megállapodott a lap alsó részén, és fennhangon bediktálta a nevet:

– Mlle. Hungary Magyar.

Mulattatta volna, ha ezen a néven válik francia állampolgárrá, de közbe kellett lépnie, úgyhogy a papírruhában idétlen szemérmességgel mozogva egyszerűen kivette az útlevelet a férfi kezéből és a megfelelő rubrikára mutatott. Ha lett volna rá lehetősége, a ragyás hivatalnok bizonyosan lelövi, így csak intett, hogy mehet tovább, és a mögötte álló kövér, fekete asszonynak kezdett ingerülten magyarázni, aki közben kézzel próbálta összefogni kibuggyanó hasán és mellein a papírköntöst.

Vérét vették, megröntgenezték, benéztek a szájába és a hüvelyébe, katalogizálták az adatait, hogy egy felsőbb fórumon majd eldönthessék, nem jelent-e közvetlen és azonnal elhárítandó veszélyt a francia nemzetre.

Amikor délután négykor végre ismét felöltözve kilépett az előcsarnokba, szédelegve az éhségtől és a fáradtságtól, azonnal a csokoládéautomatához sietett. Ott állt az ázsiai nő is, egyszerű vászonruhában és saruban, madonnaarcán az el nem hervadó, hálás mosollyal.

– Where are you from? – billent félre a madárkafej.

– Hungary – felelte ő visszamosolyogva.

– Me too – bólogatott megértően a fiatalasszony és kiválasztott egy Mars-szeletet.

Már esteledett, mire metróval a város túlsó végébe hazaért. Vörösen világított a Monoprix felirata, a boltban esti csúcs volt, háziasszonyok lökdösődtek a bevásárlókocsikkal a polcok között. Kivételesen nemcsak kukoricát vett: a lazac mellé tejfölt és salátát is pakolt, aztán levett egyet az óriási, 100%-os kannás narancsléből is, sőt, hozzátett egy csokit, hungry, me too.

Alig tudta hazacipelni a két tömött szatyrot. A kanna kiszakította a zacskót, külön kellett fognia, úgyhogy mikor a kapuhoz ért, a csomagok felét a földre kellett engednie. Szerencsére épp jött valaki, és beengedte. A hátsó lépcsőn haladva úgy érezte, hogy ereje végén jár, egyetlen vágya volt, hogy a szatyrokat ledobva végigfekhessen a szürke kockás takarón, és nézhesse a koszos négyzetben lebegő esti eget. Az ajtó mellett lepakolt, és keresgélni kezdte a kulcsát.

A vécéből szarszag csapott ki: miközben kotorászott a zsebében, növekvő dühvel gondolt az ajtócsapkodó férfira, és elhatározta, hogy legközelebb vesz egy szagtalanítót is, hátha elérti majd a célzást az a tahó. Közben már az egész táskát kipakolta, és elkezdte kifordítgatni a papírzsebkendő-maradványokkal teli zsebeket is, de a kulcs nem volt sehol. Újra átnézett mindent, még az élelmiszereket is kivette a zacskóból, közben pedig már tudta, hogy semmi értelme, hogy ennek a napnak valahogy így kell végződnie, a kulcs nincs meg, és nem is lesz. Leguggolt a folyosó fala mellé, hátát egyenesen megtámasztotta, és erőt gyűjtött. Zárcsere. Főbérlők. Új kulcs. Másolat. A főbérlők elutaztak. Ha van is másolat, az ő lakásukba nem lehet bejutni. Pótkulcs. Nem. Le akart végre feküdni.

Lassan felemelkedett, és képzeletében lejátszotta a ballonos detektív mozdulatát, amint vállát előretartva, nekifutásból nekirohan az ajtónak. Még az is átfutott az agyán, hogy beszól a folyosón lakó férfinak, hátha segít, de aztán ezt elvetette, inkább betöröm, gondolta, inkább betöri, veselkedett neki, és egész a falig hátrált.

Az első rohamnál semmi sem történt. Az ajtó megreszketett, de nem mozdult. A kurva anyád, a kurva anyátok, gondolta Mlle. Hungary Magyar, és iszonyatos lendülettel újra nekirohant az ajtónak.

A keret meg se rezzent. A belső pozdorjabetét viszont, amelyik a négy mezőre tagolt, zöldre mázolt ajtó belső borítását alkotta, hirtelen elvált a kereszt alakú tartóléctől. Na még egyszer. A pozdorjabetét iszonyú döndüléssel levált, és az alsó felén, a kinyíló résen át be lehettet bújni a szobába. Közben lehorzsolta a karját a falap széle, de észre se vette. Belülről nekivadulva cibálta tovább, míg végül maga a keresztléc is engedett, csak a zár és az ajtókeret maradt a helyén. Ezen át lehetett belépni a szobába, mint valami nyomasztó, szűk terű, sötét tónusú festménybe.

A szatyrokat az asztalra rakta, és végigfeküdt az ágyon. Később összeszedte magát annyira, hogy a keretre felszögezze a kockás pokrócot, így legalább nem lehetett belátni. Aztán újra visszafeküdt, és ruhástól elaludt.

Arra ébredt, hogy valaki iszonyatosan bevágja a vécéajtót és magyaráz az ajtó előtt. Ez nyilván neki szól.

– Máskor ne csapkodj, bazdmeg. Nekem dolgozni kell.

Te meg használd a vécékefét, barom, lett volna kedve visszaszólni, de ezt is csak utólag sikerült megfogalmaznia, akkor ott fekve az álomtól összeragadt szájjal és sajgó vállal hirtelen csak hallgatni tudott.

A férfi egyébként rendszeresen egy szarcsíkot hagyott a vécékagyló alján. Gondolt rá, hogy neki is kéne hagynia, mintegy visszaüzennie, szemet szemért, szarcsíkot szarcsíkért, de egyrészt nem volt benne biztos, hogy a fiú egyáltalán észrevenné, és ha igen, nem saját korábbi szarcsíkjaként azonosítaná-e a dolgot, akkor meg semmi értelme, másrészt képtelen volt a vécéről fölkelve nem használni a kefét. Mlle. Hungary Magyar még egy kis Domestost is löttyintett a kefére, ami persze a körülményekhez képest igazán luxus volt, de ehhez a maradék luxushoz azért valahogy ragaszkodott.

Hajnalban ébredt fel újra, telitöltötte a lavórt vízzel, és lemosakodott. Mintha valahogy a bőrébe ivódott volna az idegenrendészeti hivatal sajátos fertőtlenítőszaga, hiába lögybölte magára a szappanhabos vizet.

Közben rájött a pisilés, kihajtotta a pokrócot, és kiment. A vécéből kilépve meglepve látta, hogy a folyosó végén tárva-nyitva áll az ajtó. Valahogy az eltelt egy esztendő alatt egyszer sem jutott eszébe, hogy elmenjen a folyosó túlsó végéig, pedig ott is nyílt egy ablak. Nagyon rosszul tájékozódott, el se tudta képzelni, hogy az a másik, túlsó üveg mire nézhet, az épülettömb valamelyik részét vagy az utcát lehet-e rajta látni. Kíváncsi lett, és valahogy a férfi szobája is elkezdte érdekelni. Biztos indul valahova, pakol, és ha ő elsurran az ajtó előtt, észrevétlenül be is pillanthat. Elindult hát papucsban a nyitott ajtó felé. Amikor odaért, nesztelenül gyorsított, de bepillantva valósággal megdermesztette a váratlan látvány.

Az egyébként elég csinos, drapp szőnyegpadlóval leterített és rattan bútorokkal berendezett szoba sokkal nagyobb volt az övénél. A franciaágy a közepén állt. Ezen ült a férfi, pontosabban a felsőtestével feküdt, lába pedig a földön volt. Csak a gatyáját tolta le, és a szoba mértani középpontjában, mint valami idol, mint valami rettenetes húsból való oszlop, ott meredt a hatalmas farok. A szeme csukva volt, kezét fel-le húzgálta óriási, kissé visszahajló vesszőjén, és láthatólag nem is sejtette, hogy valaki áll az ajtó előtt. Vagy igen. Ki tudja. Talán igen. Talán direkt neki szólt ez az egész. Jézusom. Pár másodpercig megbűvölve meredt a villanyfényes szobában fekvő néma testre, aztán visszafordult. Az ablakig már nem mert elmenni, de másnap megnézte, a szomszédos ház tetőit lehetett látni, pipiskedve pedig odalent az oldalsó utca egy kicsi sávját.

A szobába visszatérve zakatoló szívvel feküdt az ágyra, és a szeméremdombján körözve megpróbálta magában felidézni a Miklós nevű lény testének mozdulatait. Miklós az egyetem folyosóján, Miklós az éjszaka sötétjében, Miklós a peronon. Miklós nem volt: a zárványszerű képek elé, mint valami elromlott diavetítőben, folyton az előbb látott, riasztó és barbár kép tolakodott, a csukott szemű gyűlöletes férfi, a visszahajló óriási farok.

A következő héten egyáltalán nem látta, és az ajtócsapkodás is megszűnt. Talán elutazott. Hál’ istennek. Tahó. Próbált dolgozni, de nem nagyon ment. Egy útikönyvbe kellett lefordítani egy rövid részt, azzal kínlódott a melegben. „Budapesten számos meleg vizű forrás fakad, ami a város alatt húzódó vulkáni törésvonalnak köszönhető. Budapest igazi fürdőváros. A magyarok rajonganak a meleg vizű fürdőkért.”

Miklós továbbra is írt a fürdővárosból, megírta, hogy mi van az egyetemen, hogy jól sikerültek a vizsgái, főleg a szociolingvisztika, és hogy megy majd Amerikába, meg mostanában milyen filmeket látott. Az egyiket itt is játszották egy környékbeli moziban, úgyhogy valamelyik este beült, ezzel próbálva valahogy közelebb hozni a fiút, mintha ketten mentek volna moziba, csak más időben, egymástól pár ezer kilométer távolságra. A moziból hazajövet a hatodikra érve hallotta, hogy éppen csukódik a folyosón az ajtó. Azóta a sajátját is megcsináltatta, de a főbérlőék még mindig nem jöttek haza, úgyhogy nála senki nem járhatott, különben is, ha ő nincs otthon, nemigen szoktak bemenni. Akkor viszont a szomszéd férfi volt, ezek szerint visszajött.

Ingerülten gondolt az ajtócsapkodásra, erről eszébe jutott a befejezetlen fordítás, és hogy megint kezdődik majd a verejtékes nyűglődés az állott padlásmelegben. Rögtön ki is tette a vécébe a szagtalanítót, értsen a szóból, ha majd kimegy.

Este tíz körül hallotta a lépteket a folyosón. Na most. Minden keserűségét összegyűjtve tápászkodott fel, és amint az ajtó bevágódott, kirobbanó dühvel ordított ki a láthatatlan ellenfélnek:

– Használd a szagtalanítót, te barom!

A férfi visszaordított:

– Te meg a kulcsodat, hülye picsa!

Erre valahogy elöntötte az agyát a vér, feltépte az ajtót:

– És használd a vécékefét is, te állat!

Farkasszemet néztek, egy pillanatra azt hitte, a férfi megüti. De csak egy lépést tett felé, és az indulattól elhalkulva préselte ki magából:

– Hülye hisztis kurva.

Erre ő is közelebb lépett és megemelte a kezét, hogy megüsse. A férfi a levegőben kapta el a karját, és magához rántotta.

Egész közelről érezte a fiatal, izzadt test melegét, és még mindig próbálta megütni. Aztán már nem. Vadállati haraggal, egymást harapdálva csókolóztak, közben a férfi elkezdte lesodorni a bugyiját, és ott a folyosón állva, a levegőben tartva őt, beléhatolt. Nem is tiltakozott, belesüllyedt ebbe a furcsa örvénybe, mintha megszűnt volna a saját akarata, mintha egy idegen, tudatától megfosztott test rángott volna a férfi karjai közt.

Hihetetlen, áramütésszerű öröm világította át, elgyengülve csúszott le a fal mellé, a férfi lihegve támaszkodott fölötte. Feltápászkodott, lehúzta a szoknyáját, a másik nem szólt hozzá. Olyanok voltak, mint két folyosón verekedő diák, akik becsöngetésre igyekeznek vissza az osztályba. A férfi bekísérte az ajtón, aztán ráhajtotta a takarót, mint valami betegre, akinek most pihennie kell. Abban, ahogy följebb húzta a kockás pokróc szélét, volt valami otromba gyöngédség, amit azonnal vissza is vont a kemény mozdulattal, amellyel az ajtót berántotta maga mögött.

Összegömbölyödött a melegedő takaró alatt, és meglepve figyelte, hogy az érkező szégyen helyett csak jóllakottságot és ürességet érez, hogy ami történt, az mintha zárójelben történt volna, mintha a két indulatos mondat közt nyíló résbe beférkőzött volna valami nem oda illő idegen hangsúly. Úgy aludt el, hogy égett a hüvelye, és a kispárnát szorította feldörzsölt combjai közé.

Még kétszer megtörtént ugyanez, azzal a különbséggel, hogy nem a folyosón estek egymásnak, hanem ott, az ő szobájában, ahová első alkalommal a férfi, mint valami baleset után, segítőkészen bekísérte. Akkor úgy fogta a karját, mintha a bokája ficamodott volna ki, nem pedig a tudata. A következő alkalommal viszont már nem volt ajtócsapkodás, szóváltás, egyszerűen csak bekopogott. A lány némán nyitott ajtót, egymás vállára hajtották a fejüket, mint akik hosszú évek múltán épp elválni készülnek egy peronon, aztán lassú, egyre szenvedélyesebb mozdulatokkal nekifogtak az egyesülésnek, amelynek végét mindkétszer egy magas hangú, szenvedélyes kiáltás jelezte. Szót egyszer sem váltottak, a férfi komoly, erőteljes mozdulatokkal elégítette ki, aztán felöltözött és visszament a saját szobájába.

Miklóssal szemben a lány továbbra sem érzett lelkifurdalást. A szomszéd férfi nem volt létező személy, csak éji lidérc, aki az alvó mellére ül, aki álmában megejti az asszonyokat, és rontást küld a tehenekre, hogy azok többé ne adjanak tejet. Csak lépések zajából, ízből, szagból, szaggatott mozdulatokból összerótt névtelen jelenés volt, árnyéklény, sötét élvezetet hozó suhanó fantom.

– Nem akarom – mondta legközelebb a hangja a fantomnak.

– De igen – válaszolta az árnyék, és a lába közé simított. És valóban, a combja köze síkos és duzzadt volt a vágytól, a teste elárulta, mintha titokban a démon szolgálatába szegődött volna, hogy azontúl mégis az ő nyers akaratának engedelmeskedjék.

Egyik délután, a Monoprixból jövet meglátta a férfit, amint az úton átvágva közeledett, kardigánját fázósan összefogva. Így az utcán valahogy magasabbnak tűnt, és a nappali fény a vonásait különös módon szelídebbnek, nyújtottabbnak mutatta. A lány kapkodva keresgélte a kulcsot, nehogy egyszerre érjenek be. Közben a férfi befutott, kitárta előtte a kaput. Nem néztek egymásra, mindkettőjüket zavarba hozta a másik felöltözött test. A férfi a lifthez lépett, erre a lány elindult a hátsó traktusba vezető folyosón, hogy inkább a falépcsőn menjen fel. A férfi fogta egy ideig a liftajtót, aztán magázódva odaszólt, mintha meg se ismerte volna:

– Parancsoljon, a lift. – Ő maga pedig elindult a cselédlépcsőház felé.

Körülbelül egyszerre értek fel, de a lány megvárta az ajtócsapódást, és csak akkor ment át a liftajtótól a hatodik emeleti lépcsőhöz, amikor biztos volt benne, hogy férfi már a szobájába ért.

Gondolkozott, hogy mi lehetett a kezében az a nagy, hosszúkás, fekete tok: nyilván valami hangszer. Ez valahogyan nem illett az éjszakai lény majdnem durva, célratörő mozdulataihoz, bár az imént látott nappali arc, a zavartan fürkésző tekintet nem is tette teljesen lehetetlenné.

Este, amikor készült elmenni, és zárta volna az ajtót, látta, hogy a folyosó tele van nagy, fekete sporttáskákkal és egymásra dobált különféle csomagokkal. Mellettük ott volt a hosszúkás, fekete tok is.

Nem is gondolkodott, csak felkapta a dobozt, és mint aki ottfelejtett valamit, villámgyorsan visszasurrant a szobába. Felkattintotta a fedelet. Szóval szaxofon. Ült az ágyon, nézett a tokra, és arra gondolt, hogy valójában semmit nem tud erről az emberről, de kapcsolatukban valahogy mégis a kezdeti, fojtott ellenszenv dominál, hogy tulajdonképpen megveti, hogy igazából csak használja, hogy semmi köze hozzá, olyannyira nem, hogy még szégyent sem képes érezni miatta, és hogy valószínűleg az a másik is ilyesféléket gondolhat róla, ha egyáltalán eljutott valaha oda, hogy a testéről mint személyről gondolkozzék.

– Adja vissza – mondta a férfihang az ajtó előtt. Ez hát a nappali hangja, amikor nem a dühtől vagy a szenvedélytől elfulladva suttog: ez a világos, levegős, tiszta tónus meglepte. Hirtelen észbe kapott, felállt, és a lehető legtermészetesebb mozdulattal kitette a folyosóra a tokot. A férfi fölvette, és lement. Még hallotta, amint a táskák surrogva dörzsölődnek a lépcsőház falához.

Miklós két hétig nem írt. Ő persze zavaros lelkiismeretének és álmatlan éjszakáinak fülledt ködében azt képzelte, hogy talán megsejtett, nem is, megérzett valamit a köztük növekvő távolságból, hogy a hallgatás kérdésként értendő, és neki válaszolnia kell. Hosszú és értelmetlen leveleket fogalmazott, levágta a haját, borítékba tette és elküldte, éjjelenként pedig forgolódva és átizzadtan gondolt a hajdani szenvedélyre a padlásszoba egyre növekvő forróságában. És próbált Miklósra is gondolni, szeretkezéseikre, a fiú szinte udvarias, folyton kérdő mondatokban fogalmazó mozdulataira.

A főbérlők közben hazajöttek. Úgy érezte, hetek verejtéke tapad a bőrére, hogy esténként a piros lavórban guggolva már nem tudja lemosni magáról az álmok savanykás kicsapódását, hogy egész teste telítődött valami mérges, gyilkos párával, mintha valami titokzatos betegség csírái növekednének az alhasában.

Megkérte a főbérlőket, hogy hadd fürödjön meg náluk a kádban. Kicsit csodálkoztak ugyan, nyilván az előző marokkói bérlő sosem állt elő effélével, némi feszengés után azonban ráálltak. Hét végén, amikor újra elmentek otthonról, leadták neki a kulcsot, gondos utasításokkal, hogy a mosógépet lehetőleg ne használja, és a folyosóra néző mindhárom zárat alaposan zárja vissza.

Úgy készülődött a fürdésre, mint valami rituális megtisztulásra. Megengedte a vizet, aztán jócskán loccsantott bele a tusfürdőből. Levetkőzött, és már emelte a lábát, hogy belépjen a kádba. Közben hirtelen eszébe jutott, hogy a sampont és a hajszárítót odafent hagyta. A nagy, régi fémkád még csak félig volt tele vízzel, ezért hagyta, hogy a forró hadd folyjon tovább, amíg a hátsó konyhai ajtón át felszalad a padlásszobába. Egy törölközőt kapott magára, felrohant, és már hozta is a hajszárítót meg a sampont.

A hátsó lépcsőn visszaérve dermedten állt meg. Hallotta a csapódást, de azt hitte, valaki a szemeteszsákot rakta ki a cselédlépcsőre. Nem. A háziak ajtaja csukva állt. Megpróbálta betaszítani. A kulcs a fürdőszobaszéken volt, a ruhái alatt. Itt állt bugyi nélkül, egy szál törölközőben a lépcsőházban. Reménytelen fáradtság fogta el, és mint akinek a hasa fáj, összegörnyedt a földön a hajszárítót szorongatva.

Hirtelen döngeni kezdett a falépcső, valaki pont jött fölfelé. Vissza akart szaladni az emeletre, de úgy érezte, nincs ereje hozzá. Közben elképzelte azt is, hogy a kád lassan megtelik, a túlfolyó egy ideig gurgulázva nyeli a habos vizet, míg az apró patakokban el nem kezd kicsapni a kád visszahajló oldalán.

A férfi megállt előtte a táskákkal. Először ránézett, aztán az ajtóra.

– Miért nem töri be? – kérdezte árnyalatnyi gúnnyal. A lányt megint a régi, sötét düh fogta el, hogy itt áll meztelenül, egy szál törölközőben, és az indulat még akkor sem párolgott el belőle, amikor a férfi lassan leeresztette a két óriási csomagot a földre, bele a kifolyt samponba, a tokot pedig óvatosan lerakta a fal mellé, és visszaszólt:

– Lemegyek a gondnokhoz.

Az ajtó alatt nemsokára megjelent a víz. Az előszoba szürke szőnyegpadlóját nyilván már átitatta, és most elindult, hogy átszivárogjon a lépcsőházba. Mindent betöltött a hab édes virágillata, és a lány már frottírpapucsos lábfején érezte a nedvességet. „Budapesten számos meleg vizű forrás fakad, ami a város alatt húzódó vulkáni törésvonalnak köszönhető. Budapest igazi fürdőváros. A magyarok rajonganak a meleg vizű fürdőkért.”

Nemsokára neszezés hallatszott a túloldalon, aztán fordult a kulcs és a férfi kitárta az ajtót. Egy pillanatig farkasszemet néztek, aztán a lány megszólalt:

– Merci bien.

Négykézláb dörgölték a földre dobált törülközőkkel a padlót. Közben arra gondolt, mit csinált volna Miklós ebben a helyzetben. Hogy vajon tett-e volna valamit, hogy vajon képes lenne-e betörni egy ajtót, hogy vajon képes lenne-e valaha betörni őt, meghágni, szótlanul elfogadni, vagy örökre megelégszik ezzel a sétagaloppal, hogy vajon Miklós számára hol vannak a szenvedély határai, hogy egyáltalán, ha most őt így látná, milyen szavak hangoznának el közöttük annyi felesleges levél után.

Csöndben dolgoztak, itatták és csavarták a vizet. Meg kéne kérdezni, hogy hívják, gondolta, de aztán olyan abszurdnak tűnt a bemutatkozás a szétázott fürdőszobában, hogy inkább némán hajolgatott és csavart tovább. Nemsokára befutott a gondnok, és jellegzetes marseille-i tájszólásban kezdett sajnálkozni, zavart mozdulatokkal rakosgatva jobbra-balra a fürdőszobai széket. A Monsieur – bökött állával a feltűrt gatyájú férfira, talán azért, mert ő se tudta a nevét, vagy csak mert feleslegesnek tartotta megszólítani ebben a bizarr helyzetben.

– Egy Monsieur – mondta ugyanígy két héttel később a nagy, gurulós fekete bőrönddel érkező Miklósra is. – Egy Monsieur keresi önt, lent vár – mondta tagoltan, és lefelé mutatott, mintha nem bízna benne, hogy a lány megérti a közlést.

Nehezen értek fel a hatodikra, Miklós lihegve támaszkodott a folyosó falának.

– Szép vagy – mondta az idegen arcnak.

– Merci bien – felelte az idegen női száj. – Ez a szobám.

Most, hogy Miklós egész nap a térképen jelölgetett és mindenfélét kérdezgetett tőle, rá kellett jönnie, hogy több mint egy éve itt él, de valójában egyáltalán nem ismeri Párizst. Sohasem járt például az Eiffel torony tetején, valahogy nem akadt ott dolga. Idegesítette, hogy Miklós fel akar menni. Idegesítette, hogy hozott magával cipőpasztát, és idegesítette, ahogy reggelinél a baguette-et harapta. Mintha szabályos, kissé hosszúkás fogaival a normálisnál alaposabban őrölte volna meg a falatokat, a koponyája pedig, mint valami különös hangszekrény, fölerősítette volna az ütemes rágás zaját. Gyűlölöm, ahogy eszik, tört fel a lány tudatában a vulkáni mondat, ahogy az asztalnál ülő Miklóst figyelte a kockás pléden heverve.

– Jazzklubok – jelölgetett hangosan a fiú, és neki megint be kellett volna vallania, hogy egész évben egyetlen jazzklubba se ment el, mert máshová sem ment, hogy amióta a piros lavórt megvette, szinte ki se mozdult a kerületből, hogy az a sok büdösödő sajt ott kint az ablakban mind az övé, és nem a szomszédé.

–   Le boeuf sur le toit, ez jó lesz?

– Jó – mondta, pont olyan jó lesz, mint a többi, gondolta hozzá, és közben Miklós hátát figyelte.

Előtte lépett be a férfi, szórakozóhelyen ezt így szokás, márpedig Miklós mindig betartotta az ilyen szabályokat. Kicsit vacakoltak a helyekkel, aztán leültek a sarokban. Hallgattak, rendeltek egy kyr royale-t. Közben egy csapott vállú férfi ment el az asztaluk mellett, és kicsit félredöntött arccal, bocsánatkérő mosollyal letett egy műanyag szívecskés kulcstartót, meg egy cédulát. „Siket vagyok, kérem, segítsenek.” Miklós a lány kezébe tette a szívet, és jelentőségteljesen ránézett. A lány beleborzongott a mozdulat banalitásába, és gyorsan rávágta:

– Nehogy már vegyünk.

– Hogy? – fordult hozzá a fiú, aki nem hallotta, mit mond, mert közben elindult a zene.

– Ne vegyünk! – ismételte meg hangosabban.

– Mit mondasz? – hajolt hozzá Miklós, gyengéden félresimítva a haját.

– Azt – üvöltötte a fülébe –, hogy talán neked is ilyen szívecskéket kéne árulni!

Miklós elmosolyodott, de nem nézett rá, mert már a kis, zöld fénnyel megvilágított színpadot bámulta. Ő pedig hallgatta a Take five dallamát, hintáztatta az ujján a szívecskés kulcstartót és nem mert a szaxofonosra nézni.

Miserere

(Húzni egy vonalat)

Ha fölfeslik is, valahol azért mégiscsak törvények szövedéke a világ, olykor átláthatatlan, vagy a hajnali derengésben pókfonálként felcsillanó összefüggések hálója: a szálak vége az idő más-más zugába kötve.

A kert ilyenkor kora reggel csupa nedvesség. Gázolok a fűben szandálban, csupa harmat a lábam, megkarcol kifelé az ösvény melletti rózsa. Megyek ki a ház elé, meg akarom nézni a testeket. Közeledem a kerítéshez, mindjárt lenyomom a kapukilincset. Innen, belülről is látni, amint a fűben szétszórt lábatlan torzók némelyike még mindig mozog, pedig eltelt egy végtelen hosszú éjszaka. Álmatlanul forgolódtam én is, kapartam a vérző szúnyogcsípéseket a lábamon és számolgattam, hány éjszakát kell még ezekkel eltöltenem. Ezekkel, akik a szüleim barátai, de akik valójában idegen és érthetetlen lények, akik ismeretlen tárgyakkal és különös szagokkal töltötték meg az addig változtathatatlannak hitt és otthonos nyaralót. A kertben pelenkák száradnak, a kisszobában, ahol én szoktam aludni, az ikrek járókája áll, én pedig a szögletes, csontos nagyfiúval fekszem egy ágyban, aki folyton lehúzza rólam a takarót és rémületes dolgokról hadar a sötétben, aztán elalvást színlelve nagyokat fingik. A gyereket nem is a gólya hozza, suttogja. Az ikrek se úgy lettek. Emlékszik, amikor az anyja hazajött, hogy megdöglött a béka. Miért döglött meg, kérdezem. Hát mert terhes lett az anyám, és attól. Gyerek lett a hasában, és attól döglött meg a béka. Ráadásul két gyerek, teszi hozzá. Nem értem, de valami rejtélyes összefüggés mégiscsak kirajzolódik bennem a gólyával, aki ugyan nem hoz gyereket, de megeszi a békát, tehát valahogy köze lehet a dologhoz.

Ha nyitva lenne a kapu, megszökhetnék. Tudom, hogy kell lemenni a vasútállomásig: a meggyfáktól szegélyezett, foltos betonlapjárdán egyenesen lesétálunk a műútra, mintha a strandra mennénk, aztán jobbra fordulunk, és onnan már látni is a síneket, a fehérre meszelt, betonból öntött vonatkerítést.

Az ikrek még alszanak, pedig ilyenkor már bömbölni szoktak. A gyerekek közt én vagyok a középső, az ikreknek ugyanis van egy bátyjuk, aki nálam három évvel idősebb, ő már elmehet az éjszakai horgászatokra. Sokáig vágytam rá, hogy én is elkísérhessem őket: félálomban többször hallottam, amint cihelődnek, aztán visszaaludtam, hogy pár órával később az ikrek bömbölésére ébredjek föl megint. Aztán amikor végre egyik délelőtt nekem is odaadták a legkisebb horgászbotot, hogy itt van, menjél a stégre békát fogni, akkor a büszkeség első hulláma után rögtön heves lámpalázam lett, hogy most mit is csináljak. Piros rongyot sehol sem találtam, úgyhogy végül egy piros nejlonzacskó apró, letépett csücskét tűztem a horogra, a fiúk meg rám hagyták, hogy jó lesz az is.

A kapu zárva van.

Ők, vagyis Kisjani és az új barátja, akivel most ismerkedett meg, és aki kihozott egy légpuskát a nyaralójukból, szintén békákra vadásztak aznap. Lementek a parton a nádas széléig, és a nyákos vízben gyanútlanul lebegő, pisla fejekre céloztak. Ha eltaláltak egyet, őrjöngve ugráltak és csapkodtak egymás tenyerébe, aztán elcsöndesedve várták, hogy a zöld testek megint felbukkanjanak a felszínen. Messziről bámultam őket, és fél kézzel jobbra-balra húzgáltam a zsinórt, de a békák a távoli durranásoktól sorra beugráltak a vízbe. Végül mégis utána mozdult az egyik a vörösen táncikáló horognak, követte, aztán váratlanul bekapta.

– Megvan, megvan! – üvöltöttem szívdobogva, ők meg futva nekiindultak a parton, jöttek, rezgett a stég.

Cibáltam ki a vízből a damil végén rángatózó testet.

A kezemben lüktetett, kitátotta száját és mintha rám nézett volna. Hirtelen elfogott a kétségbeesés, arra gondoltam, hogy vissza kellene engedni. Közben odaértek a fiúk.

– Szedd már ki a horgot, bénagyerek.

– Nem tudom, hogy kell.

– Na, mutasd.

A horog nem jött, rángatni kezdték. Egyszer csak valami gyűrött selyemhez hasonló fehérség jelent meg a béka kitátott szájában, aztán valami pirosság.

– Te, bazdmeg, ennek kijött a bele. Ez lenyelte a horgot.

– Hagyd a picsába.

Végül az idegen fiú elővett egy bicskát és lemetszette a damil végét, a békát pedig a horoggal együtt visszadobta a vízbe.

– Csomózzál rá egy újat – nyújtott felém egy kis fehér dobozkát.

A béka először hanyatt fordult, aztán féloldalasan úszni kezdett. Hátsó, izmos lábaival hajtotta magát, időnként megállt, lebegett, aztán megint úszott egy kicsit, míg el nem érte a nádas szélét.

Álltunk, figyeltük. Még a lélegzetemet is visszatartottam, könyörögtem magamban, hogy csak most az egyszer segíts, Jóistenke, csak most az egyszer hagyják elmenni.

– Ugye meggyógyul? – fordultam reménykedve Kisjanihoz.

Kicsit szégyellhette a barátja előtt sírós hangomat és remegő szájszélemet, ezért csak foghegyről, félrefordulva válaszolt, inkább a másik fiúnak címezve a poént:

– Ja. Majd bemegy az ügyeletre. – Felvihogtak, aztán mentek vissza lövöldözni, én meg egész hétre, évre, örökre lemondtam a horgászásról, nem irigykedtem a hajnali kelőkre, inkább a kertben őgyelegtem kábán, vagy a kerítés lyukain keresztül málnával etettem a szomszédék vizsláját.

Most ébredtek fel az ikrek, hallom bentről a mozgolódást. Mindjárt megkapják a cumisüvegből a kakaós tápszert, és amikor befejezték, megihatom a maradékot. Ilyenkor kiülök a teraszra és anyám reggeli kakaójára gondolok, meg arra a néhány napra, amit ki kell még bírnom, míg haza nem érkeznek Németországból.

Az ikrekről reggeli után leveszik a pelenkát, ilyenkor meztelen popsival, hason hevernek egy ideig a járókában. Izmos, fehér combjuk és felhúzott lábuk valahogy emlékeztet a békákra, tojás alakú, pihés fejüket pedig jó simogatni, de nem szabad, mert még nincs benőve a kutacsuk, ahogy az anyukájuk elmagyarázta.

Most a teraszon áll, kiabál felém, kezében ez egyik cumisüveg.

– Na, nem jössz?

– Nem kérem. Semmit se kérek. – Tegnap este óta van valami a torkomban, savanyú, forró íze marja a számat. Mikor Nagyjaniék hajnalban elmentek, végig úgy tettem, mint aki mélyen alszik, pedig Kisjani direkt rátenyerelt a lábamra, amikor kimászott. Délután megint hoznak majd halat, mint tegnap. De tegnap nem csak halat hoztak.

Nem tudok elszakadni a kerítésen túli látványtól, a poros fűben heverő torzóktól. Ági néni megvonja a vállát, bemegy.

Tegnap délután Kisjani egy hálót lóbált diadalmasan a konyhában, a háló tele volt lassan mozduló, zavarodottan kavargó békatesttel. Az anyja sikítozva kiabált, hogy vigye ezt ki innen a francba, mire Nagyjani a vállát átölelve csitítgatta, hogy ugyan már, ne csináld a felhajtást, meg fogjuk őket enni. A franciák is megeszik, nem lehet az olyan szar. Möszjő, szilvalé, rongyő. És megpörgette a szatyrot a felesége orra előtt, a Kisjani meg vigyorgott.

– Kinn a kertben, azt lehet, de itt a konyhát nem mocskoljátok nekem össze.

Ági néni vetett még egy undorodó pillantást a szatyorra, aztán ment az ikrekhez.

A halak egy vödörben várakoztak, aznap nem az övék volt a főszerep, Nagyjani már a szatyrot bontogatta, miközben Kisjani profi tüzet rakott. A szomszéd a kerítésnél állt és arról értekezett, hogy nem minden fajta békát lehet megenni, meg hogy vigyázzunk, hogy szembe ne hugyozzanak, mert attól meg lehet ám vakulni. A vizsla izgatottan rohangált a kerítés mentén, ugatott, Kisjani meg guggolva hergelte egy gallyal.

– Nem lesz idejük – vetette oda Nagyjani, aztán bement egy serpenyőért.

A tűz mellett alacsony farönkök álltak, ezeken kuporogva forgattuk a nyársakat szalonnasütésnél. Nagyjani fogott egy kést, a rönkre fektette az első békát, és két gyors mozdulattal lemetszette a lábát. Aztán sorban a többinek is. A még élő testeket egy nejlonszatyorba dobálta, a combokat pedig elrendezte a tepsiben.

– Vidd ki a ház elé, majd megeszik a gólyák – vetette oda Kisjaninak.

Kisjani kiszaladt velük a kapuhoz, egy ideig még érdeklődve figyelte, hogy a testek némelyike a mellső lábával kúszva elindul a fűben. A legtöbb élő test tátogott, de hang nemigen jött ki a torkukon. Valahogy mind egy irányba indultak, már amelyik még mozogni bírt: mintha a poros út túloldalára igyekeztek volna, valami megváltást ígérő békamennyország nedves lehelete vonzhatta őket, a bokrok árnyéka, vagy a távoli tó zsigereikben felkavarodó emléke.

Ági mama pucolta a halat, az ikrek felébredtek és üvöltöttek, én pedig befeküdtem a nappaliban a takaró alá és könyörögtem a Jóistenkéhez. Kértem őt, hogy segítsen rajtuk, hogy szóljon a gólyáknak, hogy siessenek ide, hogy legyen már ennek az egésznek vége, legyen vége, legyen vége, legyen vége, ringattam magam a fülledt sötétben. Takonytól és sírástól felforrósodott fejemben összekeveredett születés és halál, vér, szédülés, iszonyat síkos gomolygásává állt össze, és már éppen belealudtam volna a sírásba, amikor Nagyjani váratlanul felrántotta a takarót.

– Na mi van, nem vacsorázol?

Ráztam a fejemet, hogy nem, de szólni nem bírtam. Nagyjani tanácstalanul pillantgatott kifelé, kezében tányérokat tartott.

– Ne bőgjél már, minek bőgsz. Azért vagy ilyen gebe, mert nem eszel. Majd teszünk félre halat. – Azzal kiment.

Egy ideig még hallottam kintről a beszélgetést, aztán Nagyjani színpadias köpködését.

– Phű, bazdmeg, de szar. Anyám, de szar. – A szomszéd gúnyosan röhögött, a vizsla ugatott, aztán az álom képei fokozatosan belevegyültek a lassan formájukat vesztő kerti hangokba. A homályban, álom és ébrenlét határán még felcsillant valami a pókfonálként ragyogó szövedékből, mely a széthulló világot mégiscsak összetartotta, puha és rugalmas hálóként vetve vissza a világba a létezés lyukain minduntalan kihullni készülő vézna gyerektestemet.

Nem ettem halat, mást se nagyon. Azon a héten mindenesetre már semmit. Anyám szerint egyébként is csak kakaón és gyümölcsön éltem, de aztán mégiscsak felnőttem valahogy.

És felnőttek az ikrek is, sápadt békafenekük izmos férfifenék lett, Kisjani pedig nagydarab, kövér családapaként sétáltatta immár saját ikreit. Nagyjani vonásait évről évre valami dermedt ostobaság merevítette álarcszerűvé: gyermeki, durcás indulattal fogadta a betegség egyre durvuló és sűrűsödő rohamait. Három éve élt már tolószékben, amikor egyszer rászántam magam, hogy meglátogassam. Nem én akartam menni, a szüleim ragaszkodtak hozzá. Mióta terhes lettem, valahogy jobb lett a viszonyunk, s ezt a közeledést ők a gyerekkori dolgok szüntelen megidézésével próbálták sürgetni: valójában ezzel a látogatással feléjük tettem lépéseket, megsejtvén, hogy ha az időbe nem is vezet visszafelé út, hajdani életünk szereplőinek emlegetése megerősítheti köztünk a meglazult kötéseket. Mindeközben szégyelltem is magam, amiért még most, felnőtt fejjel is hiányzik belőlem a megbocsátásra való képesség, amiért évtizedes fájdalmak emlékével, elhangzott mondatok sajgásával a mellkasomban járok-kelek, és képtelen vagyok felejteni, átértékelni, de még csak megérteni is mindazt, ami valaha megsebzett. Húzni kell egy vonalat, mondogatta mindig anyám, húzni kell egy vonalat és kész. Onnantól el van felejtve minden. Jó. De vajon miféle vonalat.

Amikor beléptem a lakótelepi lakás áporodott levegőjű nappalijába, rögtön éreztem, hogy nem kellett volna eljönnöm. Nem ismertem azt az öregembert, ő pedig rég nem ismert senkit közülünk. Két oldalról a felesége és az egyik iker tartotta, a nyála csillogó fonálként ereszkedett az ölébe fektetett plédre. Délelőtt rosszul lett. Miserere, magyarázta a felesége, ez az orvosi neve a széklet visszabukásának. Amikor a bélrendszer egyszerűen leáll, lebénul, és az alsó bélszakasz tartalma szépen visszaáramlik az emésztőrendszerbe, aztán a szájon át távozik. És mutatta a kezével, hogy hogyan.

– Szart hány, magyarán megmondva – fordult hozzám az egyik iker, akiről érkezésem óta nem tudtam, hogy melyikük, mert az anyja egyszer sem szólította meg. Miserere, miserere, mondogattam magamban és néztem a szekrénysort, a gyerekkoromból ismerős tárgyakat: a csíkos kerámiacicát meg a kovácsmargitot. Meg akartam paskolni a Nagyjani kezét, de aztán elbizonytalanodtam és csak álltam bénán, idegenül, miközben ők ketten az ablak felé fordították a tolószéket. A felesége egy nedves törölközővel itatgatta az elgyötört arcot, nem mintha ez számított volna bármit, csak gondoskodni akart, látványos mozdulatokba fojtani a tehetetlenség feletti ingerültséget. Aztán a támlát hátradöntötték, én pedig kimentem a konyhába, mert láttam, hogy felhajtják a plédet, és valami szertartásos és begyakorlott mozdulatsor indul, aminek nem akartam volna tanúja lenni. Egy pillanatra még láttam a kivillanó, valószínűtlenül vékony és löttyedt combokat, a gyerekméretűvé aszott sárgásfehér alsótestet. Kint majdnem beleléptem a földön álló piros lavórba, tele volt rongyokkal. Valahonnan felhallatszott egy rádió hangja, vizet akartam inni, kerestem a poharakat, a konyhaszekrény oldaláról mindenütt levált a fóliacsík. A víz langyos volt és klórfehér. Csak ültem a bárszéken, bámultam a szomszéd panelház sarka mögött vontatottan merülő napot. Legyen már ennek vége, múljon el, feszüljön ki az a láthatatlan fonál és rezdüljön meg a damilként csillogó szövedék, jöjjön el már az a töredék pillanat, amikor végleg alábukik a víz színén táncoló úszó. Mert tudtam, hogy mindez csak pillanatok, órák, évek, hogy mindez csak életek kérdése. Hogy úgy lesz.

TARTALOM

- Lakatlan ember (Határvonal)

- A tolltartó (Irányvonal)

- Vaktérkép (Életvonal)

- A kerítés (Vérvonal)

- Hangyatérkép (Útvonal)

- A kastély (Élvonal)

- Langyos tej (Vonalkód)

- Fekete hóember (Vonalháló)

- Melegpadló (Vonaljegyek)

- Hideg padló (Színvonal)

- Egy boszorka van (A vonal foglalt)

- Ez itt minek a helye? (Bikinivonal)

- Szeretek táncolni (Záróvonal)

- Take five (Törésvonal)

- Miserere (Húzni egy vonalat)

Table of Contents

Lakatlan ember (Határvonal)

A tolltartó (Irányvonal)

Vaktérkép (Életvonal)

A kerítés (Vérvonal)

Hangyatérkép (Útvonal)

A kastély (Élvonal)

Langyos tej (Vonalkód)

Fekete hóember (Vonalháló)

Melegpadló (Vonaljegyek)

Hideg padló (Színvonal)

Egy boszorka van (A vonal foglalt)

Ez itt minek a helye? (Bikinivonal)

Szeretek táncolni (Záróvonal)

Take five (Törésvonal)

Miserere (Húzni egy vonalat)