NÁRAY TAMÁS

Zarah

öröksége

© Náray Tamás, 2018

Borítófotó © Getty Images

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Babiczky Tibor

Kézirat-előkészítés Katona Mariann és Györke Mária

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Schultz Judit

Borítóterv Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus könyv Ambrose Montanus munkája

ISBN 978 963 433 546 7

Az elektronikus verziót készítette

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

A SZÉLES TÖRZSŰ UTASSZÁLLÍTÓ KÖNNYŰ falevélként billegett az óceán felől érkező viharos szélben. Óráknak tűnő másodpercek teltek el, mire a futómű óriási robajjal a leszállópálya nedves burkolatához csapódott. Az ülések heves rázkódásba kezdtek, a piros kallantyúkkal foglyul ejtett alumíniumszekrénykék izgatottan zakatoltak a tálaló polcaiban. Sebesen és akadálytalanul csúsztak egészen a gép közepéig a fékezés fülsiketítő zajában az ülések alá helyezett kisebb táskák, könyvek, takarók. A légiutas-kísérők beszíjazva, rezzenéstelen arccal figyelték az utasteret, amikor kialudt a kabinvilágítás. Több irányból fohászok szakadtak fel, és kitágult tekintetű, egymás keze után kapkodó, megriadt utasok bámultak a délutáni sötétségben az ablakokon át a sűrű, vízszintes esőbe. A limai Jorge Chavez repülőtér meglehetősen barátságtalan fogadtatásban részesítette az El Al légitársaság tel-avivi járatát.

– Leszálltunk – jelentette ki Yaakov közömbös hangon.

– Éppen itt volt az ideje – dünnyögte maga elé kimerülten Carla, és néhány mozdulattal a feje tetejére fogta gesztenyevörös hajkoronáját.

Visszaerőltette megduzzadt lábát mahagóniszínű magassarkújába, felegyenesedett, és összeszorított foggal nyugtázta magában, hogy egy váltócipő bizony jól jött volna. Nem is gondolt rá! Csak az lebegett a szeme előtt, hogy a nagyanyjához nem mehet akármiben. A találkozásuk első pillanatában rabul ejtette az idős nő megható tisztasága és szépsége. Aznap reggel sokáig készülődött, tökéletes akart lenni! Elmosolyodott.

Az utaskísérő jelezte, hogy az utashíd megérkezett. Carla gyorsan belebújt smaragdzöld gyapjúkabátjába, megszorította az övét és kilépett a gép ajtaján.

A szálloda régi vágású fekete autója közvetlenül a bejáratnál várakozott. A sofőr, hóna alatt az alaposan elázott névtáblával, egyensúlyozva görgette maga előtt az egymásra tornyozott bőröndöket, legtetején a Just Married feliratú rózsaszínnel. Félúton belekapott a szél csuklyás esőkabátjába, egészen szétnyitotta, és a hideg pára szemvillanás alatt átjárta minden porcikáját. Megállt, mélyen arcába húzta a sapkáját, majd derekas igyekezettel tömte tele a kocsi méretes csomagtartóját. Kivett a hátsó ülésről két hatalmas esernyőt, és az épület üvegfala mögött álldogáló Carláért és Yaakovért indult.

Kényelmes tempóban haladtak a néptelen gyorsforgalmi úton, a szakadó esőtől néhány méterre lehetett látni csupán. Ahogy éles balkanyarral ráfordultak az Oscar Benavides sugárútra, hirtelen elcsendesedett a vihar. Az alacsony, színes épületekkel szegélyezett úton azonnal megélénkült a forgalom, mintha a föld alól kerültek volna elő, ütött-kopott furgonok, motorok és egykor szebb időket látott személyautók lepték el a sűrűn foltozott aszfaltot.

Mire a kört formázó, vörös burkolatos Plaza Dos de Mayo alul egységesen acélkékre, felül rózsaszínűre festett, kétemeletes palotáit elérték, az október végi, enyhe nap sugarai is előmerészkedtek az oszladozó felhőtakaró mögül. A hatalmas teret nyolc egyenlő részre osztották a belőle szétágazó sugárutak. A megélénkülő fényben valószerűtlenül ragyogtak az egyforma, koloniál hangulatú épületek eső áztatta, szögletes bádogkupolái. Carla Yaakovra nézett és elmosolyodott.

– Végre jókedvűnek látlak – szólalt meg Yaakov. – Gondterhelt voltál, mióta elindultunk.

– Pedig nem kéne, igaz? Hiszen a nászutunkon vagyunk! – nevetett erőltetetten Carla.

– Alig félórája vagyunk itt, és még a nap is kisütött! – mondta Yaakov, és Carla kezére tette a kezét. – Ne hidd, drágám, hogy nem tudom, mennyire nehéz lehet most neked.

– Köszönöm. De ezt nem tudhatod, Yaakov. És azt kívánom, hogy soha ne is kelljen megtudnod.

A sofőr hirtelen nyomott egy satuféket, épphogy elkerülték az ütközést. Egy zöldségszállító kisteherautó kanyarodott dudálva eléjük a mellékutcából. Néhány láda lesodródott a rakomány tetejéről, káposzták gurultak szét a kövezeten. A forgalom leállt, a kocsikból kiabálni kezdtek. Yaakovból kitört a nevetés.

– Hát ez izgalmasnak ígérkezik! – mondta a könnyeit törölgetve.

Néhány perc elteltével jobbra fordultak, az út végén zöldellő park körvonalai bontakoztak ki. A tér közepén hatalmas lovas szobor állt a márványsétányokkal szabdalt pázsitos ágyások fölött. Göcsörtös törzsű, gyér levelű akácok halványlila virágfelhői foltozták a hófehér épületek látványát. Aprólékosan kialakított mértani formákban virítottak a bársonyos, piros szirmú rézvirágok, a sarkokban elhelyezett szökőkutak mögött pedig gömbformára nyírott sövénycserjék szegélyezték a tökéletes kompozíciót.

– Egy valóságos Versailles! – kiáltott fel Yaakov.

– Annak azért elég kicsi. De mindenesetre legalább kezd úgy kinézni a hely, mint valami város. Mondd, Yaakov! Hogy jutott az eszedbe idehozni engem, ráadásul pont a nászutunkra?

Összenevettek. Yaakov örült, hogy Carla mostanra kezdi visszanyerni a vidámságát. A kocsi letért az útról a beállóra, és egy mélyen előrenyúló, kazettás üvegelőtető alatt állt meg. A sötétszürke, oszlopos bejárat fölött arannyal bevont felirat hirdette: Gran Hotel Bolívar.

– Megérkeztünk – jelentette ki hangjában büszke hivatástudattal és tört angolsággal a sofőr. – Ez a Plaza San Martin – mutatott maga elé a térre. – A szerelmesek helye Limában!

Kreol bőrű, egyenes tartású hordárok indultak a kocsi felé, kikapkodták a csomagokat, és gyors léptekkel eltűntek velük az oldalajtón át.

Carla és Yaakov belépett az előcsarnokba. Kör alakú, mézsárgára festett, panteonszerű térben találták magukat. Önkéntelenül is a magasba néztek. Fölöttük a belső udvart egészében lefedő üvegkupola terebélyesedett, türkiz, skarlát és a rőtvörös különféle árnyalataiban, antik görög vázákat mintázó berakásokkal. A márványoszlopok aranyszínére rímeltek az elegáns, szilvakék, süppedős perzsaszőnyegek, valamint a kobaltkék bársonykárpittal bevont, empire stílusú, mahagóni ülőgarnitúrák. A helyiséget körbeölelő oszlopos foyer kasmír gránit terrazzóval gazdagon ékesített falai a kazettás mennyezetet lágyan súroló, alabástromszínű világító párkányban végződtek.

– Azt a mindenit! – kiáltott fel Yaakov elámulva. Most vette csak észre, milyen fullasztó bent a levegő. Szétnyitotta melegen bélelt motoros dzsekijét, és kigombolta felül az ingét. Carlára nézett, újra elmosolyodott, és a vállánál átölelve magához húzta. Gyengéden megcsókolta.

– Lenyűgöző, igaz? 1924-ben épült Rafael Marquina tervei alapján, és ez volt a fővárosunk első luxusszállodája. A függetlenségi háború századik évfordulóján adták át. Megfordult itt Orson Welles, Ava Gardner, sőt John Wayne is! Benito Giles vagyok, a szálloda igazgatója. Hölgyem, uram, köszönti önöket a Gran Hotel Bolívar! – hadarta egy szuszra az érezhetően betanult szöveget a jó kedélyű, köpcös férfi, miközben a kezét az összpontosítástól végig előrenyújtva, üdvözlésre tartotta. Merev tartásán csak kibomlott cipőfűzőjének látványa oldott valamennyit. – A legszebb lakosztályt készítettük elő az önök számára. Az utazási iroda tudatta, hogy a mézesheteiket töltik nálunk. Reméljük, mindennel meg lesznek elégedve! De azért majd szenteljenek egy kis időt a városnak is! – tette hozzá bizalmaskodva, egy apró kacsintás kíséretében.

Az igazgató Carla meglepett arcáról tudomást sem véve, berögzült mosollyal folytatta.

– Amennyiben szükségük lesz rá, idegenvezetőt is bérelhetnek, és a szálloda limuzinja, amely idehozta önöket, bármikor a rendelkezésükre áll. A lakosztályhoz szobalány és inas is tartozik, éjjel-nappal állnak szolgálatukra.

– Nagyon köszönjük. Örülünk, hogy itt lehetünk, és értékeljük, hogy mindent megtesznek azért, hogy jól érezzük magunkat.

– Perdón, señor, ¿cómo? – kérdezett vissza az igazgató. Yaakov kicsit hangosabban elismételte.

– Un momento! – tette fel a kezét Benito Giles, majd elszaladt a recepció irányába. Kisvártatva egy szállodai egyenruhás férfival tért vissza, aki Yaakovval másodszor is megismételtette a mondatát. Yaakov értetlenül nézett rá.

– Ó, az igazgató úr nem beszél angolul. Udvariasságból betanult egy köszöntő szöveget, s azt néhány, az illető vendégre vonatkozó mondattal mindig kiegészítem neki, és mire megérkeznek, begyakorolja. Ugyanez van a többiekkel is. A szállodában én vagyok a tolmács.

– Mármint hogy a személyzet egyik tagja sem ért angolul?

– Igen, uram, pontosan ez a helyzet. A kérdésekre azt válaszolják, amit betanultak.

– De ha nem értik a kérdést, hogyan válaszolnak rá?

– Nos, uram, ezek a lehetőségeink. De ne aggódjon, néha megfelel a kérdésnek az adott válasz.

Yaakov megszorította Carla kezét.

– Látod? Mondtam, hogy ez izgalmasnak ígérkezik!

A lépcsőház előterében elhaladtak egy 1920-as Ford modell mellett, de az elhangzottak miatt Yaakov, bár nagyon érdekelte volna, meg sem próbálta a hordároktól megtudni, miért van kiállítva.

A Belvedere lakosztály az első emeleten kapott helyett. Három nagy helyiségből állt, középen a szalon dupla szárnyas ajtókkal nyílt az erkélyre, ahol kerek asztalon gyümölcs, virág és egy behűtött pezsgő állt bekészítve. A ciklámenszínű ülőbútorok kényelmesnek és meglehetősen nagynak tűntek, talán valamikor az ötvenes évek tájékán hozhatták ide valamennyit. A mennyezet közepén tekintélyes méretű kristálycsillár díszelgett, körben a falakon hozzáillő falikarokkal. Jobbra egy koloniál barokk stílusú, kifejezetten férfias hangulatú dolgozószoba nyílt, a sötétzöld selyemtapéta és a kávébarna fabútorok kissé komorrá tették az összhatást. Balra volt a hálószoba, faragott öltözőgarnitúrával, a hozzáillő széles ággyal, türkiz színű kerevettel és ívelt ágyvégekkel. Mindenhol csillogott a parketta, a politúr émelyítő szaga betöltötte a levegőt. Carla a szalon ablakaihoz lépett, és sarkig kitárta valamennyit.

Az alacsony dohányzóasztalt beborították a virágok, köréjük rendezve bonbonok, cukorkák és kozmetikai ajándékok halmaza állt. Mellettük több gratuláló levél, különféle programajánlók hevertek, valamint egy távirat, Carla és Yaakov Litzmannak címezve, felbontatlanul.

Yaakov a hordárokkal az öltözőbe vitette a bőröndöket, elővett a zsebéből egy tízdollárost, és átadta a fiúknak, akik szemmel látható boldogsággal távoztak a lakosztályból. Carla lehuppant a mellette álló fotelbe, és körbenézett.

– Yaakov, nem olyan ez, mintha valami időutazáson lennénk? 2014-et írunk! És a modern kor szele meg sem érintette a helyet! Mintha valami hollywoodi giccs díszleteibe csöppentünk volna, csak éppen a híres színészek helyett a műszakot találtuk benne!

– És a fürdőt még nem is láttad!

– Baj van vele?

– Ne aggódj! Éppen ellenkezőleg. Mintha egy bemutatótermet látnál a harmincas évekből. Káprázatos!

– Szerencsére.

– Tudom, hogy ez a gyengéd. Ezért rögtön be is kukkantottam! – Yaakov a dzsekijét a kanapéra hajította, és Carla mellé telepedett a fotel karfájára. – De ki küldhet nekünk ide táviratot? Megnézed, drágám?

– Igen, aztán egy forró zuhany jót fog tenni, úgy érzem – mondta Carla, és kinyitotta a borítékot. – Azt írja, „Házasságkötésetek alkalmából szeretettel gratulálunk, jókívánságainkat pedig személyesen is tolmácsolni szeretnénk, ezért javasoljuk, hogy találkozzunk csütörtökön, délelőtt tizenegykor a szálloda kávézójában. Liliana és Diego.”

– Nem is tudtam, hogy vannak itt barátaid – szólalt meg Yaakov.

– Én sem – mondta nevetve Carla.

– Jó, de akkor ezek kicsodák? – kérdezte csodálkozó arccal Yaakov, majd kivette Carla kezéből a borítékot, és a feladót böngészgette. – Señora Liliana Rufino és señor Diego Rosales. Kik ezek?

– Fogalmam sincs, drágám. De holnap minden bizonnyal meg fogjuk tudni – válaszolta sokat sejtető mosoly kíséretében Carla, és elindult a fürdőszoba felé.

– Szerintem te biztosan tudod! – kiáltotta utána Yaakov.

– Amit tudok, az az, hogy meghalok egy pohár pezsgőért. Az erkélyen találod, az asztalon! És egyáltalán nem fogom bánni, ha behozod utánam!

CARLA MÁSNAP REGGEL úgy érezte, nem bír kikecmeregni az ágyból. A víz vidám csobogása ébresztette. Yaakov zuhanyozott, frissen ébredt, már kávét is rendelt a dolgozószobai telefonon, miután kikereste a mobilján a fordítóból, hogy mondják spanyolul a kettőt, a kávét, a tejet, meg a cukrot. Carla felült, töltött magának egy nagy csészével, és mohón belekortyolt. Yaakov kilépett a fürdőszobából.

– Jó reggelt, álomszuszék! A hasadra süt a nap! – kiáltotta. Odaviharzott az ágyhoz, ledobta magáról a törölközőt, szorosan Carla mellé bújt, és átölelte. – Jó reggelt, jó reggelt – ismételgette, miközben többször a nyakába csókolt.

– Jó reggelt – mondta lágyan Carla. – Nem sokat aludtunk. Telhetetlen voltál!

– A nászutunkon vagyunk, drágám! Ti intéztétek, hogy így legyen!

– De csak papíron!

– Jó, hát akkor majd ezt mondjuk meg neki is!

Carla kérdőn Yaakovra nézett. Yaakov röhögve megemelte a paplant és a lába közé mutatott.

– Te jó ég! – nevetett fel Carla. – Mondom, hogy telhetetlen vagy!

– Magadnak köszönheted – suttogta Yaakov, majd kivette a csészét Carla kezéből, fölé hajolt, gyengéden végigsimított a testén, és szorosabbra vonta az ölelését.

A reggelihez a kék szalonban terítettek. Szelídgesztenyefából készült lépcsősor vezetett a csillogó, pekándió intarziás parkettával borított terembe. A helyiség nagyvonalúságát emelték a középre állított szögletes oszlopok, melyek a kék különféle árnyalataiban pompáztak. Vakítottak a ropogósra vasalt hófehér damasztok, csillogtak a kisuvickolt evőeszközök a középen függő, elmaradhatatlan és óriási kristálycsillár ezernyi izzójának a fényében. Kétoldalt roskadásig megpakolt, hosszú asztalok várták az éhes vendégeket.

Yaakov sülteket, tojást, kenyeret és palacsintát tömött magába, úgy habzsolt, mint aki még soha életében nem evett. Carla gyümölcsöt és joghurtot választott egy kis kukoricapehellyel.

– Te nem vagy éhes? – kérdezte Yaakov.

– De!

– Akkor miért nem eszel valami rendes ételt?

– Ez nem rendes?

– Hát nem. A rendes étel az, amitől jóllakik az ember.

Carla nevetett. Nagyon szerette Yaakov közvetlen egyszerűségét és őszinteségét. Ha vele volt, mindig úgy érezte, ő az, aki túlbonyolítja a helyzeteket. Yaakov azt vallotta, hogy az életben kizárólag igenek és nemek léteznek. A többi, hogy majd meglátjuk, meg esetleg, meg talán, csak kábítás. Vagy egyszerűen gyávaság. Neki nem létezett királykék, szilvakék vagy levendulakék, ahogy napsárga, citromsárga meg vaníliasárga sem. Neki a kék az kék volt, a sárga meg sárga. Annyit még legfeljebb hajlandó volt hozzátenni, hogy világos vagy sötét. De azt is csak hosszas unszolásra.

– Mindjárt tizenegy óra – jelentette ki Carla. – Legjobb lesz, ha lassan átmegyünk a kávézóba – tette hozzá, majd levette a szék támlájáról a kosztümkabátját és a vállára terítette. A mustárszínű, puha tweed kiemelte a haja ragyogását.

– Gyönyörű vagy! – suttogta Yaakov.

– Köszönöm – válaszolta halkan Carla. – Gyere! Indulnunk kell.

– Jól van. Lássuk, ki a titokzatos señora Rufino és señor Rosales! Bár – nézett tüzes szemekkel Yaakov Carla nyitott blúzára –, az igazat megvallva, valami másra inkább kíváncsi lennék...

– Yaakov!

– Tudom, tudom. Előbb a munka.

A kávézó zsúfolásig megtelt. A pultnál kisebb tömeg alakult ki, az asztaloknál kevesebben ültek. A Bolívar lassú pörkölésű kávéja híresen különleges volt, a környező irodákból sokan jártak át a délelőtti szünetükben. Elöl két férfi, mellettük egy idős nő egy fiatalabb lánnyal, hátrébb pedig egy háromgyerekes család foglalt helyet a picinyke asztaloknál. Az utcafronttól kicsit beljebb középkorú pár ült. A nő ibolyaszínű flanelruhát viselt rövid buklékabátkával, a feltűnően sovány férfi világosszürke öltönyt nyakkendővel, a kezében újságokat szorongatott, kalapja pedig a mellette lévő széken hevert. Amikor Carla és Yaakov belépett, a férfi felpattant és széles mosollyal tartott feléjük.

– Nahát! Mennyire örülök, hogy szerencsésen megérkeztek! Ennyi év után viszontlátni önöket! Igazi boldogság!

Carla vette a lapot.

– Semmit sem változott, Diego! Hogyan csinálja?

Yaakov hunyorogva hol Carlára, hogy a férfire nézett. Carla hozzáhajolt.

– Örülj! – szólította fel.

– Nagyon örülök – mondta gyorsan Yaakov, és hatalmas tenyerével meglapogatta a férfi vállát.

– Liliana! De jó, hogy újra látlak! – indult Carla kitárt karral a nő felé. – Hogy vannak a papagájok?

– Remekül! Új madárházat építettünk nekik, a réginél sokkal-sokkal nagyobbat, elképesztően tágas röptetővel. Egyszerűen imádják!

– Rendeljük meg a kávénkat! – szólalt meg a férfi. – Megvártuk vele önöket, aztán a szálloda kocsijával elmehetnénk a városba. A Plaza Mayorra, megnézzük a katedrálist, meg az elnöki palotát. Yaakov, kérem, megrendelné a szálloda autóját a recepción?

– Természetesen – felelte Yaakov, és Carlára nézett. Carla biztató mosollyal felelt az el sem hangzott kérdésre.

Amikor Yaakov visszatért és újból leült az asztalhoz, arra gondolt, valamit nyilvánvalóan elmulasztott. Mert az nem lehet, hogy ennyire nem ért semmit az egészből...

A tegnapi viharnak szinte nyomát sem lehetett már látni, a nap lágy sugarai felszárították a köveket. A kocsi nem messze állt meg a főtértől, a sofőrnek Diego Rosales meghagyta, hogy várakozzék. Tájékoztatta, hogy megnézik a katedrálist, s utána részt vesznek egy bejáráson az elnöki palotában, és hogy mindez legalább két órát vesz majd igénybe.

– A régi barátok megérdemlik, hogy emlékezetes legyen a szabadságuk, nem igaz? – mondta mosolyogva, majd benyúlt a zsebébe, kivett ötven új solt és a férfi markába nyomta.

– Itt leszek, uram! – vágta rá szolgálatkészen a sofőr.

Kényelmes léptekkel sétáltak át az úton, és amikor az épület takarásába kerültek, Diego határozott hangon szólalt meg.

– Gyerünk! Sietnünk kell! Két óránk van!

Gyorsítottak, megkerülték a templomot, és egy ott várakozó fekete diplomatakocsiba ültek be. A sofőr járó motorral várta őket, ahogy az ajtók becsapódtak, gázt adott. Észak felé tartottak, és csakhamar elhagyták a várost. Las Flores elárvult buszpályaudvara mögött egy helyi rendszámú, idősebb autóba szálltak át. A diplomataautó villámgyorsan távozott a helyszínről. Elhagyott, porlepte utakon haladtak az óceánnal párhuzamosan húzódó hegyek irányába. Hamarosan egy vakolatlan ház garázsbejárójára hajtottak fel. Diego kivette a belső zsebéből a távirányítót, és felnyitotta a kaput. Yaakov tágra nyílt szemmel követte az eseményeket. Carla biccentett felé, hogy nyugalom, később mindent elmagyaráz. Amikor lecsukódott mögöttük a garázsajtó, Diego egy másik távirányítót vett a kezébe, beütötte a kódot, és a velük szemben lévő, kőtéglafal-mintázatúra festett, széles ajtó felemelkedett. Átgurultak alatta, majd megálltak és megvárták, míg a belső kapu is bezárul. Diego felkapcsolta a kocsi fényszóróit, és behajtottak az előttük sötétlő alagútba. Néhány perc múlva, egy éles kanyar után, az autó egy páncélajtó előtt állt meg.

Amikor beléptek a föld alatti helyiségbe, Liliana megszólalt.

– A hely eredetileg a bányászati hatósághoz tartozott. Azután, hogy a sújtólég a hegy túloldalán beszakította a tárna falait, felhagytak a kitermeléssel. Kicsit alakítottunk rajta, és kapott egy új bejáratot. Anna Wexler vagyok, az izraeli titkosszolgálat ezredese. Üdvözlöm, Lewinson főhadnagy. És önt is, Litzman hadnagy. Örülök, hogy itt vannak. Az édesapjától, Lewinson tábornoktól minden szükséges adatot megkaptunk Brian Scottról. Tudjuk, hogy a bűntársa, bizonyos Andy Benson-Collins is vele van. Azonban pillanatnyilag nem ismerjük a tartózkodási helyüket. Az első lépés az lenne, hogy ezt felderítsük.

– A munkatársaink felvették a kapcsolatot a Cartagenában állomásozó ügynökeinkkel. Átkozottul nehéz terep! A bűnözők dúskálnak a pénzben. A kezükben a világ kábítószer-kereskedelmének a döntő része, ezzel természetesen a befolyásuk is óriási. Ó, bocsánatot kérek! Még be sem mutatkoztam! Barukh Brodsky ezredes vagyok, a kábítószer-ellenes osztály parancsnoka. Nos, a helyzet Dél-Amerikában igencsak kiélezett. Rengeteg a beépített emberük, sokszor olyan helyeken is, amikről nem is sejtenénk. Ezért indokolt az óvatosság és a nagyfokú körültekintés. Sehol nem beszélhetünk nyíltan, még suttogva sem. Abban sem bízhatunk, hogy nem értik, ami elhangzik. Legtöbbször csak tettetik. Az információkért a bűnbandák összekötői busás jutalmakat fizetnek, így könnyen megy a beszervezés. Errefelé mindenhol nagy a szegénység.

Yaakov Carlára nézett. Carla kiolvasta a tekintetéből, hogy Yaakov végre átlátta a helyzetet.

– Néhány meg nem erősített információ szerint – vette át a szót ismét Wexler ezredes – az érkezésük után azonnal továbbrepültek Kolumbiába. De lehet, hogy ez csak félretájékoztatás. Az azonban bizonyos, hogy Brian Scott szilárdan beépült a cartagenai szervezetbe, ugyanis a legmagasabb körök pártfogolják. Sikerült megtudnunk, hogy a Tel-Avivból való menekülését is onnan szervezték meg és hajtották végre.

– Alapos munkát végeztek. Az őröket likvidálták, a behatolás kóddal történt – vetette közbe Carla. – A gépük vagy egy tucat leszállási engedéllyel rendelkezett, végig próbáltuk a radaron szemmel tartani, hogy véglegesíteni tudjuk az úti célját.

– Eddig minden, a felderítésükre irányuló erőfeszítésünk zsákutcába vezetett – ismerte el szomorú hangon Anna Wexler. – Úgy tűnik, egyszerűen nyomuk veszett.

Yaakov vett egy nagy levegőt. A többiek ránéztek.

– Mondd! Ne tartsd magadban! – szólt rá Carla.

– Én nemrégen kerültem a titkosszolgálat állományába, jószerivel semmit sem tudok még. Sem erről az ügyről, sem másról.

– Igen, tisztában vagyunk a státuszával, Litzman hadnagy – vágott közbe Brodsky ezredes.

– Szóval, csak az jutott az eszembe, hogy amikor valamit nem találtam otthon, anyám mindig azt mondta, hogy valószínűleg azért, mert a szemem előtt van.

Egy pillanatig teljes csend lett a helyiségben. Aztán az ezredes felnevetett. Yaakov kezdte magát kínosan érezni.

– Elnézést, nem szerettem volna butaságokat beszélni.

– Éppen ellenkezőleg, hadnagy úr! – szólt közbe mosolyogva Anna Wexler. – Legtöbbször, ha megbotlunk az igazságban, ahelyett hogy lenéznénk, miben is estünk majdnem orra, a horizontot fürkészve sietve továbbmegyünk, miközben különféle elméleteket gyártunk a magunk igazolására. Jó tippet adott! Holnap fel is veszem a kapcsolatot Omar Torres tábornokkal, a perui elhárítástól. Neki lesz ráhatása Ignacio Ortega főfelügyelőre és a limai rendőrségre.

Carla szíve hevesen dobogott. Szerette Yaakov tiszta gondolkodását. Hogy nem bonyolítja agyon az ügyeket. Valóban csak igenek és nemek léteznek a számára. És igaza van. Mert a kifogás legtöbbször csak időhúzás, a végén pedig tévút az eredménye.

– Térjünk is a tárgyra, mert fogy az időnk. Kövessenek! – szólította fel a társaságot Brodsky ezredes.

A szomszédos helyiség fotocellás ajtaja kinyílt. Az asztalon műszerek és fegyverek vártak rájuk összekészítve.

– Nos, először is a két fedett telefon. Ami valójában nem is telefon. Az egyes gomb én vagyok, a kettes Wexler ezredes. Tudniuk kell, a lefedettség nem tökéletes az országban. Ez gyakran hátráltat minket. Ebben a tasakban lehallgatók vannak – mutatott egy fekete bársonyzacskóra. – A telefonjuk veszi az adását, és rögzíti, valamint automatikusan továbbítja nekünk a fájlokat. Így biztosan eljut valamelyikünkhöz. Azokban a dobozokban éjjel is látó kamerák vannak, a szükséges fényelemes akkumulátorokkal és transzformátorokkal, az adásuk tömörített fájlként érkezik szintén a telefonokra, de egy központi szerverre is. Az élettartamuk végtelen. A dekódolást egy speciális egységünk végzi, tehát még ha elfogják is az adást, nem látnak belőle semmit. Végül ebben a kis fedeles tartóban találják a jeladókat. Ezeket a repülőterek ellenőrző berendezései sem tudják kiszűrni. A fegyvereket szigorúan csak életveszély esetén használhatják, de ha ez megtörténne, legyenek készen arra, hogy három órán belül evakuálnunk kell magukat az országból. Van kérdés?

Carla és Yaakov intettek, hogy nincsen.

– Akkor csomagoljunk! És azért adok még egy kiadványt. A katedrálisról és az elnöki palotáról.

Anna Wexler egy vászontáskát vett elő az asztal alól, ráfestve Lima nevezetességeivel. Kifordította, és a preparált belső zsebekbe elkezdte belehelyezni az átadásra felsorakoztatott tárgyakat. Carla kissé elcsodálkozva nézte.

– Végül is, ha az ember turistáskodik, szuvenírek nélkül nem térhet haza, ahhoz meg kell egy szatyor, nem igaz? – élcelődött Yaakov.

Barukh Brodsky ráemelte a tekintetét.

– Kedvelem a stílusát. Meg a gondolkodását – mondta. – Maga egyre jobban tetszik nekem!

A szálloda sofőrje ugyanott állt az autójával, ahol hagyták. Amikor meglátta az utasait, kipattant és kinyitogatta az ajtókat.

– Szabad kérdeznem, hogy érezték magukat? – szólalt meg bátortalanul néhány perc múlva.

– Ó, csodás élmény volt! – kiáltott fel Carla. – Igazán nagyszerű, hogy megismerhetjük az országukat. Évezredes kultúrák nyomában járni kivételes érzéssel tölti el az embert. Őszintén szólva el vagyunk ragadtatva!

Liliana lelkesen fordította, ahogy Carla elmesélte mindazt, amit a katedrálisról meg az elnöki palotáról a Diegótól kapott könyvben útközben már megnézett.

Tel-Aviv, Izrael

A HATALMAS, TENGERRE NÉZŐ ablakokon simogatóan áradt be az október végi napfény. Zarah ma is korán kelt. Nem a délelőtti vendégség miatt, bár izgatottan várta, hogy újból találkozzanak. Dina Lewinson és Louisa, a legjobb barátnője ígérték magukat egy kis csevegésre.

Napok óta nem aludt jól, ami azelőtt egyáltalán nem volt jellemző rá. Az éjszakái folyamán nem kínozták rossz álmok, és nem is emlékezett ilyesmire ébredés után. Nem félt és nem is szorongott. Aztán ma, készülődés közben jött rá, mi az, ami mégis rányomja a bélyegét a nappalokra és az éjszakákra. A baljós előérzete.

Carla pár nappal ezelőtt utazott Peruba, hogy kiderítse az igazságot. Azt, hogy Andy bűnös vagy áldozat. És ha utóbbi, akkor minek az áldozata. Mehetett volna helyette más is, és az apja ellenezte is, hogy ő vegyen részt a küldetésben, de ő ragaszkodott hozzá. Azt mondta, hogy a testvéréről van szó, és kötelessége megvédeni. Még akkor is, ha eddig sosem találkoztak, mert legbelül, mélyen és megmagyarázhatatlanul, hisz az ártatlanságában. Azóta Zarah, Joel Lewinsontól, mindössze annyit tudott róla, hogy Yaakovval szerencsésen megérkeztek Limába. További részleteket nem. Zarah egyszerűen képtelen volt fékezni az aggodalmát. Bízott benne, hogy Dina és Louisa segítenek feloldani a Carla elutazása óta benne tomboló feszültséget.

Megszólalt a csengő. Zarah az órára nézett és elindult az ajtó felé.

– A sütemények, asszonyom! – mondta a küszöbön kifulladva a kézbesítőfiú.

– Nem működnek a liftek? Mennyit fizetek?

– De, csak véletlenül a tizenkettediket nyomtam meg a huszonkettedik helyett, s mire visszaértem, már elment. Aztán gondoltam, nem hívok újat, inkább felszaladok. Huszonnégy sékel lesz – hadarta, és még mindig erősen lihegett. – Meg apám tízre ígérte magának a csomagot. És nem szerettem volna elkésni.

Zarah kivett a tárcájából harminc sékelt és a fiú felé nyújtotta.

– Tessék. A többit tartsd meg.

– Nem, köszönöm, nem fogadhatunk el borravalót.

– Értem. Akkor viszont gyere be, és adok neked egy nagy pohár friss narancslevet. Most készítettem.

– Hú, az tényleg jól esne. De nem szeretném ezzel feltartani, és sietnem is kell, rengeteg a kiszállítanivalónk.

– Na, amíg ezt elmondtad, látod, már ki is tölthettem volna. Gyere!

A fiú egy hajtásra megitta a pohár dzsúszt és elviharzott. Zarah csak állt a nyitott ajtóban, és sokáig mosolygott utána.

Tálcára rakta a mogyorós kockákat meg az illatos vajas süteményeket, és bekészítette a finomságokat a nappaliba. Bekapcsolta a kávéfőzőt, és tejet töltött a habosítóba. Megállt az ablaknál és a gondolataiba mélyedt. Remélte, hogy a sors ezúttal kegyes lesz hozzá. Hogy az unokái – akikre egész életében vágyott – nem csupán illékony délibábkánt tűnnek fel az életében. Hát nem volt elég? Nem szenvedett eleget? Nem bűnhődött egy életen át tartó boldogtalansággal mindazért, amit elkövetett? Igaz, hogy az életben nincs egyenlőség, és nincs igazság sem. Az örökkévaló a megmondhatója, ki miért emeltetik fel vagy sújtatik le. De az azért mégsem lenne rendjén, ha ez utóbbi történne vele. Sokszor rossz, hogy nem tudhatjuk, mi vár ránk, és azt kívánjuk, bárcsak ismerhetnénk a jövőt. De ez ostobaság! Ha mindent tudnánk, egyszerűen elviselhetetlen lenne az élet. Nem tehetünk semmit, jön, aminek jönnie kell.

– Milyen különös dolog a végzet! – mondta maga elé. – Mert akkor is beteljesíti a küldetését, ha az áldozata mit sem sejt a létezéséről.

Elrévedéséből a fali telefon berregése zökkentette ki. A recepciós volt az. Dina és Louisa megérkezett.

– Ha öt percen belül nem jutok egy kávéhoz, elvesztem! – közölte Louisa köszönés helyett az előszobában.

– Csatlakozom! – vágta rá Dina nevetve.

– Már hozom is! Addig menjetek be! Louisa, ismered a járást!

– Nahát! Milyen szép itt minden – sóhajtott fel Dina, amint körbenézett a nappaliban. – Megismerve Zarah-t, az igazat megvallva, nem is számítottam másra. A színek! És ezek a bútorok! Egyszerűen pazar az egész!

Zarah kezében a tálcával belépett.

– Tényleg ennyire el vagy ragadtatva? Persze, az igazat megvallva, ez olyan nagyon nem lepett meg, mert én is szépnek találom. És Carlának is nagyon tetszett!

– Jaj, ne is mondd! Amióta a lányunk elutazott, se éjjelem, se nappalom. Úgy érzem, belepusztulok az aggódásba.

Zarah hosszan Dinára nézett. Mindkettőjük szeme megtelt könnyel.

– Lányok, ezzel nem segítetek! Sem magatokon, sem rajta. Minden rendben lesz! – szólalt meg Louisa, aztán melléjük lépett, és biztatóan átfogta a vállukat.

– Bárcsak igazad lenne! – felelte Zarah.

– Igazam van! És tudjuk, hogy minden rendben lesz! – ismételte Louisa.

– Kedves, hogy ezt mondod – tette hozzá Dina –, de sajnos nem tudhatjuk.

– Az apja minden lépését figyeli. És Yaakov is vele van – folytatta Louisa.

– Szeretném hinni, hogy mindez okot ad a reményre – fűzte hozzá Dina.

– Gyűlölöm a reményt! Egész életemben csak abban volt részem. Rájöttem, mennyire ostoba dolog remélni! A dédelgetett remény édesgyermekét ugyanis csalódásnak hívják!

– Tudjátok, teljesen összetörtem, mikor kiderült, hogy az apja foglalkozását választja. Joellel az életünk maga volt a bizonytalanság. Bár ahogy teltek az évek, meg kellett tanulnom elviselni a félelmet. De hozzászokni képtelen voltam. Végig abban bíztam, hogy a lányom egy másik pálya felé fordul. Az az igazság, hogy nem pont erről álmodtam.

– Nos, Dina, a valósággal rendszerint az a baj, hogy az álmok útjában áll. És Joel? Ő mit mond? Vannak újabb hírek? – kérdezte Zarah, miközben Dina rezdüléseit fürkészte.

– Joel! Nem mond semmit! Azt hiszi, előttem letagadhatja! Higgadtságot erőltet magára. Hiába tanulta meg az önuralmat, amivel, ha kell, az egész világot képes félrevezetni! De előlem nem tudja elrejteni a valódi érzéseit. Látom, hogy majdnem megbolondul az idegességtől! Azt állítja, hogy Carla nincs igazán veszélyben. Na, én meg ebből az igazánból tudom pontosan, hogy komoly veszélyben van. Ó, miért is engedtem el!

– De hiszen még nem is történt semmi! Kérlek, hagyjátok ezt abba! Nem lesz semmi baj!

– Ezt mondani önáltatás, Louisa.

– Dina! Szerintem ne kísértsük a sorsot. Tudom, nekem nincs gyermekem. De én is érző lélek vagyok. És megtanultam, hogy a rettegés egyenes úton visz a baj felé.

– Az mindegy, hogy van-e gyermeked, vagy nincsen.

– Lehet, hogy igazad van. De ha már itt tartunk. Tartozom neked egy bocsánatkéréssel.

– Nekem? Ugyan miért?

– Mert rászedtelek. Becsaptalak, hogy megtudhassam Carlával kapcsolatban az igazat.

– Amikor azt akartad kideríteni, hogy örökbe fogadtuk-e?

– Igen.

– Ó, drágám, ne hidd egy percig sem, hogy a titkolózás nem emésztett minket. Szívünk szerint mindketten, Joel is és én is, már kiskorában elmondtuk volna neki az igazat, mert biztosak voltunk benne, hogy ez semmin nem változtatna. De az örökbefogadás nem csupán egy jogi eljárás volt a mi esetünkben, hanem annál jóval messzebbre vezettek a szálak.

– Tudom.

– Nos, akkor azt is tudnod kell, hogy nem választhattunk mást. Hallgatnunk kellett. Amikor Zarah az életünkben megjelent, Joel heteken át kínlódott, többször elmondta, hogy a nagyanyjának joga van az unokájához. Bántotta, és azóta többször mélyen megbánta, hogy akkor olyan ellenségesen viselkedett. Mert úgy gondolta, hogy mi sem lehetne annál természetesebb, mint hogy együtt örüljünk mindnyájunk boldogságának. De van, amit az embernek nem áll módjában megcselekedni. És gyakorta ez a velünk történő tragédiák kezdőpontja. Hogy azt feltételezzük, valamit nem áll módunkban megtenni.

– Csak az számít, hogy a végén jóra fordultak a dolgok – mondta Louisa.

– Igazad van. Ami történt, megtörtént.

– Nem szabad azon töprengeni, hogy mi alakulhat rosszul. Csak arra gondoljatok, ami jól történhet! – tette hozzá Louisa.

– Azt hiszem, igazad van. Ne haragudj, ha talán kicsit erősen fogalmaztam az imént, amikor azt mondtam, vakon bízni valamiben önáltatás. De úgy vélem, az önáltatás mögött mindig valamiféle gyávaság húzódik meg. A gyávaság pedig behódolás a félelmeinknek. Hogy nem merünk időben szembenézni az esetleges következményekkel.

– De miért akartok előre szembenézni velük? Attól könnyebb lesz?

– Nem hinném. De utólag már nem lehet a helyzettel szembenézni – vette át a szót Zarah. – Az élet egyik velejárója, hogy csak visszafelé tudjuk megérteni, de csak előrefelé tudjuk élni.

– És Andy? Valóban Carla elveszett testvére volna? – kérdezte Dina.

– Igen. Én azt mondom, hogy minden kétséget kizáróan. De sajnos róla szinte semmit sem tudunk – válaszolta Zarah.

– No, én pedig azt mondom, hogy meglátjátok, akkor is nekem lesz igazam.

– Amennyiben?

– Mindketten itt lesznek nemsokára velünk. Carla kimenti a szorult helyzetéből Andyt, hazahozza, és akkor vele kapcsolatban is megnyugtatóan tisztázódhatnak a dolgok.

– Bárcsak a próféta szólna belőled! És ha tévedsz, Louisa?

– Nem tévedek.

– Miért vagy ebben ennyire biztos? – incselkedett vele Dina.

– Mert egészen egyszerűen nem szoktam!

– Hát nem kívánom magunknak, és megtudni sem szeretném, de a kisördög mégis azt mondatja most velem, hogy bizony nagyon kíváncsi lennék arra, mivel állnál elő, ha mégis kiderülne, hogy nem lett igazad!

– Fogalmam sincs, mivel állnék elő!

– Szóval nem tudod?

– Honnan tudhatnám? Soha nem volt alkalmam ilyesmit gyakorolni.

– Mert? Mindig igazad volt?

– Édesem, kivétel nélkül. És ha mégsem lett volna, akkor gyorsan nekifogtam, és úgy alakítottam, hogy igazam legyen. Na, és akkor most mindenki megnyugodhat! Itt vagyunk hárman. Végiggondoltátok? Van még a földön három olyan barátnő, akik ennyi mindenen mentek keresztül? Akiknek ennyi izgalom, reménytelenség és keserűség jutott osztályrészül? És? Túléltük! Itt vagyunk, és élünk! Jól vagyunk! Mert elhatároztuk. Ismertek még olyanokat, akik ennyire erősek, mint mi? Na látjátok, én így nézek szembe a várható következményekkel. A baj engem ne fenyegessen, mert fogalma sincs, hogy ki vagyok! És pont ezért aztán titeket se! Mert én nem fogom annyiban hagyni!

Zarah felpattant, és forrón magához szorította a barátnőjét.

– Köszönöm, Louisa. Mindig lelket öntesz belém.

– Lányok! Gondolkodjatok! Nincs értelme magunkat olyan dolgokkal mérgezni, amik még meg sem történtek, és ha megtörténnének is, nagy valószínűséggel nem úgy fognak megtörténni, ahogy elképzeltük. Zárjuk is le ezt a témát – mondta Louisa, és elvett a tálcáról egy szelet mogyorós kockát. – Zarah, meg sem dicsérted az új kabátomat!

– Mert nem is láttam! – mondta Zarah.

– Pedig abban jöttem!

– De amint beléptél, ledobtad a székre, és követelted a kávédat! – közölte. – Na gyerünk, mutasd!

Louisa kifutott érte, majd büszkén tartotta a karjaiban a puha, teveszőr kabátot.

– Hú, mesés színe van! És nagyon jól megy hozzád! Bújj csak bele! Hadd lássam a fazonját!

Louisa beleszuszakolta magát a kabátba. Kicsit igazgatta, aztán büszke fejtartással megállt a barátnője előtt.

– Nem kicsi ez rád?

– Nem! – jelentette ki határozottan.

– De hát össze se tudod gombolni!

– Na és? A színe szép! Meg az anyaga.

– Az igaz, de ez mégis csak egy télikabát!

– Tel-Avivban soha sincs igazán hideg.

– Ja, és csak itt fogod viselni? De tényleg, miért nem vettél egy számmal nagyobbat?

– Túl kövérnek láttam magam benne. Nem volt csinos.

– De Louisa, így sem lettél kevésbé kövér! Ráadásul a formája sem látszik! – tette hozzá Dina.

– Undokok vagytok. Lehet, hogy nem látszik. Vagyis: még nem látszik!

– Mert? Később fog?

– Igen. Ugyanis egy híres francia divattervező azt mondta, hogy mindig egy számmal kisebb ruhát kell vennünk.

– Miért?

– Mert az inspirál – felelte Louisa, majd kibújt a kabátjából, és vett a tálcáról még egy mogyorós kockát.

Lima, Peru

A LESZÁLLÓ SÖTÉTSÉG hideg párával ülte meg a környező hegyeket. Mély árkokat mosott a puha talajba a néhány nappal ezelőtti hatalmas vihar. Letört faágak és földre lapuló cserjék tanúskodtak a természet kíméletlen erejéről.

Az elhagyott katonai tábor barakkjaira súlyos csend telepedett. A madarak elhallgattak, a bogarak zümmögése erőtlenül visszhangzott a homályban.

– Fázom. Második napja nem is ettünk. Jó lenne tudni, meddig tart ez még.

– Már nem kell sokáig várni.

– Tudod, vagy csak reméled?

– Tudom is, és remélem is. Nem fognak minket itt hagyni. Ez tuti. De nem volt más választásunk!

– Most már nem. De korábban lehetett volna.

– Andy! Kérlek, ne kezdd ezt el újra!

– Nem, nem kezdem újra. Folytatom. Mert még mindig nem tudom a teljes igazságot!

– Nincs olyan, hogy teljes igazság!

– De van. És jogom van hozzá. Azért vagyok itt, mert egészen mást hittem. Mást gondoltam.

– És azért én lennék a hibás? Mert te mást gondoltál?

– Azért nem. De azért igen, hogy hagytad, hogy másképp lássam a dolgokat. Meggyőződésem volt, hogy akaratodon kívül sodródtál bele ebbe az ügybe. De most azt érzem, hogy ez nem volt így. Brian! Mi ez az egész? Mi történik körülöttünk?

– Te is tudod.

– Hát épp ez az! Hogy nem tudom! Amit tudok, az az, hogy Rómában gyakorlatilag faképnél hagytál. És ott elvesztettem a fonalat.

– Ez nem így történt!

– Nem?

– Nem! És nem nevezném faképnél hagyásnak.

– Hanem? Minek neveznéd azt, hogy a kiállítás megnyitójának az estéjén, a vacsoránk után előálltál azzal, hogy Amerikába utazol másnap?

– Az nem akkor volt. Hanem később.

– Nincs jelentősége. De annak viszont van, hogy annak ellenére, hogy megbeszéltük, hogyan rendezzük az adósságaidat, közös erővel, a jövőnkért, kettőnkért, a szerelmünkért, te a hátam mögött jelentkeztél egy újabb... hogy is mondjam... akcióra?

– Üzletre.

– Üzletre. Bravó! Hát, hívjuk akkor így! Kivittelek a repülőtérre. Emlékszel? Istenem! Mennyire bíztam benne, hogy meggondolod magad, még ott, az utolsó pillanatban. A csókod ezt mondta nekem.

– Jól érezted. Nem sok híja volt.

– Utána hetekig semmi! Se egy üzenet, se egy telefon, semmi!

– Mert nem lettem volna képes beszélni veled.

– Azt hittem, Amerikában vagy! Majd apámtól tudtam meg, hogy valahogyan mégis eljutottál Ciprusra, és ott, szökés közben letartóztattak, és elvittek Izraelbe. De miért? Végül onnan jelentkeztél, és írtál, amit persze máig sem tudok, hogy hogyan volt a börtönből lehetőséged rá, és könyörögtél, hogy tartsak veled, mert velem akarsz élni, csak onnan jöjjünk el. Feladtam mindent és jöttem! Gondolkodás nélkül! Mert azt hittem, ártatlan vagy! Vagy legalábbis majdnem. Az ugyan szöget ütött a fejembe, hogy a botrányok centire azon az úton járnak, amerre a képeim a kiállításokra, és megvallom, nehezen altattam el magamban a gyanút, hogy a kettőnek lehet valami köze egymáshoz, de fogalmam sem volt, hogy mi, és akkor aztán végképp, amikor a fél kiállítási anyag útközben eltűnt, majd hirtelen meglett, miközben engem is kihallgatott az izraeli rendőrség, de végül meggyőztem magam, hogy ez csak a véletlenek összjátéka lehet. Nem is tudom, mit hittem, és mindez így, utólag összefoglalva elég ostobán hangzik. De talán magyarázat, hogy szerelmes voltam beléd.

– Már nem vagy?

– Bárcsak ne lennék! Aztán majdnem elájultam, amikor gyakorlatilag a bőröd nélkül láttalak viszont. Úristen! Mi történt? Mit követhettél el? Ki tette ezt veled? Majd felrángattál egy magánrepülőre, átkötöztem a sebeidet, miközben végig arra gondoltam, hogy ilyen látványt még elképzelni sem tudnék sohasem, és most itt vagyunk a prérin, a senki földjén, az egy szál ruhámban és a lakkcipőmben, és hiába faggatóztam az úton, azt mondtad, majd később elmondod! De nem mondtál el semmit! Nem lenne itt az ideje, hogy nekem, a szerelmednek, aki feladva az egész életét, vakon követett, elmondd végre, mégis mi a franc ez az egész, és mégis mire számíthatunk? Hogy egy börtönben fogunk megrohadni, valamiért, amit nem is tudok, hogy mi, vagy itt helyben lőnek agyon bennünket, ha megtalálnak? És milyen horderejű ügy ez, ami miatt így kell bujkálni, rejtőzködni és elviselni, hogy veszélyben az életünk? Továbbra is azt állítod, hogy nem lenne jogom mindezek után a teljes igazsághoz?

– Nem. Nem állítom. Igazad van.

– Tudom, hogy igazam van! És? Akkor? Előállsz végre a farbával?

– A mivel?

– Jaj, Brian! A meséddel! Pontosabban az igazi történeteddel!

– Tudom, hogy megérdemelnéd. De átkozottul nehéz erről beszélnem.

– Pedig jó lenne. Az őszinteség mindennek az alapja. És ha ez az alap csúszkál, reped és inog, semmi értelme építkezni akarni rá. Már ha akarunk.

– Persze, hogy akarunk!

– Akkor meg kell tenned. Különben hiába fáradok a folyamatos aládúcolással, egy kevésbé szép napon úgyis összedől az egész tákolmány.

– Jó. Rendben van. Minden bűnöm az, hogy vinni akartam valamire. Azt akartam, hogy sikeres legyek. Mint... – elhallgatott.

– Mint én?

– Igen.

– Jó. De emellett azért biztosan van még más is.

– Van. Hogy boldog akartam lenni.

– Úgy érzem, még mindig nem érted, mit várok tőled. De rendben van, ha így akarod, akkor induljunk ki ebből. Tudod, Brian, én úgy gondolom, hogy minden lehetőséged megvolt. Mert az igazán fontos és nagyszerű dolgok akkor kezdődnek el az életedben, ha a boldogságot választod a siker helyett. És akkor érnek véget, amikor eladod érte.

– De tudod, hogy mennyire utálok arról beszélni, hogy szeretlek. És hogy senkit nem szerettem még annyira, mint téged.

– Nos, ami azt illeti, elég furcsa módját választottad, hogy mindezt kifejezd.

– Na. Hát ez az! Minden szavamat kiforgatod! Jössz itt folyton a művelt beszédeddel.

– Nem jövök semmivel. Pusztán az igazságot szeretném hallani. Mégpedig most.

– Jó. Hát akkor legyen. Csak legalább egy kurva cigim volna!

– Úgysem gyújthatnál rá. Látszana a sötétben a parázs fénye.

– Hát, azért el tudnám úgy szívni. Különben is bent vagyunk a barakkban.

– Fogj hozzá. Hamarabb túlesel rajta.

– Műkincsbe fektettem a pénzt.

– Kinek a pénzét?

– Akik adták.

– De kik adták?

– Kereskedők.

– Illegális műkincs-kereskedők?

– Azok.

– Mennyit?

– Sokat. Nagyon sokat.

– És?

– Megvettem belőle, amit kellett. Jött a drót, honnan, mit.

– Miket?

– Festményt, ékszereket. Ritkaságokat. Nem tudom. Te vagy a műtörténész.

– Ahogy elnézem a helyzetemet, lehet, hogy már csak voltam. És aztán? Mi lett velük?

– Ciprusra kellett szállítani.

– Honnan?

– Amerikából.

– Egyenesen?

– Nem. Átrakodtunk Rómában.

– Értem. És ennek a szállítmánynak volt valami köze az én képeim szállításához?

Brian hallgatott.

– Szóval volt. Azaz felhasználtál.

– Nem téged! Csak tudtam, hogy mikor hova megy a kiállítás anyaga.

– Rendben. Mondjuk akkor ezt így. Sejtettem. Ahogy azt is, hogy ha mindez napvilágra kerül, akkor tényleg csak voltam műtörténész. Igazán előkelő történet! A British Museum kurátora nyakig ül egy műkincscsempész banda bűnügyeiben. Köszönöm! Lovagias és nemes cselekedet volt a részedről.

– Most hiába gúnyolódsz!

– Ó, eszem ágában sincs! Ma este nem vagyok nagyon vicces kedvemben. És? Tovább?

– Tudod a folytatást.

– Már megbocsáss, de honnan tudnám?

– Larnacában elrabolták a cuccot.

– A cuccot?

– Igen. Valaki leadta a fülest. Mire odaértem, bottal üthettük a rakomány nyomát.

– Ez akkor volt, amikor az én képeim is eltűntek?

– Igen. Azokat is elvitték.

– Aha. Akkor valószínűleg ezért hallgattak ki. Feltételezték, hogy én is benne vagyok a bűntényben. Hiszen ez a szakmám. Tudom, mit, honnan kell elcsaklizni, és mi mennyit érhet a piacon. Erre hajtott végig a nyomozó. Egy della Francesca-képet mutogatott nekem. Az is közte volt?

– Valószínűleg.

– És kik tartóztattak le?

– Az izraeliek.

– Nem értem. Nekik mi közük volt ehhez az egészhez?

– Mert oda mentek volna a képek, meg a többi cucc. És valaki feldobott.

– Ki?

– Azt nem tudom.

– És mi lett azokkal, akiknek elveszett a tengersok pénze? Egyszerűen azt mondták, hogy oké, fiúk, akkor ennyi volt, majd legközelebb ügyesebbek leszünk?

– Nem.

– Hanem?

– Rajtam követelik. Hogy adjam vissza nekik. De hogy a túróba tudnám visszaadni? Nem én lopattam el a cuccot.

– Mennyi pénzről van szó?

– Mindegy.

– Nem mindegy. Tudni akarom.

– Kettő.

– Milyen kettő?

– Kétmillió dollár.

– Azt a kurva...

– Te nem szoktál ilyen csúnyán beszélni.

– Mondhatni, eléggé kivételes az alkalom. Akkor, ha jól értem, azok elől menekülünk, akik adták a pénzt?

– Igen.

– És? Hogyan tovább? Azt hihetik, hogy van közöd a szállítmány eltűnéséhez?

– Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy vagy az árut, vagy a pénzt akarják. Vissza kell szereznem!

– Te teljesen elmebeteg vagy! És különben mennyi lett volna ebből a tied?

– Öt százalék. Szép summa, mindent megoldott volna! Érted? Mindent! És nem is volt benne rizikó.

– Hát, látod, aztán mégis lett!

– Mert feldobtak!

– Na jó, ezt most hagyjuk.

– De úgyis megtalálom az illetőt!

– Ne vesztegesd erre az erőd!

– Megölöm!

– Nagyszerű! Legyen egy gyilkosság is a buliban! Kicsiben amúgy se utazunk!

Brian felpattant. Idegesen járkálni kezdett. Andy látta, mennyire kétségbeesett.

– És mi a terv? Mert valamit csak tervezel tenni? Vagy? Itt öregszünk meg a sötét, hideg, vizes barakkban, ha előbb nem halunk éhen?

– Még Cipruson felvettem valakikkel a kapcsolatot. Őket érdekelné az áru. És ha kifizetik, vissza tudom adni a pénzt.

– Ez komoly?

– Igen. Ők szöktettek meg. És most arra várunk, hogy innen kijussunk, aztán segítek nekik megtalálni az árut.

– Nem úgy értettem.

– Hanem?

– Hogy az most komoly, hogy te ezt elhiszed? Hogy innen kijutunk, és aztán fütyörészve elindultok kincsvadászatra, majd miután úgy, ahogy volt, egyben megtaláljátok a szajrét, elégedett mosollyal az új barátaid leolvassák a kis tenyeredbe a dohányt, te pedig becsengetsz a műkincsrablók lakásába, hogy meghoztad a tartozásod, csak leveszed belőle a százalékodat, és mint aki jól végezte dolgát, elsétálsz onnan? Mondd, neked teljesen elment az eszed?

– Na látod! Ezért nem akartam neked semmit elmondani!

– Mert? Miért?

– Mert csak fölényeskedni tudsz velem, meg lenézel. Tudom, hogy hülyének tartasz. Pedig az egészet kettőnkért csináltam! Hogy boldogok legyünk!

– Ó, Brian! Ezt ugye te sem hiszed el! Nekünk nem lett volna szükségünk erre a pénzre!

– Csakhogy nekem is van önérzetem! Te tartottál volna el? Na, azt már nem!

– Nekem nem kellett volna téged eltartanom. Keresel, pontosabban kerestél eleget, míg ki nem rúgtak. Most persze már nyilván más a helyzet, de az is bekövetkezett valamiért.

– Az én szüleim szegények voltak. Nézz a te szüleidre! Apádnak az óradíja annyi, mint amennyit az én apám egész hónap alatt se tudna megkeresni, ha véresre dolgozná a kezeit, akkor sem!

– De Brian, ez most hogy jön ide?

– Hogy magamhoz valót kellett volna választanom.

– Ezen elmélkedni már késő. És különben sem vagyonnyilatkozattal ismerkedtünk. Fogalmunk sem volt a másikról.

– Barcelona – mondta halkan, lehajtott fejjel Brian, miközben az elázott cipőjét nézegette. – Tudod, az egyetlen hét volt egész életemben, amikor teljesen, úgy istenigazából boldog voltam. Igen, boldog voltam! Veled! Melletted! Vártam minden este, hogy hívj! Hogy rohanhassak hozzád. Hogy megérinthesselek, hogy érezzem az illatodat, megsimogassam a hajad, érezzem a bőröd finomságát! Csak rád tudtam gondolni, semmi más nem érdekelt, még a meccseken is csapnivalóan játszottam. Minden egyes másodperc fájdalmat okozott, amit nélküled kellett eltöltenem! Végre aztán Londonban feljutottam hozzád! Amikor először öleltelek át meztelenül, beleőrültem a gyönyörbe! Egész életemben erre a pillanatra vártam! Azt akartam, hogy az éjszakának soha ne legyen vége, hogy örökké tartson! Valahányszor szeretkeztem veled, az önkívületig jutottam, annyira kívántalak! Azt akartam, hogy az enyém legyél! Mindenestől! És én soha, de soha nem tudtam volna elképzelni korábban, hogy velem ilyesmi megtörténik. Azt hittem... – itt Brian hirtelen elhallgatott.

– Mit?

– Hogy ez ezután így is marad.

– Mert? Azután már nem voltál velem boldog?

– Tudod jól! Már több alkalommal elmondtam neked! Az egész szaros életemben te voltál és te vagy ma is az egyetlen jó. Nem, nem arra gondoltam, hogy valami megváltozott volna, és már nem voltam melletted boldog. Hanem arra, hogy te mennyivel jobb vagy nálam! Mennyivel okosabb! Féltem bevallani magamnak, hogy kevésnek tartom magam hozzád. Miközben soha nem lettem volna képes lemondani rólad.

– De akkor miért nem hallgatsz rám sohasem? Miért nem bízol meg bennem?

– Látod, hogy megbízom benned.

– Talán. De már nem vagyok biztos ebben sem.

– Esküszöm, hogy mindent rendbe hozok! És elfelejthetjük ezt az egészet! Kijutunk innen. Meglátod.

– Hogy kijutunk-e, azt nem tudom. Hogy meglátjuk, az biztos.

– És újra átgondoljuk az életünket. A jövőnket!

– Nézd, Brian, én már azzal is elégedett lennék pillanatnyilag, ha a holnapot látnám.

– Haragszol rám?

– Nem haragszom. Csalódott vagyok. És bizonytalan. Mert ha mindezt korábban tudom, talán megakadályozhattam volna, hogy ostobaságot csinálj.

– Sajnálom, hogy nem hallgattam rád.

– Én is.

– Éhes vagy?

– Már nem. És már nem is fázom.

– Kár.

– Miért?

– Mert szerettem volna, ha hozzám bújsz.

– Azt megtehetem így is.

– És megteszed?

Andy nem válaszolt. Mély sóhaj szakadt fel belőle.

– Kérlek, hidd el nekem, tisztában vagyok vele, mennyi mindenen kellene változtatnom, hogy te is felnézhess rám. De átkozottul nehéz! És nehéz ellenállnom a csábításnak, amiről mindig azt gondolom, ha sikerül, rendbe hozhatná az életem.

– És mit értesz azon, hogy rendbe hozni? Azt, ami kialakult? Vagy azt, hogy olyanná akarsz válni, amilyennek csupa külsőségekben elképzelted magad? Azt hiszed, lehetsz más, mint aki valójában vagy? Ó, Brian, bárcsak el tudnám érni, hogy végre képes legyél különbséget tenni a dolgok között.

– ITT LEGYEN SZÍVES ALÁÍRNI, tábornok úr, a jegyzőkönyveket! A leveleket sajnos csak valamivel később tudom hozni, még fordítják – mondta elragadó mosolya kíséretében Omar Torres tábornok titkárnője.

– Hogyan is lesz a mai napom, Eva?

– Mindjárt kezdődik egy értekezlete, az amerikai delegáció fogadóbizottságával. Ezután a nemzetbiztonsági hivataltól Liliana Rufinóval lesz megbeszélése, sajnos ennek tárgyával kapcsolatban nem tudok érdemben felvilágosítást adni.

– Lefogadom, hogy megint csak fontoskodni akarnak.

– Délután pedig a feleségével van magánjellegű programja.

– Az egészen kiment a fejemből. Nem...

– Nem, nem mondhatjuk le! – szakította félbe a tábornok várható kérdését Eva. – Személyesen ígértem meg señora Torresnek, hogy szabadon hagyom a délutánját.

– Ó! Ezek szerint összeesküdtek?

– Nem, tábornok úr, erről szó sincs. De a lakberendezővel való egyeztetés nem várhat tovább. Így is csúszásban vannak az építkezéssel, és emiatt señora Torres, mondhatni, igen feszült hangulatban van.

– Nekem mondja? Hát jó. Akkor legjobban teszem, ha megadom magam – tette fel a kezét a tábornok.

– Erre semmi szükség, tábornok úr. Nyilvánvaló ugyanis, hogy képtelen lenne rá. Éppen ezért elég lesz annyi, hogy részt vesz a találkozón – zárta le a beszélgetést a titkárnő, és még mindig elragadó mosollyal az arcán kibillegett a tábornok szobájából.

– Csak tudnám, hogy ebben a kócerájban ki is a főnök... – dörmögte a férfi az orra alatt.

Liliana Rufino pontban tizenegykor érkezett. Felkísérték a tábornok irodájába. Omar Torres a nyitott ajtó előtt várta, majd lesegítette feltűnően puha, finom gyapjúból készült kiskabátját. Liliana alakját csokoládészínű, egyszerű ruhája még törékenyebbé tette.

– Minek köszönhetem a látogatást? – kérdezte azonnal a tábornok.

– Bizonyára ön is tudja, mekkora port vert fel a cartagenai bűnszervezet legutóbbi akciója – kezdte Liliana, és leült a tárgyalóasztalhoz. – Nincs rajta mit szépítgetni, nyakig benne vagyunk a pácban.

– Ezt hogy érti?

– Az ügyön már hetek óta dolgozik a brit, az olasz és a ciprusi rendőrség is.

– Volt már ilyen. A kábítószer-kereskedelem világméretű.

– Ez igaz. De ami sokkal rosszabb, az az, hogy az izraeli titkosszolgálat is belépett a nyomozásba.

– Az már más – bólintott egyetértően a tábornok.

– Más bizony. Hogy hogyan keveredtek bele az ügybe, úgy vélem, nem fontos annyira, hogy húzzam vele az időt, és részletezzem. Elég annyit tudnunk, hogy megbízható forrásból értesültem, titkos ügynököket készülnek áthozni Peruba.

– Tudjuk, kiket?

– Tábornok úr, ha tudnánk, már nem lennének többé titkos ügynökök. Csak Limába naponta több mint kétszázezer ember érkezik.

– És Tel-Avivból?

– Miből gondolja, hogy onnan jönnek?

– Igaza van. Egészen biztos, hogy nem onnan fognak.

– Egyetértek. Nos, ami biztos, hogy a bűnszövetkezet egyik tagja a társával ide érkezett, Limába. Az az ember, akinek az akciója ezt az egész nemzetközi hercehurcát kirobbantotta. Egyes feltételezések szerint továbbrepültek Kolumbiába, de ennek a nemzetbiztonsági hivatalban utánanéztünk, és semmi alapja. Minden bizonnyal a szemünk előtt vannak, azért nem látjuk őket.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy itt rejtőzködnek valahol a fővárosban, vagy a környékén?

– Pontosan.

– Értem. És ez mennyiben tartozik az elhárításra? Azaz rám.

– Ön a közvetett parancsnoka a rendőrségnek.

– Igen, ezt tudom.

– Utasítsa őket, hogy indítsanak hajtóvadászatot!

– Kétlem, hogy ne keresnék őket.

– Mindeddig úgy tűnik, hogy nem elég hatékonyan. Emlékeztetném, hogy nekünk, most a választások előtt, nem hiányozna egy újabb nemzetközi botrány. Peru megítélése amúgy sem egyértelmű, a Panamából rajtunk keresztül hálózatba juttatott kábítószer miatt.

– Mit javasol?

– Hogy a perui hatóságok találják meg őket hamarabb. Mert az izraeliek, ha itt lesznek, egykettőre meg fogják. És akkor nem kerülhetjük el a nemzetközi sajtó érdeklődését, és megint egy panamaihoz hasonló ügy miatt kerülünk reflektorfénybe.

– Megteszem, amit tudok.

– Mindnyájunk érdekében remélem, hogy sokat tud.

Liliana Rufino sietős léptekkel hagyta el az elhárítás épületét. A szomszédos utcában Barukh Brodsky várt rá.

– Anna, egész idefelé jövet az járt a fejemben, nem túl kockázatos-e bemenni az oroszlán barlangjába.

– Hogy érted?

– Hogy még fel is hívjuk a figyelmüket arra, hogy Izraelből titkos ügynököket telepítenek ide. Hogy ezzel nem sodorjuk-e veszélybe Carlát és Yaakovot.

– Nem volt más választásunk. És előtte egyeztettem a tervet Lewinson tábornokkal. Mi ketten, vagy négyen is akár, soha nem bukkannánk a nyomukra. Nincsenek hozzá eszközeink, legfeljebb csak a véletlen segíthetne. Arra meg nincs idő. Muszáj volt valami riasztó dologgal hangsúlyt adni a kérésemnek.

– Ennyire ijesztőek lennének az ügynökeink?

– Azok talán nem. De a várható nemzetközi botrány igen. Torresnek elemi érdeke, hogy a jelenlegi kormány maradjon a székében. Különben fuccs a jó kis zsíros állásának.

– Akkor is kockázatos lépés volt ezt megtenni.

– Kockázatos vagy sem, megtettem. Figyelni fogjuk a kommunikációs csatornáikat, és ha szükséges, lépünk. Abban pedig majdnem biztosak lehetünk, hogy Carla és Yaakov nem fognak gyanúba keveredni. Egyrészt jó kiképzést kaptak, másrészt valódi szerelmespár. Értük aggódnék a legkevésbé.

– És kiért inkább?

– Hagyjuk. Nem fontos.

– Rendben van. Viszont a majdnem biztos korántsem ugyanaz, mint a teljesen biztos.

– Ugyan, Barukh! És mi a biztos?

– Márpedig a föld nem nyelhette el őket! – csapott újra az asztalára tajtékozva a főfelügyelő. Ignacio Ortega kora reggel óta tartotta az eligazítást Brian Scott ügyében a limai rendőrkapitányság harmadik emeleti irodájában. A nyomozók és az operatív csoport tisztjei napok óta forró nyomon voltak, de gyakorlatilag mindegyik zsákutcába vezetett.

– Az nem lehetséges, hogy egyik repülőtéren sem tűntek fel! Szellemek lettek? Köddé váltak? Bizonyosan nem! Igaza lesz Torres tábornoknak. Itt kell lenniük valahol a szemünk előtt! Azért nem látjuk őket! Azt akarom, hogy minden egyes házba nézzenek be! Minden egyes helyet kutassanak át! Még a piros lámpánál álldogáló közlekedési rendőröknél is legyen róluk fénykép! És a patkánylyukakba is dugjanak kamerákat! Találják meg őket, a szentségit, mert az elhárítás leveszi a fejemet! Tudják, mivel állunk szemben? Az ügyben nyakig benne van az izraeli titkosszolgálat és fél Európa kábítószer-ellenes rendőrsége. A nyavalyának se hiányzik egy nemzetközi botrány! Ráadásul a választások előtt! Az óceán túloldalán nem olyan mércével mérnek, mint itt! Kapják össze magukat, a kurva életbe!

– Ki kellene egészíteni, főfelügyelő úr, a létszámot. Sajnos nem vagyunk elegen.

– Elegen? Szerintem ehhez a semmihez még sokan is vannak! De legyen! Adok az ügyeleti csoporttól még húsz embert. Álljanak rá! A külső területekkel kezdjék. Hol bújhattak el? Ahol sok az ember, túl kockázatos. Tehát? Ahol nincsenek sokan! Minden egyes elhagyatott épületet és gyárudvart vizsgáljanak át a város húsz kilométeres körzetében. Végezzenek megfigyeléseket, bírják szóra a lakosságot! Vessenek be kutyákat, mit bánom én! De legkésőbb két napon belül információkat akarok, és letartóztatást. Vagy a holttestüket!

CARLA ÉS YAAKOV fürdőköntösben ült a szalon zsebkendő nagyságú teraszán, éppen a reggelijüket készültek elfogyasztani, amikor kopogás hallatszott. Yaakov felpattant és kinyitotta az ajtót. A küldönc üzenetet hozott Carla részére.

– Kitől jött?

– Nincs ráírva.

– Megnézed, drágám?

– Neked címezték!

– Előtted nincsenek titkaim.

– Ezt egyrészt reméltem is, másrészt pedig nem nagyon hiszem. Mert egészen biztos, hogy vannak!

– Ne legyél féltékeny. Kell, hogy legyenek! Másképp unalmas is lenne, nem igaz? Na, lássuk. Ó, Liliana Rufino írt! Azt kéri, ha nincs más programunk, délben legyek a szálloda előtt, felvesz kocsival és elmegyünk a kedvenc helyére kicsit vásárolgatni. Kinézett egy isteni sárga ruhát, és ki akarja kérni a véleményem. Javasolja, hogy csináljunk egy csajos délutánt, ha végeztünk, meg is ebédelünk, tud a közelben egy kiváló éttermet, telis-tele nem hizlaló finomságokkal. És azt mondja, a fiúkat hagyjuk egy kicsit magukra, nekik is jót fog tenni.

– Jó tartalmas levelet küldött neked ez a señora Rufino. Aztán honnan tudja, hogy nekem ez jól fog esni?

– Édesem, nem azt írta, hogy jól fog esni, hanem hogy jót fog tenni. Különben is pár óra gyorsan eltelik, nem kötözhetsz magadhoz!

Yaakov áthajolt az asztalon.

– Jut eszembe... – súgta buján Carla fülébe –, és ha, mielőtt elmész, te kötöznél le engem?

– Yaakov!

– Jó, tudom – huppant vissza megregulázva Yaakov a helyére. – Tudom. Előbb a munka.

A sárga ruha valóban tökéletesen állt Anna Wexler sportos alakján. Tényleg kár lett volna az üzletben hagyni. Vásárlás után taxiba ültek, hogy időben az étteremhez érjenek. A Las Palmas teraszát kellemes, déli fekvése miatt még októberben is kora délutánig nyitva tartották. Nem engedték le a korallszínű ernyőket, így a nap sugarai szeretettel dédelgették a rattangarnitúrák kényelmében ejtőző vendégeket. Anna és Carla könnyű salátát választottak, csiliszószos sült hússal, utána vaníliás pohárkrémet és kávét kértek.

– Megkaptam egy jelentést. Eddig úgy látszik, a tartalma nem keltette fel Ortega embereinek az érdeklődését.

– Mi van benne?

– Nos, a főváros déli peremkerületénél van egy egészségügyihulladék-lerakó hely, bizonyos Relleno Sanitario Portillo Grande, és a mellette lévő, több éve kiürített katonai táborból egy autót látott távozni egy kamion sofőrje, amikor rakományt vitt a telepre.

– Sajnos, nem tudom felmérni, mennyire szokatlan lehet mindez.

– Ismerem a terepet, néhány éve, amíg működött, a hivataltól jártunk oda. Kietlen hely, homok, agyag, kő, néhány elöregedett fa meg szárazságtűrő bokor. Szinte sivatag. Rejtőzködésre, amennyiben valaki bírja a viszontagságokat, kiváló. Egyórányira van a város központjától, és mégis olyan, mintha egy elátkozott bolygóra léptél volna.

– Gondolod, hogy ott vannak?

– Csak egy megérzés. Szimat. Nem tudom. Miért megy be egy kocsi erre a területre? Utánanéztem, évek óta teljes zár alatt van, sőt megközelíteni is tilos. A kamionosnak, aki minden héten háromszor megy a szeméttelepre, és még soha nem látott ott senkit, feltűnt egy onnan kihajtó furgon. Véleményem szerint e mellett az információ mellett nem szabad elmenni.

– A rendőrség ezek szerint nem állhat a helyzet magaslatán...

– Nem a védelmükben mondom, de nehéz elképzelni az itteni állapotokat. Itt mindenki függ valakitől. Átláthatatlan a szövevény, kinek mi áll az érdekében, vagy éppen mi sérti. Hatalmas a szegénység és nagyon elterjedt a korrupció, úgyszólván a mindennapok magától értetődő része. A hatóságok és a vezetőik meg kiszolgálják a hatalmat, mert akkor megtarthatják az életszínvonalukat. Megvásárolják egymást, akit pedig nem lehet megvenni, azt az ellenségüknek tekintik, és azonnal összefognak, hogy az illetőt ellehetetlenítsék.

– Szép kis hely. Hogy lehet ezt túlélni? Már ha szeretnél tükörbe is nézni...

– Itt, ha valamennyire független akarsz maradni, meg kell tanulnod erősnek lenni, és egyedül harcolni. Ahogy egy zuhanó repülőn sincsenek ateisták, úgy egy ilyen szétkorhadt rendszerben sincsenek moralisták. Amikor a gyereked éhezik, hamar lejjebb adsz a tartásodból. És ezt a hatalom soha nem mulasztja el kihasználni.

– Meg kellene tudnunk, hogy valóban Brian Scottról és... Andy Benson-Collinsról van-e szó – mondta Carla. Anna figyelmét nem kerülte el, hogy a második név kimondása előtt Carla rövid szünetet tartott, és egy picit változott a hangszíne.

– Ma éjjel be kell jutni a táborba. Nincs vesztegetni való időnk. Barukh és én elviszünk titeket, és biztosítjuk a terepet. Megszereztem az alaprajzot. Eszerint egyetlen olyan melléképület van, amely alkalmas lehet a rejtőzködésre, és nincs nagyon belül. Ez pedig az őrtorony melletti egykori ellátóbarakk. Amennyiben nem sikerül egyértelmű bizonyítékot szereznünk, hogy ők azok, megfigyelő berendezéseket kell elhelyeznünk.

– Rendben van. És ha ők azok?

– Akkor lépünk.

– De nem adjuk fel őket, ugye?

– Persze, hogy nem – vágta rá Anna, és hosszan Carla arcát fürkészte. – Még csak az kéne! Mi nem azért vagyunk, hogy a perui rendőrség munkáját segítsük! Köszönjük nekik a felderítést, ellepték a fővárost és a kültereit, erre mi, négyen nem lettünk volna képesek. Több száz oldalnyi jelentés született az ügyben, átnéztem valamennyit, hála a csatornáinknak, és ez fennakadt a szűrőn. Innentől mi jövünk.

– Mit fogunk tenni?

– Elvisszük őket Izraelbe, és ott állnak bíróság elé.

– Erre a lehetőségre én is gondoltam már, de...

– Nézd, Carla, részletesen egyeztettem mindent Lewinson tábornokkal. Ha ezek itt ketten a dél-amerikai börtönök egyikébe bekerülnek, az életben nem hallunk többé róluk. Ép ésszel fel nem lehet fogni, milyen helyek vannak. Arról nem beszélve, hogy az izraeli titkosszolgálat hírnevének az innen való kiszállításuk mit fog jelenteni.

– Azt, hogy a legjobb és a legerősebb a világon.

– Pontosan. És hogy bármit megtehet. Ezt pedig nem árt, ha egyes rezsimek észben tartják. Ha tudjuk, hogy hol vannak, kivinni őket nekünk gyerekjáték lesz!

Az egészségügyihulladék-lerakót észak felől kerülve érkeztek a tábor egykori bejáratához. Szerencsére tiszta volt az ég, így fényszórók nélkül, útmonitorok segítségével haladhattak a főúttól egészen a kapuig. A hibrid autó hangtalanul suhant a néma, magányos tájon át.

– Különös hely – suttogta Yaakov. – Valóban olyan, mintha egy másik bolygón lennénk.

– Ide is elért a végzetük! – válaszolt halkan Anna. – A kormány oligarchái az Andok lábainál őshonos fajokat kivágatták, és kihasználva, hogy a kininfa világpiaci ára egy év alatt megháromszorozódott, jó pénzért eladták. Aztán, hogy befogják a tiltakozó világszervezetek száját, no meg hogy legyen némi árnyékuk is, gyorsan növő kéklevelű eukaliptuszokat telepítettek mindenfelé, ami viszont minden más növényt kipusztított maga körül, s mire észbe kaptak, elindult a termőföldek elsivatagosodása. Meg sem lehetne számolni, hány ilyen elhagyott, egykor pazar, mára terméketlenné tett föld szabdalja fel a hegység lankáit.

– Megérkeztünk – szólalt meg fénytelen hangon Brodsky. – Úgyhogy a National Geographicről váltsunk át valamilyen akciócsatornára, ha kérhetem.

– Természetesen – válaszolta kedves hangon Anna, miközben a pillantásával át tudta volna döfni a legtöbbször savanyú uborkaként viselkedő Barukhot. – Innen gyalog kell mennetek. Kelet felé tartva pár perc alatt eléritek az épületet. A kocsival Barukh behúzódik a domb mögé, és tartja a kapcsolatot a központtal. Én kiszállok veletek, és az őrtorony alatt várok rátok. Adó-vevők? Tájolók? Kamerák? Oké! Indulhatunk!

A sárgásvörös talaj már nem volt nedves, de még nem is porzott a lépteiktől. Néha, egészen halkan, megroppant egy-egy ág a talpuk alatt. Hajnali két óra volt. Carla időnként a tájolóra pillantott.

Az emelkedőn kirajzolódott az alacsony épület körvonala. A hátsó sarkánál egy hordó állt, kissé távolabb néhány elgyötört fát lehetett látni.

Elérték az épületet. Ekkor az ajtó élesen csikordult bele a némaságba. Carla és Yaakov azonnal lehúzódtak.

Egy magas férfi lépett ki az épületből. Körbepillantott, és megállt néhány másodpercre. Láthatóan fülelt, kezét szorosan a nadrágja oldalán tartotta. Carla és Yaakov a lélegzetét is visszafojtotta. Az esetleges incidenst mindenáron el kellett kerülniük. Carla megszorította Yaakov kezét, és bólintott, hogy akit látnak, nagy valószínűséggel Brian Scott.

A férfi várt. Majd elindult abba az irányba, ahol Carla és Yaakov lapultak. Carla izmai megfeszültek, Yaakov ugrásra készülve megemelte néhány centit fektében a csípőjét, és az alkarjára támaszkodva a levegőben tartotta. Minden idegszálukkal a várható támadásra összpontosítottak.

A férfi néhány lépés után megállt. Egy ideig, a terepet kémlelve, mereven előre nézett, majd megfordult, és könnyített magán. Yaakov majdnem elröhögte magát.

Néhány másodperccel azután, hogy az ajtó bezáródott Brian mögött, felegyenesedtek.

– Akkor ezek szerint végeztünk. Nyilván a társa van vele. Indulhatunk is vissza, mostantól Annáéké a terep.

– Én nem így gondolom – válaszolta Carla.

– Hanem? Nem értelek...

– Felszereljük a kamerákat. Ide, a fákra, és teszek egyet az épület oldalához is.

– De minek?

– Hogy megfigyelhessük őket.

– Azt értem, de miért?

– Mert csak Brian Scottot láttuk. Andy Benson-Collinst még nem.

– Felismernéd?

– Persze. És ostobaság lenne beérni annyival, hogy most sebtiben lekapcsoljuk őket. Néhány nap vagy hét elteltével úgyis más állna Brian Scott helyére. Én hagynám, hogy vezessen egy kicsit bennünket. Lehetőleg a megbízói irányába.

– Miért csak Brian Scottról beszélsz? És Andy Benson-Collins?

– Ő más.

– Ezt hogy érted?

– Most nincs idő ezt részletesebben elmagyarázni. Fejezzük be a kamerák elhelyezését!

– Jó. De elmondod?

– Nem is tehetném meg, hogy nem mondom el. Viszont te tedd meg, hogy hallgatsz arról, hogy Brian Scottot láttuk.

– Rendben van – mondta Yaakov rezzenéstelen tekintettel.

– Köszönöm.

– Hogy hallgatok?

– Nem. Hogy nem kérdezel.

Barukh Brodsky negyvennyolc órán keresztül el sem mozdult a monitorok elől. Árgus szemekkel vizslatta a képernyőt, hátha valamelyikük feltűnik, és kikockázva elküldheti a felvételt Carlának azonosításra. Andy és Brian azonban rendkívül fegyelmezettek voltak, virradattól a sötétség leszálltáig az orrukat sem dugták ki az épületből. Carla azt az álláspontot képviselte, hogy hagyják kicsit megnőni azt a halat, amit készülnek kifogni. Azt mondta, egész eddigi életét a kábítószer-kereskedelem visszaszorítására tette fel, és hátha ezúttal nem kellene futárokkal beérniük. Barukh ellenállt az ötletnek. Közölte, hogy Brian Scott nem futár, hanem egy veszélyes bűnöző, akinek a számláján annyi minden van, hogy bármelyik országban, ahol van halálbüntetés, kivégeznék. Ezért jó lenne, ha előbújna végre, és Carla azonosíthatná, hogy ő pedig azonnal kiadhassa az evakuálásukra a parancsot. Valamint közölte még azt is, hogy szerinte csak az időt vesztegetik ezzel az ostoba várakozással.

Annát könnyen maga mellé állította Carla. Olyannyira, hogy Anna rögtön el is határozta, hogy egy saját járőrt kocsival a közelben tart, akármi történjen is, nehogy szem elől tévesszék a célszemélyeket.

Másnap hajnalban megszólalt Carla telefonja. Bódultan tapogatott az éjjeliszekrényen utána. Végre fel tudta venni.

– Nézd az adást! – közölte izgatottan Brodsky.

Carla szeméből azonnal elszállt az álom. Bekapcsolta a kameraképeket.

Az ébredő fényben egy terepjáró körvonalait lehetett a barakk mellett látni. Brian és a sofőr kisebb csomagokat pakoltak ki és vittek be az épületbe.

Carla beszólt a fedett vonalon.

– Kellene a rendszáma!

– Nem látni rendesen!

– Közelíts rá, amennyire lehet, Aztán megpróbáljuk összerakni. Fontos lenne, mert ezzel lehetne továbblépni.

– Carla, a fickó Brian Scott?

– Értesítem Annát. A kocsi a járőr mellett kell, hogy elmenjen. Talán érdemes lenne követni. Persze a kocsi bárkié lehet. Vagy akár lopott is.

– Carla, még egyszer megkérdezem: az a fickó Brian Scott?

– Sajnos nem látom rendesen.

– Rendben. Legyen így! – adta fel Brodsky a dolgot. – De a te felelősségedre!

A táborban a következő napon semmilyen mozgást nem észleltek, néhány rövidebb éjszakai kint tartózkodást leszámítva. Anna Wexler embere a kocsi nyomában eljutott egy ingatlanközvetítő irodába, ahonnan a tulajdonos autóját emelte el aznapra a szállító. Sikerült azonban lefényképezni a sofőrt, a képet Anna átfuttatta a nemzetbiztonsági ügyelet rendszerén, és a férfi fennakadt a hálón. Rövid nyomozás után eljutottak ahhoz a limai bűnszervezethez, amely bizonyíthatóan kapcsolatban áll a ciprusi akcióval elhíresült cartagenai bűnözők egy csoportjával.

A kolumbiai titkosszolgálat kiderítette, hogy Cartagenában a bűnszövetkezet vezetőinek tudomása van arról, hogy Andy és Brian ellen nemzetközi elfogatóparancs van érvényben, azaz tisztában vannak vele, hogy Brian és Andy lépni sem tudnak, hacsak valahogy meg nem szervezik egy másik személyazonossággal a minél hamarabbi kijuttatásukat az országból.

A szolgálat információi alapján Cartagenában az az elképzelés öltött testet, hogy Andy és Brian amerikai útlevéllel, álnéven csatlakozzanak jövő héten kedden, a Machu Picchu környékén egy Philadelphiából érkezett turistacsoporthoz, akik visszafelé néhány napot Bogotában is eltöltenek, ami jól is jön, mert alkalmat adhat Brian Scottnak további találkozók lebonyolítására. Ha esetleg valaki mégis kíváncsiskodna a csoportból, hogy kik ők, és hol voltak eddig, az lesz a válaszuk, hogy az előző csoporttal jöttek, meghosszabbították az utazásukat, maradtak még néhány napig a festői Ollantaytambóban, és most majd velük együtt térnek az Államokba vissza.

Barukh Brodsky, kezében a jelentéssel, felhívta Carlát, és közölte vele, hogy az azonosítás már nem is szükséges, hiszen az, hogy a két, szökésben lévő bűnözőnek új személyazonosságot kívánnak szerezni, egy beismeréssel ér fel. Majd továbbra is Andy és Brian azonnali elfogása és evakuálása mellett érvelt, mondván, hogy így kicsúszhat a kezükből az irányítás, mivel sok-sok ember között mérhetetlenül bonyolulttá válna egy ilyen akció. Ráadásul nem kéne megvárni az útleveleket, mert a hivatalos azonosítás onnantól kezdve könnyen válhat rémálommá, különösen úgy, hogy az amerikai hatóságok is belépnek a képbe. Az adminisztrációs rendszerük nemegyszer tett lapátra kész akciókat a megfontolt lassúságuk következtében.

Carla hallgatta őt egy darabig, aztán kis türelmet kért, mondta, hogy nemsokára visszahívja.

– Drágám, lemegyek a parkba. Muszáj lebonyolítanom egy-két telefont.

– Értem. Fentről nézhetlek?

– Persze! Csak egy kis levegőre van szükségem.

– Levegőd itt is van. Csak tudnám, mit forgatsz a fejedben!

– Yaakov, később beszéljük ezt meg! És ne aggódj, nem lesz semmi baj!

– Tudom. De azért vigyázok rád. Ha nem bánod. Apád a lelkemre kötötte.

– Nem bánom. Sőt! Mindjárt itt vagyok – mondta mosolyogva, és behúzta maga mögött az ajtót.

Több kört is megtett a San Martin tér parkjában. Hosszan beszélt valakivel, erőteljesen gesztikulált, és látszott, hogy tőle szokatlan módon gyakran felemeli a hangját.

Yaakov bámulta az erkélyről ezt a tökéletes, okos és erős nőt. Büszkeség áradt szét benne, hogy mellette lehet, hogy a napjai részesévé tette őt, és fogadkozott, hogy minden erejével igyekszik majd méltó lenni hozzá.

Csak nézte az erkélyről ezt a gyönyörű nőt, majd’ felfalta a szemével az alakját, a széltől rásimuló fehér blúza mögül átsejlő, izgató, barack formájú melleit, a két kezével szinte átfogható derekát, a hegyes, fiús fenekét, a gömbölyű csípőjét, a kecses kezét, karját, a haját, a lába elmondhatatlanul mesés ívét és formáját. Nézte a szeretett lány dühét, amivel a telefonba kiabál, és egyszeriben forróság áradt szét az ereiben. Szétfeszítette a vágy, a tudat és a kivételezettség érzése. Soha életében nem szeretett és nem akart úgy senkit, mint Carla Lewinsont, és attól a pillanattól kezdve érzett így, és tudta is mindvégig ezt, hogy az első dzsúdóóráján meglátta őt. Bármelyik másodpercben kész lett volna az életét adni érte.

– Fel vagy dúlva. Kivel beszéltél, drágám? Elmondod?

– Anna Wexlerrel.

– De hívtál még valakit. Láttam.

– Igen. Apát.

– És?

– Végül belementek.

– Mibe?

– Hogy mi is elmenjünk a Machu Picchuhoz. Megkapjuk a nemzetbiztonsági hivatal különgépét, és a csoporthoz való csatlakozásuk helyszínének a közelébe repülünk.

– És? Hogy lesz tovább? Az elfogásukat megszerveztétek?

– Nem. Nem fogjuk el őket.

– Nem értelek. Akkor minek megyünk egyáltalán oda? Ezenkívül tudjuk, hogy Bogotában leszállnak. Nem lenne akkor egyszerűbb a kolumbiai titkosszolgálattal karöltve ott lekapcsolni őket? Lényegesen erősebbek és többen is vannak. A terep is sokkal kedvezőbb egy ilyen akcióhoz. Aztán az ottaniakkal együtt tovább bogozzuk a szálakat, míg el nem repülnek a foglyok Izraelbe.

– Ez így jó elképzelés is lenne. És könnyű, meg valószínűleg sikeres és viszonylag kockázatmentes.

– Akkor? Ezzel mi a baj?

– Yaakov! Elérkezett az idő, hogy megismerd a családunk történetét.

– De hiszen jól ismerem!

– Nem, nem ismered. Azt bizonyosan nem, amit az ideutazásunk előtti napon és éjszakán a nagyanyámtól megtudtam. Ülj le. Ide mellém. Előbb-utóbb úgyis le fogsz.

– Kezdek izgulni.

– Nos, a hír igaz, amit rebesgettek. Dina és Joel Lewinson nem az igazi szüleim. Örökbe fogadtak Bécsben. Tudod, ott születtem. Ekkor voltak ők is ott, állami kiküldetésben.

– És kik voltak a szüleid?

– Az anyám Jozefa Totti volt, aki bűnbe esett, mert szeretett. Lánykori szerelmétől soha nem volt képes igazán elszakadni. De a férfi egy gazember volt. A nagyapám, Bruno Totti, Bécsbe küldte kigyógyulni a lányát. Itt ismerkedett meg a későbbi férjével, Marcus von Lebensberg báróval. Azonban egy végzetes éjszakán előkerült a régi szerelem. Jozefa először nem akart, végül hitt neki, de megint becsapta. A nagyanyám, Zarah, akit már ismersz, tajtékzott. Elítélte a tulajdon lányát, amiért titokban randevúzgat, és nem képes dönteni a két férfi között. Aztán röviddel ezután, de még az esküvő előtt anyám teherbe esett. A nagyanyám kétségbe volt esve, és követelte tőle, hogy valljon színt Marcusnak. De az anyám hallani sem akart róla. Erre a nagyanyám azt mondta, az az ember megérdemli az őszinteséget, mert a házasság még akkor is nagy kihívás, ha minden tökéletesen alakul. Azonban ha az egész eljövendő életét a múltja eltitkolására alapozza, nem tudhatja, hogyan bosszulja meg később magát. Azonban Jozefa, az anyám nem hallgatott rá. Végül az ifjú bárót választotta, és Marcus előtt, úgy tudjuk, mindent titokban tartott. A nagyanyám ezt a lépést súlyosan erkölcstelennek ítélte meg, és eltávolodott a lányától. Nem beszélt soha senkinek arról, ami Jozefával megesett, mert azt mondta, hogy nem az ő titka volt.

– Így lettél te?

– Nem. Így lettünk mi.

– Hogyan? Nem értelek.

– Kiderült, hogy az anyám ikreket várt.

– Ez komoly? Neked van testvéred? Ráadásul ikertestvéred? És olyan, mint te?

– Van, de nem olyan, mint én. Kétpetéjű ikrek vagyunk.

– És? Vele mi van?

Carla hallgatott. Össze kellett szednie magát, mert ráébredt, hogy még soha, senkinek nem beszélt erről.

– Az ikertestvérem, Yaakov, azaz a nővérem, Andy Benson-Collins.

Yaakov megnyúlt arccal bámult Carlára.

– Igen. A szemünk egyforma. Más nem. Andy gyönyörű nő. Kreol, barna hajú, olyan alkattal, mint egy gazelláé.

– Na, édesem, te sem panaszkodhatsz. Azért jó kis genetikai állományt cserdített anyuka össze!

– Yaakov, ezt most egy kicsit méltatlannak érzem, az események drámaiságának a tükrében.

– Ne haragudj. Nem akartalak megbántani, csak azt hittem, itt vége a történetnek.

– Nincs vége, sajnos. Marcus von Lebensberg egy gyermekkori, örökletes betegség következtében, amikor mi kétévesek lettünk, váratlanul elhunyt. Az özvegy báróné anyámat mindenéből kiforgatta, állította, nem a fia volt a mi apánk. Anyánk egy udvari szoba-konyhába menekült otthonról. Az egyedüllétben töltött idő felemésztette az erejét. Az anyjához nem mert segítségül fordulni, Zarah-t kemény asszonynak tartotta, aki büszke és soha nem enged. Az apja, akihez még mehetett volna, már nem élt. Tűzszerész volt az igazi nagyapám. Anyánk végül annyira kimerült, hogy meghalt. Állítólag nem lett öngyilkos, csak túladagolta a gyógyszerét. A tragédia, azon felül, hogy napokon át a halott anyánk mellett voltunk, bezárva, kétéves gyerekként, még az volt, hogy a szíve alatt Marcus negyedik hónapos kisfiát hordta.

– Nagyon sajnálom – mondta halkan Yaakov. Mély megrendülés volt a hangjában.

– Minket szétválasztottak, és azonnal örökbe adtak. Andy Angliába került, én a kiküldetés lejárta után Izraelbe. A vér szerinti rokonaink elől eltitkoltak. Hogy miért? A magyarázattal még adósom az élet. Tudod, Yaakov, az anyám, Dina, és az apám, Joel… mert soha nem tudnám rájuk azt mondani, hogy nevelőanyám meg nevelőapám, mert tőlük minden elképzelhető gondoskodást és szeretetet megkaptam. Sőt! Megkockáztatnám, hogy sokkal többet kaphattam így. Nem mondom, hogy amikor szembesültem az igazsággal, és ez nem volt olyan régen, ne taglózott volna le a hír. Ugyanakkor, ha őszinte akarok lenni, valamit mindig éreztem, a zsigereimben, legbelül. Furcsa, hogy utólag, visszagondolva az életem történéseire, mennyire különös jelentést kapnak bizonyos dolgok.

– Van olyan, hogy hatodik érzék?

– Nem tudom. És hívhatjuk ezt bárminek. Azzal kezdődött, hogy apa mindig különféle megfejtős játékokkal szórakoztatott. Kicsi koromtól imádtam a titkokat, imádtam felderíteni, megoldani rejtélyeket. Sokáig azt hittem, apa valamilyen játékgyárban dolgozik, ahol találós kérdéseket, titkos rejtvényeket meg nyelveket találnak ki. Minden este hozott valami újat! Örökké valamit memorizáltam. Élveztem, hogy csodálkoznak, mennyi minden megy fejből, számok, megoldóképletek, ilyesmi. Talán innen is a vonzalom a mai életemhez. – Carla megállt és egy pillanatra elgondolkodott. Aztán csendes hangon folytatta.

– Volt a pincében egy szobám, amiből egy vasajtó nyílt, azt soha nem volt szabad kinyitni, de én megnéztem, és egy föld alatti alagútba vezetett. Apám azt állította, hogy az egy használaton kívüli borospince, és én úgy is tettem, mint aki ezt elhiszi. Esténként levonultam a föld alatti szobámba. És vártam, hogy megjöjjön a testvérem. Ne nevess ki! Aztán mindig sokáig beszélgettünk, de már nem is emlékszem, milyennek élt a képzeletemben. Hosszú haja volt, az biztos. A szüleim azt hitték, a „titkok kamrájában” vagyok, ahogy apám a szobát nevezte, és rejtvényezek. De én a testvéremmel voltam a közös szobánkban, ahol megosztottuk egymással minden örömünket és bánatunkat egyformán. Én soha nem szerettem egyedüli gyerek lenni. Mert a lelkem legmélyéről valami azt súgta, hogy valójában nem vagyok egyedül.

– Nagyon örülök, és nagyon megtisztelve érzem most magam, hogy mindezt elmondtad nekem.

– Tudnod kell mindenről. Nem vehetsz zsákbamacskát! És különben is, hogy állnék a nagyanyám elé?

– Neked meg azt kell tudnod, hogy számomra az is tökéletesen megfelelne, ha zsákbamacska lennél. És most? Andy helyzete egészen új megvilágításba kerül ezáltal, nem igaz?

– Andy a nővérem. Ha rátekintesz a pályájára, a karrierjére, csodálatos nő lehet! Művész! Világhírű festő, és a British Museum művészettörténész kurátora.

– A mindenit!

– Alkotni tud, és ezért rajonganak érte. Neki nincs szüksége, neki nem lehet szüksége arra, hogy pénzért bármi törvénytelent tegyen.

– De hát...

– Yaakov! Mi egy vér vagyunk! Anyám szerelme egy hazug semmirekellő volt, de nem bűnöző. Már ha ő az apánk. Ha a báró, akkor pedig vedd elő a jobbik eszed! Andy Benson-Collins, bármit feltennék rá, hogy ártatlan. Higgy nekem! Ha letartóztatják és Izraelben bíróság elé állítják, soha nem védhetjük meg, és talán soha nem is fog vele kapcsolatban az igazság kiderülni. Börtönbe kerül, mert szeret. Mert szerelmes egy utolsó gazemberbe.

– Mintha visszaköszönne a családi történet.

– Az anyánké. De tudom, hogy ártatlan. És meg kell őt védenem. A testvérem. Nem fordíthatok neki hátat!

– Akkor hát ezért mesterkedtél annyit, hogy késleltesd az elfogásukat?

– Annak fölöttébb örültem, amikor Anna az evakuálás verziójával állt elő. Bár meg is lepett, ahogy visszagondolok, mert nem ez a szokás. De ma végül elmondta a telefonban, hogy apám mindenről részletesen tájékoztatta. Abból, ahogy hozzám állt, végig azt a következtetést vontam le, hogy biztosan tud, vagy legalábbis sejt valamit. És, mint most kiderült, apám közölte vele azt is, ha csak egy módot lát Andy kimenekítésére, ne habozzon, minden segítséget meg fog kapni. Amit teszünk, az szigorúan tilos. Ez egy magánakció. Még a titkosszolgálat előtt is titok.

– És apádnak vajon miért ilyen fontos Andy Benson-Collins?

– Apámnak én vagyok fontos, és Zarah.

– És Brodsky?

– Ő természetesen nem tud semmit. Ő egy betonfejű bürokrata. Ha kiderülne, azonnal kezdeményezné az eltávolításomat az ügyből, családi összeférhetetlenség miatt. Ráadásul a viselkedésem, valljuk be, a kezére is játszana.

– Megértelek, hogy nem nézheted végig zsebre dugott kézzel a nővéred meghurcoltatását. Különösképpen úgy, hogy hiszel az ártatlanságában.

– Igen, és minden jól is alakult eddig. Mert azt pillanatnyilag nem tudnám megmondani, hogy a dél-amerikai börtönbe kerülést hogyan akadályoztam volna meg. Valószínűleg sehogyan.

– Rendben van. Megértettem mindent. Mit akarsz tenni?

– Annával megbeszéltük, hogy amint megkapjuk a hírt, hogy Andy és Brian elindult a találkozó helyére, gépre szállunk. Ők nyilvánvalóan autóval tudnak csak menni, az egy nagyjából húszórás út Limától, tehát marad időnk az érkezésükre felkészülni.

– És aztán?

– Igazából nem tudom.

– Tessék? – bámult merev tekintettel Yaakov Carlára.

– Valahogyan le kell választanunk Andyt Brianről. Csak tíz percre. Én nem mutatkozhatok előttük, mert Brian fel fog ismerni és lebukunk.

– Találkoztatok már?

– Nagyon durva találkozás volt. Mondhatni, mély nyomokat hagytam benne. Tehát neked kell majd a közelükbe férkőzni. Rólad nem tudják, hogy ki vagy.

– És?

– És aztán beszélek Andyvel. A nővérem. Elmondom, ki vagyok. Feltárok mindent. Hallgatni fog a jó szóra. Ebben biztos vagyok. Ő áldozat, Yaakov! Nem bűnöző!

– Carla, muszáj valamit őszintén megmondanom. Én egy katona vagyok, aki parancsokat teljesít. Teljesen megdermedtem attól, amit most hallottam tőled. Egy ilyen tudatos nőt is képesek ilyen mértékben elsodorni az érzelmei? És ezt, bocsáss meg, de nem hagyhatom! Romantikus elképzeléseid vannak! És ha mégis bűnös? És ha veszélybe sodor minket, vagy még inkább téged? Miért hinne neked? Azt sem tudhatja, hogy egyáltalán a világon vagy.

– Nézd, Yaakov, én már elszántam magam. Még mielőtt letartóztatják és átadják a hatóságoknak, én tudni akarom az igazat. És mivel hiszek a nővérem ártatlanságában, kötelességemnek érzem, hogy ebből a helyzetből kimenekítsem.

– Carla, könyörgöm, gondolkozzunk inkább! Találjunk ki valami más megoldást, ezt én esztelennek és túlontúl kockázatosnak érzem. Arról nem is beszélve, hogy ha sikertelen ez a beszélgetés, végképp elveszíthetjük őket a szemünk elől. De az is előfordulhat, ismerve a férfi bűnlajstromát, hogy a velük való nyílt találkozás az életünkbe kerül.

– Yaakov! Segítesz nekem?

– Ó, Carla, hát persze, hogy segítek, amiben csak szeretnéd. De ez a terv elég ingatag lábakon áll.

– Hát akkor ne a gyengeségeit hangsúlyozd, hanem erősítsd meg!

Ollantaytambo, Peru

– JÓ NAPOT! – BICCENTETT a panamakalapos, megtermett férfi a recepcióban álldogáló, egyenruhás embernek. – Jeremy Stockhard vagyok, az új idegenvezető. Én viszem holnap a Liberty Travel csoportját a Machu Picchura.

– Ó, igen, már nagyon vártuk önt! Az utasai halálra izgulták magukat, attól féltek, kimaradhat a túra legfontosabb állomása, ha nem küldenek időben valakit a központból. Évek óta nem volt ilyen telített szezonunk, ezért mondtuk is nekik, hogy ez most nem lesz könnyű feladat, ha egyáltalán sikerül megoldani!

– Bizonyára nagyon hálásak voltak, hogy így megnyugtatták valamennyiüket – szakította meg a szóáradatot Mr. Stockhard.

– Nos, azt nem mondták – gondolkodott el egy pillanatra a portás, majd folytatta. – De ez az ételmérgezési ügy rendkívül sajnálatos! Nem is értjük, hogyan történhetett! A kolléganője végig ugyanazt ette, mint a többiek, és nekik kutya bajuk. Nagyon különös. De reméljük, azóta már sokkal jobban van!

– Igen, minden bizonnyal. És a lényeg, hogy sikerült gyors megoldást találni, az utasok pedig semmiben nem szenvednek majd hiányt. Erről jut eszembe! Csatlakozik hozzánk még két amerikai turista, autóval érkeznek Limából. A számításaink szerint késő délutánra lesznek itt. Értesítenének, ha megjöttek? Találkoznom kell velük.

– Természetesen! A 101-es lesz az ön szobája, Mr. Stockhard! Jó munkát!

A tisztás térdig érő, élénkzöld pampafüvét szinte a földbe lapította a forgólapátok keltette erős szél. A fasor árnyékából középkorú férfi lépett elő, és elindult a helikopter irányába. Mire odaért, az ajtót már kinyitották.

– Vigyázzon a fejére! – figyelmeztette Carlát a férfi. – Segítek a csomagokkal, adja ide nyugodtan – fordult előzékenyen Yaakov felé. – Jöjjenek, menjünk kijjebb!

Néhány lépés megtétele után végre felegyenesedhettek.

– Jó napot, Vincente vagyok! Én viszem magukat a szállodához. A Hotel Pakaritampu néhány perc sétára van a vasútállomástól, egyszerű lesz megtalálniuk.

A kocsi az út mellett várakozott. Amint beültek, jelzett Carla telefonja. Anna üzent: A további teendők miatt a Hotel El Albergue-ben keressétek Mr. Stockhardot.

Szürkület volt, amikor a szálloda bejárata elé begurult egy 1984-es Lincoln Continental. Az egykor szebb időket látott amerikai autócsodából összetörten hajtogatta ki magát a magas férfi. A sofőr kelletlenül kászálódott elő a helyéről, aztán unottan felnyitotta a csomagtartót. A magas férfi behajolt, és előhalászta a mélyéről a bőröndjét.

– Gyere, drágám, menjünk – mondta csendesen, és a kezét a mellette álldogáló nő felé nyújtotta.

A nap színe vörösre váltott, és lángba borította a magasba nyúló, védtelenül maradt csúcsokat. Sűrű, tejszínű felhők merészkedtek le a völgyeken át egészen a gyalogutakig.

Ollantaytambo büszkesége, az El Albergue szálló, közvetlenül a vasútállomás mellett állt. Egy ősrégi, még a hódítókkal ideérkezett spanyol grand családjának késői leszármazottja építtette az 1920-as években, amikor a perui transzkontinentális vasutat átadták, és az itt keresztezte a délre vezető vonalakat.

A szálloda két épületből állt. Az első bejárata közvetlenül a vágányok felől nyílt, ide nézett a nagy kávézó és a reggeliztető étterem is. Az emeleten kicsinyke szobák sorakoztak, főképpen az átszálló utasok számára. Az egyszerű berendezésű helyiségeket nemcsak éjszakára, hanem nappalra is kiadták, hogy kényelmesebben lehessen az időt eltölteni, ha a csatlakozásra sokat kellett várni.

Az épület mögötti udvaron a látogató számára valóságos kis édenkert tárulkozott fel, a dús gyepet az inka településeken megszokott magas kőfalak szegélyezték. Az alacsonyra nyesett sövények közül törtek a magasba a folyondárok, ágaikon megszámlálhatatlan, fürtökben csüngő, illatos, hófehér és piros kürtvirággal. A járda két oldalán bordó levelű, húsos, narancsszínű szirmokat bontogató kannabokrok terebélyesedtek.

A fagerendás hátsó épület mindkét szintjén egy-egy nagyobb méretű lakosztályt és néhány kétszemélyes szobát alakítottak ki, teraszukról mesés kilátással a ködbe burkolózó Andok bársonyos, mohazöld csúcsaira.

– Elkérhetném az útlevelüket? – szólalt meg mosolyogva a fiatal hölgy a recepción.

– Természetesen – válaszolta a nő fáradt hangon, és a kézitáskájából elővette az okmányokat.

– Nos, Mr. és Mrs. Callen – nézett bele az iratokba a recepciós –, az idegenvezetőjük, Mr. Stockhard már jelezte, hogy csatlakozni fognak a csoporthoz. Továbbá kéri, hogy legyenek szívesek felkeresni őt még a mai este folyamán a 101-es szobában. Az önök szobája a hátsó épületben lesz, a magasföldszinten. Ott a lakosztályoknak és a szobáknak neveik vannak. Az önöké Hunaphuról, az ikeristenség egyik feléről kapta a nevét. A másik lakosztályt pedig a fivéréről, Sbalankéról neveztük el. A mítosz szerint a holtak birodalmának tizenkét urát győzték le, hogy Hurakán hatalmát megerősítsék.

Andy és Brian átvették a kulcsot és elindultak az átjáró irányába.

– Hát, őszintén szólva, annyira nem vitt magával ez a sztori, de oké, most akkor már ezt is tudjuk – dörmögte az orra alá Brian.

– Szerintem nagyon érdekes volt. Mennyivel szegényebb volna a világ mítoszok és legendák nélkül! – tette hozzá Andy.

– Az igazat megvallva nem számítottam arra, hogy itt valaki vár majd ránk.

– Pedig logikus. Nem? Azt, hogy jövünk és csatlakozunk hozzájuk, valakinek jelezni kellett.

– Mindegy. Nekem akkor is furcsa egy kicsit ez a gondoskodás. De lehet, hogy megváltozott a helyzet.

– Én nem értek a te világodhoz.

– Ne mondd azt, hogy az én világom.

– Nohát, azért ez a világ hozzád mégiscsak egy pár lépéssel közelebb van, mint hozzám. És milyen helyzet változott meg?

– Hát az, hogy én most minden bizonnyal nagyon kellek nekik.

– Szerintem ne bízd el magad. És ne láss bele túl sokat!

– Jó. Kiderül, kinek lesz igaza.

– Lépjen be! – mondta barátságos hangon Mr. Stockhard, válaszul a kopogtatásra. – Mr. és Mrs. Callen, ha jól sejtem.

– Jól sejti – válaszolta Brian, és Andyvel együtt belépett a szobába.

– Örülök, hogy végre itt vannak. Kevés az időnk, így, ha megengedik, rá is térnék a tárgyra. Bocsásson meg, hölgyem, válthatnék a férjével négyszemközt néhány mondatot? Megkínálhatom addig egy frissítővel? A teraszon csodás a levegő!

– Beszélhetünk nyíltan is – mondta a férfi.

– Nem, nem! A te ügyed, drágám! – szólalt meg Andy, és elindult a terasz felé.

– Nos, Mr. Callen, úgy tudom, holnap önök nem vesznek részt a túrán.

– Jól tudja. Bár a feleségem szeretne – válaszolt hetykén Brian.

– Győzze meg, hogy majd egy másik alkalommal szeressen.

– Miért?

– Mert, miután útnak indítottam a csoportot, szeretném összeismertetni valakivel.

– Honnan?

– Cartagenából – válaszolta a férfi hamis mosollyal.

– Rendben. Meglátjuk, mi lesz holnap – jelentette ki némi megjátszott gondolkodás után Brian, és felpattant a fotelből.

– Akkor nem is tartanám föl tovább magukat. Holnap keresem! – nyújtotta a kezét Mr. Stockhard. – Kérjék a szobájukba a reggelit!

– Látod? Mondtam, hogy nagyon kellek. Ideküldték ezt a pasast, hogy megismertessen a cartagenai összekötővel.

– De ilyen alapon egyből ideküldhették volna a cartagenai összekötőt is, nem? Hogy keressen meg, és ismerkedjetek össze.

– Nem, szívem. A dolog nem ilyen egyszerű. Az összekötőnek az utolsó pillanatig rejtve kell maradni. Ez az íratlan törvény.

– Értem. De ha egy összekötőt akarnak nekünk, azaz neked bemutatni, akkor annak, aki bemutat benneteket egymásnak, tudnia kell, hogy te, vagyis pontosabban mi, kik vagyunk valójában, nem?

– Pont ez a lényeg! A férfi, aki összehozza a feleket, egyfajta felderítő is, mielőtt a két érintettet összeismerteti. Felméri, van-e veszély. És ő vagy tudja, vagy nem a felek igazi személyazonosságát. Általában ez nem derül ki. Ez is egyfajta óvintézkedés.

– Látod, mondtam, hogy nem értek hozzá.

– Nem baj, én igen! És ez meggyőzött. Hihetünk neki. De lehet, hogy holnap azért meglepjük valamivel. Kicsit szaladjanak utánunk!

– Nem lenne ebben a helyzetben tanácsosabb valamelyest szerényebbnek lenni?

– Szerelmem! Itt az amcsi útlevél a zsebünkben. Oda megyünk, ahova akarunk. Azt csinálunk, amit akarunk. Miért kéne úgy tenni, mintha ez nem így lenne?

– Hát csak azért, mert azt soha nem tudhatjuk, hogy mikortól nincs így.

– Igen, megjöttek – válaszolta Mr. Stockhard, miközben kezében egy itallal kényelmesen elhelyezkedett Carláék szobájának a kanapéján. – Már napokkal ezelőtt megtudtuk a hírszerzéstől, hogy sikerült okmányokat szerezniük, és a papírjaikat Mr. és Mrs. Callen névre állították ki.

– Ügyesek.

– Azok. De azért mi sem vagyunk ügyetlenek – kacsintott Stockhard. – A pár holnap nem jön a Machu Picchura, mivel Cartagenából azt tanácsolták nekik, hogy kerüljék a széles nyilvánosságot, és ne ismerkedjenek.

– Érdekes világ – mondta elgondolkodva Yaakov.

– Az. Szóval, miután a csoportot elindítottam a Machu Picchura, bemutatom magát neki, Yaakov, mint a cartagenai csoport összekötőjét. Itt egy dosszié, ezt tanulmányozza, benne van a legutóbbi akciójuk néhány eleme, valamint a következő előkészítésével kapcsolatos pár adat, amelyben, azt mondjuk, hogy szeretné a csoport főnöke, ha a férfi, azaz Mr. Callen már részt venne. Sok adóssága van, örülni fog a lehetőségnek, ne aggódjon. A nevekre fordítson erőteljes figyelmet, nem tudhatjuk, kiket ismer. Amíg maga félrevonja egy megbeszélésre a férfit, én becserkészem a nőt. Velem szemben már nem lesz bizalmatlan. Amint biztonságosan leválasztottam maguktól, jelzek, és Carla színre lép, majd megbeszéli vele, amit kell. Én pedig addig biztosítom a terepet. Minden további lépés attól függ, hogy a nő hogyan reagál. A legjobb természetesen az volna, ha Carlával felülnének a közelben várakozó helikopterre, maga – mutatott Yaakovra –, és én pedig gyorsan csatlakoznánk a találkozója után hozzájuk. A férfi majd elindul megkeresni a barátnőjét, de mire ráébred, hogy nem találja, mi már vele együtt a levegőben leszünk. Azonban arra figyelnünk kell, hogy Carlát a férfi nem pillanthatja meg! Biztosak lehetünk benne, hogy felismerné őt, és idő előtt lelepleződnénk.

– Ó! Akkor, ha jól értettem, maga sem megy a Machu Picchura.

– Dehogy megyek! Van úgy, hogy egy ételmérgezésből hirtelen felépül valaki... nem?

– Ha szerencséje van, minden bizonnyal – válaszolta nevetve Carla.

Mr. Stockhardnak meglehetősen zaklatott éjszakája volt. Egész életében nehezen viselte a bizonytalanságot, a kiszámíthatatlanságot meg főleg. Az pedig, hogy ezektől ennyire irtózott, kifejezetten megbízható ügynökké tette. Most azonban úgy érezte, hogy a kételyből és a szeszélyes következetlenségből jóval több jutott neki, mint amennyivel meg tudott volna birkózni.

Amikor a reggeli után megpillantotta Andyt és Briant, kis csomaggal a kezükben, útra készen a Machu Picchura induló csoport tagjai között, először azt hitte, hogy az éjszakai nem alvások következményeként űz a képzelete rosszízű tréfát vele. Földbe gyökerezett lábbal állt már egy ideje, és a megfelelő lépésen törte a fejét, amikor az ételmérgezésből hirtelen felépült idegenvezető megveregette a vállát.

– Jó reggelt, Mr. Stockhard! Akkor, ahogy megbeszéltük, innentől visszaveszem a csoportot – mondta a dohányzástól érces hangú, ötven körüli nő.

– Helyes – hebegte Mr. Stockhard zavarodottan, és még mindig a csoport tagjait bámulta. Néhány másodperc elteltével az indulásra várakozó pár felé vette az irányt. Amikor a férfi mellé ért, megköszörülte a torkát.

– Mr. Callen, jól látom, hogy a csoporttal készülnek tartani?

– Igen. Nagyon is jól látja – felelte fölényes hangon a férfi.

– Emlékeztetném, hogy így elmulasztja a találkozóját!

– Valóban ez tenném? Hát akkor várjanak meg! Estére visszajövünk.

– Nos, attól tartok...

– Tojok rá, hogy mitől tart! Ha kellek, megvárnak – vágott közbe a férfi, majd sietve fellépett a buszra.

Mr. Stockhard döbbenten viharzott el a parkolóból.

A Hotel Pakaritampu vörösre festett épületeit és parkját széles vaskapu védte. A kerti személyzet még éppen csak egy résnyire húzta el az útból a szerkezetet, amikor a nyíláson lélekszakadva átrobogott Mr. Stockhard.

Carla és Yaakov menetkészen vártak Jeremy Stockhard telefonjára, azonban legnagyobb meglepetésükre hívás helyett ő maga jött, személyesen.

– Baj van! – lihegett már a kanyarból feléjük.

– Mi történt?

– Mégis mennek a Machu Picchura!

– Sejtettem, hogy ez lesz – mondta Yaakov. – Mondtam is Carlának, hogy szerintem biztonságban érzik magukat! Zsebükben az amerikai útlevél, gondolják, mi történhet? Kirándulnak, lazítanak! Volt idegeskednivalójuk bőven az elmúlt hetek alatt, nem igaz?

– Nincs mit tagadni, ez bizony új fordulat. Ne is vesztegessük az időt! – közölte Carla. – Jeremy, van javaslata?

– Futtomban idefelé telefonáltam Vincentének. Remélem, mindent értett a fújtatásomtól! Néhány perc múlva itt kell lennie. Véleményem szerint legokosabb, ha követik őket, benne van a pakliban, hogy nem csak egyszerű műemléklátogatás a tervük... Ha arra várunk, hogy a nap végén ide visszatérjenek, és akkor kezdjünk bele a sokadalom közepén abba, amit reggel szerettünk volna megejteni kettesben, szerintem rosszul tesszük. Szívesen elkísérném magukat, de jobb, ha ők azt hiszik, a szállodában várok rájuk, könnyen gyanút ébreszthetek. Amíg Aguas Calientesbe érnek, kitalálhatják, mit tegyenek. Lesz ott is még bő egy órájuk, a kocsi gyorsabban odaér, mint a vonatuk. Kapcsolatban maradunk, a készülékeiket vigyék magukkal. Annát értesítem a változásról. Estére többet fogunk tudni.

Aguas Calientes, a romokhoz legközelebb fekvő inka kisváros az év nagy részében felbolydult méhkasra emlékeztetett. A mohazöld hegyek lábánál egy keskeny sávban, egymás hegyén-hátán sorakoztak a tarkabarka, aprócska épületek és a sebtiben összetákolt deszkabódék. A látvány az ideérkezőnek egy olyan hely képét mutatta, ahol biztos, hogy a rendezettségnek és a tervszerűségnek a legcsekélyebb illúzióját is szerették volna elkerülni.

Elöl a köves partú folyó, hátul pedig a meredek sziklák állták útját a növekedésnek és a terjeszkedésnek. Aguas Calientes lakossága mindazonáltal nem panaszkodhatott. Remek volt a klíma, és dőlt a pénz a turistáktól. Csak egyvalaminek voltak szűkében, ez pedig a hely volt, amin ráadásul az év minden napján, szünet nélkül és minden órában osztozni kellett a lármás idegenek özönvízszerű áradatával.

Carla és Yaakov gyakorlottan térképezték fel az új terepet. Rögzítették magukban az útvonalat, amelyet a vasútállomástól a buszok indulási helyéig a csoportok meg fognak tenni. A pályaudvartól nem messze kiválasztottak egy eldugott sikátorban lévő éttermet. A személyzet egyetlen látható tagja éppen akkor nyitotta ki a rácsokat.

Ételkínálat tekintetében az Indio Feliz elsősorban a helyiek kiszolgálására összpontosított. Szerepelt az étlapon iguánatojás, hagymás puma, tengerimalac, és egy sereg olyan állat, amiről nem is lehetett tudni pontosan, hogy micsoda. A húsok elkészítési módja egyébként mindenhol azonos volt: pálcára vagy nyársra húzták a szerencsétlenül járt állat kizsigerelt tetemét, aztán teletömködték meg összekötözgették különféle növényekkel, és faszénen feketére sütötték. Ezen kívül még pacalból készült cau cau, ecetes hagymafőzelék és ceviche, azaz maracujalében pácolt nyers hal algával körítve és nagyszemű, fehér kukoricával tálalva csábítgatta az arra járó helyi éhezőket.

Carla még Limában megállapította, hogy azt egészen biztosra veheti, hogy egy gramm súlyfelesleg nélkül fog visszautazni, ha befejezték a küldetést. Hitt a krónikáknak, melyek szerint akkor sem történik semmi végzetes, ha az ember hetekig semmiféle ételt nem vesz magához. Nem értette, miért kell a szállodákban küzdeni egy-egy pohár gyümölcsléért, amikor minden megterem. Csakhogy itt a gyümölcslé fogalmát egyáltalán nem ismerték. Konzervek levét vizezték fel, ha sokat erőlködött a vendég, csak szabaduljanak végre tőle, meg az ostoba szokásaitól.

Yaakov persze talált a fogára valót mindenhol, neki kifejezetten ízlett az olajban sütött alpakka fűszeres burgonyával. Édesszájú lévén viszont lemondásokra kényszerült, mert finom sütemények helyett mindössze valamiféle gyanús piros zselét tukmálgattak az éttermekben, amit Yaakov szerint, ha a titkosszolgálat laboratóriuma bevizsgálna, habozás nélkül vegyi fegyvernek minősítene.

– Ez a hely megfelelő lesz! – közölte magabiztosan Carla. – Távolabb van, de mégis elég közel, és több helyiségből áll. Mintha csak nekünk találták volna ki! – Kis szünetet tartott és körbenézett. – Yaakov, nézzük át még egyszer!

– A Virgen del Carmen kápolna mellett várom be őket, Jeremy szerint ott fog mindenki elhaladni. Melléjük szegődöm, és megmondom a fickónak, hogy én jöttem a cartagenai csoporttól, minket kellett volna összeismertetnie Stockhardnak, de ő Ollantaytambóban maradt. Megköszönöm neki, hogy megspórolta nekem az utat azzal, hogy mégis részt vettek a túrán, de figyelmeztetem, hogy ahhoz is tartaniuk kéne magukat, amire a túloldalról kérik őket. Azaz, hogy kerülik a tömeget.

Carla izgatottan fészkelődni kezdett.

– Megtanultam a neveket, Carla, nyugi!

– Oké, tudod, hogy ezen múlhat minden. Nem tudjuk, kit ismer.

– Tisztában vagyok vele, Jeremy mindent elmondott.

– Én is ott voltam.

– Rendben, folytatom! Elmondom neki, hogy Bogotában, de különösen az ottani repülőtéren már nem találkozhat se velem, se mással, a falnak is füle meg szeme van, és nem lehet biztos abban, hogy nem tudnák-e azonnal meg, ki ő, ha valamivel felhívja magára a figyelmet. Kolumbia nem Peru!

– Ezzel nyilván ő is tisztában van. Volt ott!

– Majd javaslom nekik, hogy jöjjünk el ide. Azt mondom, ez egy biztos hely, ismerjük.

– Tökéletes. Csak ne ereszd bő lére! Maradj katona, és ne kettőnkre gondolj közben. A beszélgetést mindenképpen négyszemközt akard lebonyolítani vele. Én figyelni fogok Andyre. És most indulj! Tíz percünk maradt.

A turistákkal teletömött buszok időközben ellepték a főutat. A Cuzco felől jövő szerelvény a külső vágányon vesztegelt, várnia kellett, míg az eddig beérkezett vonatok kiürülnek. A peronokon lépésben araszoltak az emberek Aguas Calientes központja felé. Yaakov a kápolna kőkerítésére is felállt, hogy valamelyest átlásson a hömpölygő tömegen. Magának sem merte bevallani, de egyre reménytelenebbnek érezte a küldetésüket. Eszébe jutott Carla dacos elszántsága. Tudta, hogy a hajlíthatatlansága, ami gyakran a győzelemre segíti, milyen gyorsan bajba is sodorhatja őket.

Kis idő elteltével Yaakov arca felderült. Végre megpillantotta a sodrásban Briant és Andyt. Kézen fogva andalogtak a tömegben.

– A valóságban még szebb ez a lány – gondolta Yaakov. Álldogált őket figyelve egy keveset a magaslaton, aztán jobbnak látta, ha leszáll, és kissé rejtőzködőbb taktikával várja, amíg a kápolnáig érnek.

– Olyan, mintha a szabadságunkat töltenénk újra együtt – szólalt meg mosolyogva Andy. – Kicsit persze most zavar, hogy ennyien vesznek körbe, de az viszont jó, hogy mindenki idegen. És igazad van, Brian, nem lehet örökké csak a nehézségekkel foglalkozni.

– Gyere, itt egy csendesebb, kis utca, kanyarodjunk le erre! – mondta Brian, és karon ragadva Andyt kirántotta a tömeg közepéből. – Nézd! Olyan, mint egy valóságos labirintus, nem? Vállig érő kőfalak között haladunk, és csak megyünk, megyünk, amíg valahol kilyukadunk!

– Nem tévedünk el?

– Nem – felelte határozottan Brian, és lágyan megcsókolta Andyt. – Ahogy láttam, az egész Aguas Calientes három párhuzamos utcából áll. És közöttük bújnak meg ezek a veszééélyeees úúútvesztőőők... – nyújtotta viccesen a szavakat, és mint egy támadni készülő medve, riogatólag Andy fölé emelte a két mancsát.

Yaakov néhány perc elteltével úgy gondolta, Andy és Brian mostanra a közelébe kellett, hogy érjen. Körülnézett, de sehol sem látta őket. Hirtelen ijedtség járta át. Felugrott a kőre ismét, de még mindig nem látta egyiküket sem. Talán valamelyik útszéli árusnál megálltak, gondolta. Gyorsan döntött, és mivel abban biztos volt, hogy mellette nem haladtak el, megindult szembe a tömeggel. Egyelőre nem akarta értesíteni Carlát. Egészen az állomásig futott, Andyt és Briant keresve. Lihegve állapította meg, hogy szem elől vesztette őket.

– Hogy a francba lehetséges ez? – vakargatta a fejét. – Nem szívódhattak fel!

Andy önfeledten kacagott, újra gyerek volt, boldog és felszabadult, futott Brian elől, aki mindig elkapta, pedig egyáltalán nem akarta neki hagyni!

Errefelé már nagyon kevés turista járt, európait alig lehetett látni.

Andy egészen kipirult a szabadság mámorító érzésétől, attól, hogy megszűnt körülötte a világ, és semmi sem számított, csak a játék és Brian. Kávébarna hajzuhatagát kieresztette, és élvezte, ahogy rakoncátlan tincsei csapongva szállnak a széllel, vidám hullámokat rajzolva a levegőbe. Csak néhány perce ébredt rá, hogy a boldogság akkor jön el, amikor az ember már nem azzal törődik, hogy az életének milyennek kellene lennie, hanem meg tudja ünnepelni azt, amilyen éppen abban a pillanatban.

Carla izgatottan és feszülten várakozott. Benyúlt a kézitáskájába, kivette a telefont. Rápillantott, és bosszúsan látta, hogy egyáltalán nincs térerő. Nyugtalanul nézett körbe. Ivott egy kortyot a vizéből, felállt, és az épület leghátsó részén található mosdó felé indult.

– Szomjan halok! – szuszogta Andy kimelegedve.

– Akkor ki kell jutnunk innen!

– Azt mondtad, tudod az utat!

– Honnan tudnám? Vicceltem! – nevetett Brian.

– Jó. Hát, ha hozol vizet, felőlem akár örökre is itt maradhatunk.

– Gyere, nézd csak, ott a sarkon van valami hely! – szólalt meg Brian, és oldalra mutatott. – Látod, már majdnem a buszállomásnál vagyunk!

– Menjünk! – mondta Andy, majd határozottan kézen ragadta Briant, és meggyorsították a lépteiket.

– Na, ez pont jó lesz! Nincs itt senki – mutatott az Indio Feliz bejáratára Brian.

– Én csak vizet szeretnék, drágám. Rendeld meg, amíg kihozzák, elmegyek a mosdóba – mondta Andy, majd rögtön a pincérhez fordult.

– Merre találom?

– Leghátul, a paravánok mögött lesz!

– Köszönöm!

A pultos hosszan bámult Andy után. Brian az asztaluk fölé magasodva állt, és nézte a jelenetet, amint a fiú tátott szájjal belefeledkezik a látványba. Először elröhögte magát, aztán füttyentett egy nagyot, majd intett a kezével, hogy a srác inkább az italokkal törődjön, mert a lány foglalt.

A fiú megértette a jelbeszédet, és zavartan elfordult. Bekapcsolta a magnót és feldübörgött az indián zene.

Andy határozott mozdulattal nyitott be a mosdóhelyiségbe. Kissé meg is lepte, hogy valakit ott talál, hiszen az étterem üres volt.

Carla a kezét törölgette, amikor a tükörben egymásba akadt a tekintetük. A hátán végigfutott a hideg.

A sors? A vak szerencse? Vagyis nem, dehogy! Ez biztosan a drága Yaakov! A kitűnően végzett munka!

Mire ezeket végiggondolta, Andy már be is ment az egyik kabinba. Carla tudta, hogy nem tétovázhat. Akár Yaakov segítségével, akár a véletlen folytán történik mindez, ki tudja, adódik-e még egy ilyen alkalom? Cselekednie kell! Végtére is ezért van itt! Ezért szervezkedett, ezért mozgatott meg minden követ, hogy megmenthesse a testvérét! És lám, jó úton jár, az élet most díjazza az erőfeszítéseit!

Andy arcán halvány mosollyal lépett ki a kabinból, miközben még egyszer Carlára nézett. Ekkor Carla mellé lépett.

– Andy, Carla Lewinson vagyok. Kérlek, adj egy percet, fontos mondanivalóval jöttem.

Andy összerezzent, hogy a nevén szólították. Nem értette, hogy várhatta itt őt valaki, amikor még ő maga sem tudta, hogy ide fog jönni. A legjobbnak látta, ha nem elegyedik beszédbe. Megfordult és azonnal ki akart menni a helyiségből. Carla az útját állta. Andy szeme kitágult, az ajkai összeszorultak.

– Andy Benson-Collins, tudom, hogy most iszonyúan meg vagy lepve! Tudom, hogy sem a hely, sem az idő nem alkalmas arra, hogy bővebben elmagyarázzam, ki vagyok. De kérlek, néhány mondat erejéig hallgass meg!

Andy csak állt vele szemben és nem szólt egyetlen szót sem. Carla folytatta.

– Akivel vagy, egy nemzetközileg körözött bűnöző, és csak annyit szeretnék mondani, hogy légy nagyon óvatos, mert könnyen börtönben végezheted a cinkosaként. Én azért vagyok itt, mert szeretném tisztázni az ártatlanságodat.

Andy tekintete szúróssá változott, Carla válla fölött a távolba meredt.

– Andy, hallasz engem? Érted, amit mondok? Ne legyél áldozat! Ne keveredj jobban bele Brian Scott ügyeibe!

– Úristen! Brian! – kiáltott fel Andy váratlanul. A fejében mindvégig a férfi által leadott szöveg zakatolt, a szavak, amelyekre olyan jól emlékezett, egyre erősebben visszhangzottak a fejében. Briant üldözik, mert adósnak tartják. Mert a hitelezői szerint tartozik nekik, mégpedig temérdek sok pénzzel! A pénzzel, amit olyan műkincsekbe fektetett, melyeket később elloptak szállítás közben. Lehet, hogy őt is becsapták, ahogy mindnyájukat? És mi van, ha amíg őt feltartja itt ez a nő a dumájával, kint már régen letartóztatták Briant, elhurcolták és soha többé nem fogja látni? Félrelökte az előtte álló Carlát, és az ajtó felé tört. Carla utánalépett.

Andy hirtelen megfordult és mélyen Carla szemébe nézett. Miközben azt se tudta, ki ez a nő, a közelségétől mégis furcsa érzelem öntötte el. Megmagyarázhatatlan rokonszenv és az összetartozás érzése járta át, ami arra kényszerítette, hogy akarata ellenére is végighallgassa a nőt.

– Tudom, hogy te ártatlan vagy! Én voltam az, aki Cipruson elfogta Brian Scottot!

Andyt áramütésszerűen érte az utolsó mondat. A Brian iránt érzett aggodalom egy csapásra felülkerekedett. Féltette, és nem akarta őt elveszíteni. A szeme előtt egyre erőteljesebben lebegett a szándék, hogy a férfi szabadságát bármi áron segítsen megóvni.

Carla továbbra is beszélt hozzá, de Andy már egyáltalán nem figyelt rá. Csak arra gondolt, hogy a szerelmét bele akarják rángatni valamibe, hogy így intézzék el. Ahogy Brian is mondta, ez az utolsó lehetőségük, hogy megmeneküljenek. És egyáltalán: ki és honnan tudhatta, hogy idejönnek, amikor ezt ma hajnalban, az ágyban döntötték el? Vagy hogy ebbe az étterembe térnek be? Ezek szerint tényleg szemmel tartják őket, ez másképp nem lehet, és itt valami nagyon bűzlik!

Egy határozott szorítás hozta vissza a gondolataiból, ahogy Carla szemből mindkét vállát megmarkolta. Azonban Andy ekkorra már kívülről látta magukat, mint egy filmet, ahogy vele szemben áll egy nő, és valamit egyre hangosabban magyaráz neki, de ő azt már nem hallja. Elvesztette a józan ítélőképességét, és pillanatok alatt döntött. A mihamarabbi kijutás érdekében rátámadt Carlára.

Magabiztos, nagy kört leíró mozdulattal szerelte le a vállfogást, miközben megpróbálta az ennek ellenálló Carla egyik karját a háta mögé tekerni. Carla ismerte a pozíciót, és gyorsan kifordult a fogásból, jobb lábbal ellenlépett, és igyekezett testből megcsavarva, a combján átdönteni Andyt. Andy szintén nem hagyta magát, ügyesen hárított, és könyökkel, hátrafelé, Carla gyomorszája tájékára ütött. Carla ettől összegörnyedt, miközben Andy, kihasználva ezt a pillanatot, elé pattant. Carla kivárt, majd hirtelen felegyenesedés közben fejbúbbal, alulról hatalmas ütést mért Andy állára. Andy fogai nagyot csattantak és azonnal megszédült.

Carla terpeszben megállt.

– Andy! Figyelj! Ennek így semmi értelme! Látjuk, hogy verekedéssel nem boldogulunk egymással. Képzett harcos vagy! Ahogy én is! Felesleges lejátszani, hogy ki az erősebb! Nem ez a cél!

– Hanem mi? – szólalt meg most először Andy.

– Hogy kimenekítselek innen!

– Hova?

– Azt nem tudom. De a kérdésed helyesen inkább úgy hangzik, hogy honnan.

– Hát akkor honnan?

– A börtönből, Andy! Nem tudod elképzelni Brian Scott bűnlajstromát!

– De nagyon is el tudom képzelni. Mindent tudok!

– Nem tudhatod. Ha tudnád, már régen nem lennél vele!

– Ebből elég! Én kimegyek!

– Nem! Csak miután megígérted, hogy megteszed, amit kérek.

– És mit kérsz?

– Hogy lépj le tőle! Azonnal, ha kell segítség, megadjuk. Holnap már késő lesz.

– És ő?

– Ő? Ő a börtönben végzi, ahol a helye.

– De én szeretem ezt az embert!

– Jobban tennéd, ha most inkább magadat szeretnéd!

– De én nem követtem el semmit!

– Tudom! Éppen ezért mondom! Ha viszont vele maradsz, hibát követsz el! A végén magával ránt! – Andy ismét elgondolkodott. Carla rögtön kihasználta a pillanatot, és megfogta Andy vállát.

– Engedj ki innen! – csattant föl Andy.

– Nem engedhetlek, amíg meg nem ígéred, hogy lelépsz tőle!

– Ugyan már, hogy tudnék lelépni tőle? Ostobaság az egész! Azonnal engedj ki innen!

– Nem, amíg meg nem egyeztünk!

– Rendben! Ahogy akarod! – sziszegte Andy. – Akkor egyezzünk meg! – kiáltotta, és egy határozott mozdulattal ellökte magától Carlát, majd kihasználva a lökéssel okozott pillanatnyi egyensúlyvesztést, ráfordulásból, nagy erővel hasba rúgta. Carla összegörnyedt, de amikor Andy alkarral le akart rá sújtani, mintha csak várt volna erre a lépésére, kifordult alóla, felpattant, és a háta mögé kerülve, teljes talppal iszonyatos erejű rúgást mért a térdhajlata hátuljára. Andy azonnal lerogyott és felnyögött fájdalmában. Carla ezután ráugrott és hátulról, könyökkel, a nyaka két oldalára mért ütésekkel sorozta meg. Andy imbolyogva próbált meg felegyenesedni, de elvesztette az egyensúlyát, és a mosdóasztalkáról lesodort egy kancsó vizet. Hangos csörömpöléssel repültek a padlón minden irányba az edény darabjai, a követ pedig elöntötte a víz.

Carla hátrébb lépett és zihált. A hasából émelygő érzés bugyogott fel. Andy erőt gyűjtött és ismét megrúgta volna Carlát, azonban ő elkapta Andy bokáját és száznyolcvan fokkal megtekerte. Andy lába alól kicsúszott a talaj. Carla érte nyúlt, a blúzánál fogva visszaemelte, hogy ne vágódjon arccal a vízbe.

Andy megfordult, és miközben farkasszemet néztek egymással, továbbra is csak a kijutás járt a fejében. Hatalmasat lökött az ajtónál álló Carla mindkét vállán, aki párat hátralépett, és a karjaival körözve próbált egyensúlyt találni, azonban a csúszós talajon esélytelenné vált a talpon maradása. A mosdóhelyiség plafonig érő, kazettás ablakába hanyatt esett bele. Éles darabok repültek mindenfelé, de csodával határos módon az üveg nem vágta össze. Az esés erejétől kilazult a felső, elválasztó keretléc is, és az átlósan kettérepedt üvegtábla, mint a guillotine pengéje, a mélybe hullott. Carla az utolsó pillanatban fordult ki alóla. Fölötte egy jégcsap formájú, fél méter hosszú üvegdarab kapaszkodott még a keretbe. Andy, felmérve a veszélyt, villámgyorsan felé nyújtotta a kezét, de már késő volt. Az üvegdarab zuhanni kezdett, és az éppen felülő Carla kulcscsontját megkerülve, mélyen a nyaka tövébe fúródott. A vér azonnal spriccelni kezdett.

Andy felsikoltott, és rázni kezdte a zokogás. – Úristen, én ezt nem akartam! Én ezt nem akartam! – kiabálta Carla felé.

Carla tébolyult tekintettel markolta meg az üveget, és egy hirtelen mozdulattal kirántotta a sebből. A vérzés azonban nem állt el. Hirtelen lüktető, nyilalló és feszítő hasfájást is észlelt. Maga elé görnyedt, valamit suttogva akart mondani Andynek, de már nem volt több ereje. Néhány másodperc múlva a hófehér, hangtalan mélységbe zuhant.

– BRIAN, BRIAN! – ordította könnyek között Andy, és lélekszakadva futott a férfi felé.

– Mi történt veled?

– Velem semmi, de azonnal jönnöd kell, egy nő megsérült!

– Egy nő? És mi közöm nekem ehhez? Vagy neked?

– Nem tudom, mit akart – füllentett Andy –, de dulakodni kezdtünk, elesett, és jaj, istenem, Brian, segíts kérlek, lehet, hogy meghalt!

– Ne beszélj butaságokat!

– Minden tiszta vér, gyere, kérlek, gyorsan!

Brian felugrott és követte Andyt a mosdóba. Amikor benyitottak, hátrahőkölt. A vizes padlót mindenfelé beborította a vér, a földön fekvő nő mozdulatlan volt, a kezében szorongatott üvegdarab mélyen belevágott a tenyerébe.

– Azt a hétszázát! Megölted?

– Nem, nem öltem meg, nem akartam bántani, elesett, véletlen volt!

Brian közelebb lépett. Az arca elfehéredett. Az élettelenül fekvő nőben azonnal felismerte a megkínzóját. Elsötétült a világ, és az emlékek, az azóta is gyötrő rémálmok azonnal megelevenedtek. Egyetlen pillanat alatt kiverte a víz. Újra hallotta az ostor csattogását, amint az minden ütéssel egyre mélyebben a háta húsába vág. A fejében visszhangzott a saját üvöltése, amikor a székbe kötözve várta a következő ütés hasító borzalmát. Még most is érezte, ahogy a vére végigcsorog a meztelen combján, a lábszárán, és ragacsos tócsába gyűlik a hideg fémpadlón. Emlékezett a nő szemére, melyben kábultan a fájdalomtól Andy pillantását vélte felfedezni. Megrázkódott. Erőlködnie kellett, hogy visszanyerje az önuralmát.

Ezek szerint minden kétséget kizáróan követték ide! Csak idő kérdése, hogy felfedezzék, hiszen a nő nyilván nem egyedül van itt. De vajon mit mondhatott el róla Andynek? Ezt kellene azonnal kiderítenie! Hirtelen rossz érzés járta át. Andyhez fordult.

– Mondott neked valamit?

– Nem, semmit.

– De akkor min kezdtetek el dulakodni?

– Csak azt akarta, hogy hallgassam meg. De én nem voltam kíváncsi a mondanivalójára.

Brian hosszasan fürkészte Andy arcát. Andy állta a tekintetét.

– Azonnal el kell innen tűnnünk! – szólalt meg végül.

– De nem hagyhatjuk magára! Brian, segíteni kell rajta, így elvérzik! Meg fog halni!

– Ha már nem halt meg. Nem tehetünk semmit. Baleset volt, véletlen, ahogy mondtad. A sorsára kell őt hagynunk. Induljunk!

– Nem, Brian, én nem megyek sehova. Nem hagyom itt, így, vérbe fagyva. Segítséget kell hívni! Orvost, mentőt, mit tudom én! Legjobb, ha szólok a pincérnek – mondta Andy és az ajtó felé indult. Brian utánalépett, és erőteljes mozdulattal visszarántotta a helyiségbe.

– Még csak az kéne! Elment az eszed?

– Nem! Nem ment el! De én a te álláspontodat nem tudom elfogadni! Nem hagyhatok cserben valakit, aki segítségre szorul! Az életéről lehet szó!

– Andy! – rivallt rá Brian, és elkapta mindkét karját. – Elég! – kiabálta, és a lányt erőből rázni kezdte. – Azt mondtam, hogy nem teszel semmit! Megértetted? – Andyből kitört a zokogás.

– De ez így gyilkosság – dadogta könnyek között.

– Hívd, aminek akarod! Nem kellett volna idáig eljutni! Te tényleg nem érted, hogy nem hívhatjuk fel magunkra a figyelmet? Ezer szerencse, hogy nincs itt senki a pincéren kívül, az meg a füle botját se mozgatja semmire! A legjobb lesz, ha most nyomtalanul eltűnünk innen, mégpedig azonnal! Andy, mit mondott neked ez a nő? Hallod? Mit mondott?

Andy nem válaszolt. Érzékelhetően sokkos állapotba került. Váratlanul ököllel ütni kezdte Brian mellkasát, és követelte, hogy azonnal hívjanak orvost vagy rendőrt! Brian belemarkolt a hajába.

– Elég legyen! – sziszegte eltorzult arccal. Andy megszeppent és elhallgatott. – Ezt a napot végig kell csinálnunk! Hallod, amit mondok neked? Mintha mi sem történt volna!

– De Brian, azt nem lehet...

– Ha tovább folytatod a makacskodást, esküszöm, nagyon meg fogod bánni! Gyerünk, szedd a lábad, kifelé innen! – mondta, miközben szorította Andy csuklóját, ahogy csak bírta.

A mentőhelikopter lassan a magasba emelkedett.

Yaakov nézte a távolodó gépet, és az orvos utolsó szavaira gondolt. Azt mondta, egyelőre nem tudni, Carla túl fogja-e élni a támadást. Rengeteg vért vesztett, de minden tőlük telhetőt megtesznek.

Úgy érezte, menten kiszakad a belseje. Égették a belül ömlő könnyei, marta a testét a fájdalom, a lelke üvöltött az ég felé: miért?

Tel-Aviv, Izrael

LEWINSON TÁBORNOK parancsnokságán fülsiketítő lett a csend. A riadalomtól megmerevedett tekintetek fordultak a titkárság felé. Elena Talber, a tábornok titkárnője, kezében a kinyomtatott jelentéssel, határozott léptekkel tartott Joel Lewinson szobája felé.

– Hogyan történhetett ez meg? – üvöltötte a tábornok a jelentés átfutása után eltorzult arccal, a fejét két kézzel vakarva, az íróasztala mögül. – Hogy biztosították ezt az akciót?

Felugrott és az ajtóhoz rohant.

– Mozes, Tim, azonnal gyertek be! Anna Wexlertől és Barukh Brodskytól azonnal tájékoztatást akarok! Nem is ezt beszéltük meg! Mi történt egyáltalán? Hogy kerültek a Machu Picchura? És miért nem szóltak nekünk időben a változásról? Mi a kibaszott szar van már itt, hogy mindenki azt csinál, ami neki tetszik, az én lányom meg belehal? Mindenki a telefonokhoz! Minden kurva másodpercéről tudni akarok ennek az incidensnek! És azt honnan vették, hogy a perui rendőrség szerint az elkövető egy ismeretlen támadó volt? Irgalmas isten az égben! Micsoda ostoba, amatőr banda! Egyáltalán arról van fogalmuk, hogy hol laknak? Szerencsétlen idióták! Mert szerintem még arról sincs! Lepjék el az ügynökeink a terepet! Semmi, de semmi ne kerülje a figyelmüket! – ordított levegővétel nélkül továbbra is a tábornok.

– Elena! Taxit kérek, és vegyen repülőjegyeket! Oda kell mennünk! – folytatta a titkárnője felé fordulva, valamivel higgadtabban.

– Tábornok úr, az ENSZ nemzetbiztonsági ülése holnap kezdődik...

– Leszarom az egészet! A lányom élete forog kockán! Tudom, tudom, hogy ez egyáltalán nem vall professzionális viselkedésre, Elena, kérem, ne haragudjon... nézze ezt el egy öreg...

– Nekem semmit sem kell önnek elnéznem, mindent tudok, tábornok úr – szakította félbe a nő. – Húsz éve vagyok ön mellett. Tudom, hogy mindez mit jelent önnek, és főleg mit jelent a feleségének.

– Dina nem éli túl, ha Carlának valami baja esett.

– Tudom, tábornok úr, ahogy azt is, hogy ön sem élné túl. Mindent elintézek és mindent lemondok. Emiatt nem kell aggódnia. Valóban a legjobb, ha azonnal indulnak, és forró nyomon biztosan eredményt érnek el a tettes felkutatásában.

– A föld alól is előkerítem azt a nyomorult férget – folytatta az ordítást, új lendületet véve, a tábornok –, aki ezt tette a lányommal! Saját kezűleg koncolom fel, és a végén megetetem a beleit a krokodilokkal! Akárki is legyen az illető, nem fogok neki megkegyelmezni! Soha! Értik? Soha!

Az irodában tapintani lehetett a feszültséget. Mindenki tisztában volt azzal, hogy a tábornok ritkán ragadtatja magát ilyen kijelentésekre, és éppen ezért ezeket a mondatokat halálosan komolyan és a szó legszorosabb értelmében kell venni. Ahogy azzal is tisztában volt mindenki, hogy Lewinson elől, ha egyszer a nyomába eredt az illetőnek, még senkinek sem sikerült eltűnni. A legkisebb ügyekben sem. Nemhogy egy ilyen horderejűben.

A tábornok elhallgatott. Behunyta a szemét, és kétségbeesetten a tenyerébe temette az arcát. Elena óvatosan mellé lépett és a vállára tette a kezét.

– Személyesen kell megmondania Dinának.

– Tudom. És ha a lányunknak súlyos vagy maradandó baja esett?

– Az orvosi jelentésben az áll, hogy az állapota stabil.

– Meg az, hogy hasi sebész teamet várnak tőlünk.

– Az orvoscsapat már úton van. Nagyon reméljük, hogy minden rendben lesz – mondta a titkárnő.

– Kérjen nekem egy kocsit. Megyek Dinához. Igen, muszáj hinnünk, hogy minden rendben lesz.

Machu Picchu, Peru

A CSOPORT TÜLEKEDVE ÁRAMLOTT a busz belseje felé. Yaakov utolsónak akart maradni, azt se bánta volna, ha nem fér fel. Ki tudott volna rohanni a világból fájdalmában. De maradnia kellett. Brodsky utasította, hogy kísérje végig a csoportot. Kérte, hogy igyekezzék Brian és Andy előtt nem leleplezni magát, figyeljen minden apróságra, de maradjon tőlük távol, mivel rendkívül sajnálatos módon az összeismerkedésük egyelőre okafogyottá vált.

Yaakov egész nap nem volt képes megszabadulni a gondolataitól. Csaknem beleőrült a bizonytalanság kínjába. Vajon látja-e még élve Carlát? Túléli-e a támadást? Lehunyta a szemét, és azt kívánta, bárcsak most mellette lehetne!

De a csoporttal kellett tovább mennie. Katona, ez a hivatása. Parancsot kapott, és azt teljesítenie kell. Bármilyen megpróbáltatások árán. Erre esküdött.

Az órák ólomlábakon jártak. A fennsíkon perzselt a nap, az emberek megállás nélkül fényképezték egymást a romok tetején. Yaakov élőhalottként vonszolta magát végig a terepen. A szeme sarkából követte Andyt és Briant. Egész idő alatt egyetlen szót sem szóltak egymáshoz. Andy szemmel láthatóan kerülte Brian tekintetét, Brian pedig többször furcsán méregette. A viszonyuk még egy kívülálló számára is érezhetően jegessé és gyanakvóvá változott.

Túlságosan fáradt és megviselt volt gondolkodni. Megállás nélkül szidta, okolta magát, amiért elgyengült, amiért hagyta, hogy Carla erről az esztelenségről meggyőzze, legszívesebben ütötte volna magát, amiért nem állt a sarkára, hogy megóvja őt a leselkedő veszélytől! Mert igenis meg kellett volna tennie! Ha másképp nem, erőszakkal.

Ollantaytambo utcáira már rátelepedett a sötétség, mire a szállodákhoz visszatértek. A Hotel Pakaritampu éjszakai világítása gyér fénnyel szórta be a gondozott előkertet. Egyszerre többfelől halk sziszegés hallatszott, majd gyöngyöző vízcseppek szálltak a magasba.

Yaakov sokáig üldögélt a teraszon. Észre sem vette, és elmúlt éjjel két óra.

– Meg kell próbálnom – gondolta. – És ezúttal nem kérek semmiféle engedélyt!

Felpattant a székről. Berohant a szobába, ledobált magáról minden ruhát, a szekrényhez sietett és belebújt a fényelnyelő anyagból készített gyakorlóruhájába. Kinyitotta a Brodskyéktól kapott számzáras táskát, műszerdobozt, fegyvert, iránytűt és kamerát vett magához. A kesztyűjét a zsebébe gyűrte, a sapkájára illesztette az infraszemüvegét, és határozott léptekkel elhagyta a szobáját.

AZ EL ALBERGUE KERTJÉNEK vállig érő kőkerítése nedvesen csillogott a kora hajnali párás levegőben. A madarak és a rovarok teljes némaságban várták a pirkadatot.

Yaakov óvatos léptekkel, hátulról közelítette meg a területet. Emlékezett, Stockhard, amikor náluk járt, néhány whisky után részletes leírást adott a szálloda épületeiről és szobáiról.

A magasföldszinti spalettákat zárva találta. A pavilon bejáratát szintén, bár leghátul, a portán, pislákolt némi fény. Yaakov az ajtóval szemben, az oszlopsor mögé húzódva merevedett mozdulatlanságba, és türelmesen várt egy ideig. Továbbra sem észlelt mozgást a belső folyosón. Ezután megkerülte az épületet. Akkor látta meg, hogy a lakosztály egyik deszkatábláját csak behajtották.

Hangtalanul kinyitotta. Az infraszemüveggel az ablakon keresztül testhő után kutatott, de az alig volt észlelhető. A műszertáskából kivett egy fogót és egy üvegvágót. Az ablakzárat néhány másodperc alatt körülvágta és eltávolította. Egyetlen apró pattanás, és az ablakszárny kinyílt.

A szobában lélegzetét visszafojtva hallgatózni kezdett. A hold gyér, kékes sugara éppen csak eljutott az ágyig. Az infraszemüveg egy ember testhőjét igazolta.

Óvatosan hátralépett, a fal felé. A ruhája anyaga minden beszűrődő fényt elnyelt, jószerével még az árnyékát sem lehetett kivenni. Körülnézett és várt. Várta, hogy ha van, előkerüljön a másik személy. De úgy tűnt, a lakosztályban az ágyban fekvő emberen kívül nem tartózkodik más.

Ekkor az ágyhoz lépett. Az alvó alak fejét egy mozdulattal megfordította, és fekete kesztyűs kezét az illető szájára tapasztotta. A megtámadott ember kétségbeesetten próbálta a fogást elhárítani, de Yaakov erejével nem boldogult. Meg sem tudott moccanni. Úgy érezte, az arcára nehezedő nyomástól menten kettétörik a nyaka. Közelebb hajolt, és ekkor ismerte fel őt. Hirtelen Carla vérben úszó látványa villant a szeme elé. Eltorzult az arca, és a szíve dühödten zakatolni kezdett. Elfojthatatlan bosszúvágy kerítette hatalmába. Milyen könnyűszerrel végezhetne vele, gondolta. A légzésére összpontosított, s amikor végre az idulatai csillapodni kezdtek, suttogva szólalt meg. Figyelmeztette: ha csendben marad, beszélhetnek. Ha nem, elhallgattatja örökre. Andy kétségbeesetten intett a szemével, hogy nem fog kiabálni. A kéz lassan engedni kezdett a szorításból. Andy rémült, álmos arccal ült fel az ágyban.

Két tenyere közé fogta az esti italozgatás után sajgó homlokát és tarkóját. Riadtan körbenézett. Érezhetően még csak most fogta fel, mi történik vele, s ettől azon nyomban fel is ébredt. Megborzongott. Látszott rajta, hogy fél.

– Kicsoda maga? – kérdezte remegő hangon.

– Yaakov Litzman vagyok. Carla Lewinsonnal jöttünk önök után Izraelből.

– Te jó ég! Akkor igaza volt Briannek – suttogta.

– Amennyiben?

– Hogy követnek minket! És most hol van? – kérdezte mindenfelé tekintgetve, sürgető hangon. Mielőtt Yaakov válaszolhatott volna, gyors mozdulatokkal áttapogatta a kétszemélyes paplan másik felét, aztán önkéntelenül feljebb húzódott az ágyon. A félelme még mindig nem hagyott alább. A torkában dobogott a szíve, az arcán meglepetés tükröződött, és az, hogy fogalma sincs, a férfi mit akarhat tőle.

– Kicsoda? – kérdezett vissza Yaakov.

– Brian! Elvitték, míg aludtam? Elfogták? Letartóztatták? Hol van? – kérdezte Andy egyre izgatottabb hangon.

– Engem is meglepett, hogy önt egyedül találtam. Két személyre készültem fel – közölte Yaakov kimérten.

– Hogy? De hát akkor hol van? Megengedi? – kérdezte Andy, és intett, hogy felkelne. Yaakov bólintott. A lány kiugrott az ágyból. A hirtelen helyzetváltoztatástól megszédült és a fejéhez kapott.

– Vigyázzon – mondta Yaakov, miközben elővigyázatosságból a jobb kezét a pisztolyára helyezte.

– Bocsánat. Tegnap néhány pezsgővel több ment le, mint kellett volna.

– Értem.

– Gyújtok fényt, jó?

– Rendben. De csak keveset!

Andy felkapcsolta az olvasólámpát, és körbenézett a szobában. Kinyitotta a kétajtós szekrényt, majd belenézett a bőröndtárolóba, meg a komódba is.

– Nincs itt a holmija! Azt is elvitték?

– Mi nem vittünk el semmit. Sem őt, sem a holmiját. Vagyis én nem tudok róla.

– De hát önnek tudnia kellene, nem?

– Én is úgy vélem, hogy igen.

– Akkor mi történt?

Yaakov körbenézett. A lakosztály bejárata zárva volt. A kulcsot viszont nem találta.

– Nos, minden bizonnyal az történt, hogy Brian Scott lelépett.

– Hogyan?

– Kisurrant, megszökött. Gyalázatos módon magára hagyta önt. És az ajtót maga mögött bezárta.

– De hiszen ez teljes képtelenség! Meglehetősen furcsa volt az elmúlt délután folyamán, de ezt akkor sem tehette meg velem!

– Pedig nagyon úgy fest, hogy mégis megtette.

– Lehet, hogy csak kiment valahova!

– Igen, minden bizonnyal. Az összes holmijával együtt. Talán levegőzni akart egyet.

Andy nem nevetett. Visszarogyott az ágy szélére. Nagyot sóhajtott és beletúrt a hajába. A pizsamája zsebéből egy szalagot kotort elő, és összekötötte vele az arcába lógó tincseit. A keze láthatóan remegett.

– És most? – kérdezte a férfit őszinte kétségbeeséssel a hangjában.

Yaakov levette a sapkáját, és a kesztyűje mellé gyűrte a zsebébe. Előhúzott egy széket a fésülködőasztaltól, és leült Andyvel szemben.

– Most? – kérdezte. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha mindent elmondana nekem, amiről csak tudomása van. Úgy gondolom, itt lenne a legfőbb ideje.

– BRIAN ÉS ÉN BARCELONÁBAN ismerkedtünk meg. Különös helyzet volt, egy étteremben akadtunk egymásba, és ezt értheti szó szerint – mondta Andy –, ugyanis kiverte a kezemből a vacsorámat. Az ott együtt töltött pár óra elég volt ahhoz, hogy minél hamarabb újra látni akarjuk egymást. Brian akkoriban hivatásos sportoló volt, mindenféle nagyon menő külföldi csapatban, válogatottban játszott, Franciaországban, Spanyolországban, vagy ahová jó pénzért hívták. Első pillanattól magával ragadott, és ez csak fokozódott, mert nagyon jó benyomást tett rám másodszor, sőt sokadszor is, odavoltam érte, egyre jobban tetszett! Igazi nagyvilági figura volt! Rengeteget nevettünk! Úgy tűnt, ő aztán nem komplikálja túl az életet! Ráadásul veszettül jóképű, magas, izmos, szőke, hosszú hajú, olyan, akire mindig is vágytam. Nagyon, nagyon megnyerő volt az egész! Akár egy mesében.

Andy kevéske szünetet tartott. Megküzdött az előbukkanó emlékekkel. Yaakov csendben figyelt. Nem akart közbeszólni.

– Minden időnket együtt akartuk tölteni – folytatta nagy sóhajtást követően Andy. – Az én munkámat túlságosan bonyolult lett volna átalakítani, a múzeum ott van, ahol. És az ásatások is. Ő, hogy együtt lehessünk, vállalta, hogy egy rosszabbul fizető, a képességeinek kevésbé megfelelő munkára elszerződik a kontinensről. Fura, rossz előérzetem támadt, amikor az elhatározását váratlanul közölte velem. Később ez be is igazolódott, mert a bajok röviddel ezután kezdődtek el.

Andy megköszörülte a torkát. Megkönnyebbült, ahogy ömlöttek belőle a szavak. Lassanként a félelme is alábbhagyott. Úgy érezte, nincs vesztenivalója.

– Tudja, Brian maszkulin alkat, annak az összes velejárójával. De mindennél, még saját magánál is jobban szeretett engem, és ezért, legyőzve magát, hozzám, azaz az én életemhez alkalmazkodott. Azonban ez helytelen lépés volt. Mert nekem kellett volna hozzá alkalmazkodnom! Mert én vagyok a nő! És én, őszintén bevallom magának, nem vagyok feminista. Tőlem távol áll a rivalizálás! Nekem tökéletesen megfelel, ha egy férfi férfiként viselkedik, és úgy bánik nőként velem.

Újra felsóhajtott. Yaakov nyugodtnak látszó arcát fürkészte egy darabig, majd folytatta.

– Nemsokára be is következett, amitől féltem. Rövid idő alatt kiderült, ő nem képes elviselni, hogy a kapcsolatunkban ne az az ember legyen, akinek megismertem: erős, független, szabad, gazdag és uralkodó. Hamar rájöttem, hogy rossz döntést hozott, ahogy ő is ráébredt erre. De már nem lehetett volna egyszeriben mindent visszafordítani! A folyamat legbelül elkezdődött. Megingott, egyre haszontalanabbnak és egyre kevesebbnek érezte magát, a munkáját a korábbi hangos sikerekkel összevetve érdektelennek és unalmasnak tartotta, lealacsonyítónak minősítette a keresetét, és szégyellte előttem, hogy nem lehet olyan férfi, amilyennek magát mellém elképzelte. Neki arra lett volna szüksége, hogy ő lehessen, aki mindent biztosít az életünkhöz. Akire felnézhetek! Azonban úgy érezte, hogy nem méltó hozzám.

Andy szorosabbra húzta a köntösét, és az ablak felé pillantott. Távol, a hegyek párába vesző csúcsai fölött megjelentek a nap első, vöröslő csíkjai a horizonton. Lassan visszafordult és folytatta.

– Nagyon szerettem őt. És pont azért, mert olyan, amilyen. És nagyon szeretem még most is. De hiába magyaráztam, bizonygattam, hogy én tudom, ki ő! Tisztában vagyok vele, hogy mire képes! Hogy milyen nagyszerű ember, szerető, és milyen csodás férfi. Hogy benne mennyi minden megvan! Hogy én még jobban tisztelem és becsülöm azért, amilyen áldozatot hozott értem. Pontosabban kettőnkért! A szerelmünkért és a boldogságunkért. Kértem őt, hogy legyen most türelemmel, elsősorban magához, és adjon időt, hogy az életünket újragondolhassuk!

Andy felállt és töltött magának egy pohár vizet. Kortyonként itta meg, majd visszaült az ágy szélére. Yaakov a tekintetével kísérte minden mozdulatát, és még mindig hallgatott.

– Aztán egyszer csak bevallotta, hogy a múltja nem folttalan. És azt mondta, hogy emiatt biztosan megvetem. Kezdetben félt bevallani, titkolni akarta, csendben elintézni mindent, ami kihatással lehet a jelenünkre, aztán egyszer, sok-sok idő múlva elmondani, mikorra már annyira távoliak lesznek az emlékek, hogy szinte össze sem lehet rakni a mozaikokat. Megbánta már régen, hogy belekeveredett, és azt is elmondta, hogy sajnos nem úgy alakultak a dolgok, ahogy számította, mert komoly tartozásokat halmozott fel. És ahhoz, hogy a korábbi életét visszaszerezhesse, rendeznie kell az adósságait. Talán a régi keresetével minderre, ha nem is könnyen, de évek alatt képes lett volna. Csakhogy amióta megismert, mellettem akart lenni. És egyáltalán nem érdekelte, hogy milyen árat kell ezért fizetnie! Emiatt a korábbi, jól átgondolt tervei dugába dőltek, a folyamatosan romló anyagi helyzete nem tette lehetővé, hogy helytálljon. Amikor mindezzel szembesültem, mert addig gyötörtem, míg a legbelsőbb titkaiba be nem avatott, akaratlanul is hibásnak éreztem magam, hiszen azért került ebbe a kilátástalan helyzetbe, mert szeretett. Mert engem szeretett, és mert mindent feladott értem. Azt éreztem, kötelességem valamit tenni! Még nem tudtam, hogy mit, de valamit tenni akartam. Ezért könyörögtem neki, engedje, hogy segítsek rajta. Ahogy és amivel csak tudok. Csakhogy megint elvétettem a lépést. Mert mit is ért önmagában a szándék, ha nem számítottam bele, hogy Brian férfi. Mégpedig büszke, erős férfi. Akinek nem lehet sajnálatból vagy bűntudatból segíteni! Legalábbis nem úgy, ahogy elképzeltem. Pedig én minden tőlem telhetőt megtettem, hogy az önbecsülése újra a régi legyen. Építeni próbáltam őt, vinni, emelni, hogy megint magára találjon. De sajnos egyre mélyebbre süllyedtünk, és én kudarcot vallottam.

Andy lehajtotta a fejét, és az ölében nyugvó kezére nézett. Rövid szünet után folytatta.

– Végül úgy döntött, hogy egyedül próbál meg talpra állni. A maga módszerei szerint. Elutazott. Amíg a gépe fel nem szállt, végig reménykedtem, hogy meggondolja magát. Persze tudtam, hogy nem fogja. Briant nem olyan fából faragták. Hónapokig nem jött hír felőle. Elfoglaltam magam, a kiállításaim minden időmet lekötötték, ráadásul a múzeum is a nyakamba akasztott egyet s mást. Már majdnem lemondtam róla, amikor Tel-Avivban újra jelentkezett. Sok időm nem maradt töprengeni, döntenem kellett: maradok és örökre elveszítem, vagy vele tartok a bizonytalanságba. Minden feléledt bennem, az utolsó mondatai, az ölelése, a csókjai, a lángoló szerelme, az, ahogyan magát hátrébb sorolva képes volt az egész addigi életét feladni, csak azért, hogy velem lehessen. Persze, hogy azonnal és minden megfontolás nélkül igent mondtam a folytatásra. Ugrottam, és meg se néztem, hogy hova. Csak amikor földet értem, és csupa sár lett a ruhám, estem gondolkodóba.

– Már Peruban? – kérdezte halkan Yaakov.

– Igen, itt. Amikor rájöttem, hogy továbbra is menekülnünk kell. Amikor egy olyan elhagyott, isten háta mögötti táborban kötöttünk ki, amit az ellenségeimnek sem kívánnék soha. A repülőtérről egyből odavittek minket. Egy teherautó platóján feküdtünk, mocskos ponyvák alatt húztuk meg magunkat. Rajtam az estélyi ruhám, a magassarkú lakkszandálom és a brillköves ékszereim... Úristen! Mennyire nevetségesen festhettem, és mennyire nevetséges lehetett ez az egész helyzet! Meg a teljes tudatlanságom! Brian háta és teste egy merő seb volt, olyan, mint akit elevenen megnyúztak. Rettegtem, hogy elfertőződik, de hála istennek nem így történt. Addigra már javarészt begyógyultak a hegek. Se víz, se étel, se tisztálkodás, semmi! A barakkból nappal kimozdulni sem lehetett, éjjel is csak keveset, azt se tudtuk, hogy figyelnek-e minket. Hogy rajtunk ütnek-e, vagy hogy megéljük-e a másnap reggelt. Brian egyszer gyanút fogott, mintha embereket látott volna a sötétben, de aztán, mivel nem történt semmi, megnyugodott. Faggatni kezdtem. Nem értettem, miért történik ez velünk. Mibe keveredett? Azt állította, hogy nagy összegeket kapott bizonyos emberektől, amit aztán műkincsekbe fektetett. Ékszereket, műtárgyakat, festményeket vásárolt nyomott áron, fülesek alapján, hogy azokat majd orgazdahálózatba juttatva a megbízóik zsíros haszonnal továbbadhassák. Azonban a rakománya megsemmisült, és most a hitelezői vagy befektetői üldözőbe vették, hogy visszaköveteljék a neki adott pénzt. Jogos? Vagy sem? Ezeket az embereket az igazság hidegen hagyja. Az illegális műkincs-kereskedelem nem tréfa. Nagy tétekben folyik a játék, az emberélet nem túl drága. Régészként már nem egy olyan történetet hallottam, ami tragédiával végződött. Gondolni sem akartam arra a helyzetre, hogy mi lesz a pályámmal, ha elterjed rólam, hogy az illegális műtárgy-kereskedelem környékén forgolódtam. Még ha akaratomon kívül is. Azt hiszem, mindenképpen erős hír lett volna. Persze az is lehet, hogy mostanra, a fejlemények tükrében, ezen már kár is gondolkodnom. Aztán úgy tűnt, jóra fordulhat minden, egyszerre lélegeztünk fel, mikor utolsó éjjel a futár elhozta az új okmányainkat, meg ruhákat, egyebeket az útra. Fénysugár gyúlt az alagút végén! Valami ilyesmi érzés lehet, amikor a halálra ítélt kegyelmet kap. Reménykedtünk, hogy akkor ezúttal tényleg eljutunk Amerikába.

– És mi történt Aguas Calientesben?

– Minden jól indult. Felszabadultak voltunk. Brian talán még jobban is a kelleténél. Dagadt a melle, hogy mennyire fontos lett a megbízóinak. El akartunk feledkezni mindenről, ami nyomasztott bennünket az elmúlt hetek, hónapok alatt. Elhittük, hogy ezúttal ránk mosolygott a szerencse. Őszintén szólva, így utólag, nem is tudom, miben bíztam. Mert mindazt, ami velünk megesett, és azok következményeit, nem lehetett volna semmi módon meg nem történtté tenni. Azt hiszem, egyszerűen csak nem akartam törődni semmivel. Elegem lett a búslakodásból. És mindaddig rendben is ment minden, míg azzal a nővel nem találkoztam az étterem mosdójában. Fogalmam sincs, mit akarhatott tőlem. Nem is emlékszem pontosan! Csak valami olyasmi maradt meg bennem, hogy meg akart menteni. Briantől, meg ettől az egész helyzettől, vagyis, ahogy mondta, a börtöntől. Összefüggéstelen volt az egész, ezért ott akartam hagyni. Dulakodni kezdtünk, primitív ostobaság volt ez is, de nem tudtam mit tenni, mert nem akarta hagyni, hogy elmenjek. Végül elcsúszott a nedves padlón, mert levertem valami kancsót, amiben víz volt, és beleesett az üvegbe. De én ezt nem akartam! Baleset volt! Nem tehettem róla, ő erőszakoskodott velem!

Yaakovval megpördült a szoba. Érezte, ahogy újra elönti a testét a düh. Akkor hát így történt, gondolta. Az arca megkeményedett, és a keze akaratlanul is ökölbe szorult. Az ujjai fájdalmas görcsbe merevedtek, és minden idegszálával arra összpontosított, nehogy őrültséget kövessen el.

– Carla Lewinson a neve – szűrte a fogai között a szavakat.

– Igen? Valóban. Mintha mondta is volna.

– Ő a társam. Mindketten az izraeli titkosszolgálat tisztjei vagyunk, és Brian Scott ügyében nyomozunk.

– Valóban? Ezek szerint ilyen komoly az ügye?

– Sokkal komolyabb, mint hinné.

– És ő... Carla? Hogy van? – tudakolta izgatott hangon Andy.

– Szerencsére még időben rátaláltam. Limába vitte a mentőhelikopter.

– Hála istennek! Hála istennek! – ismételgette a szavakat Andy összekulcsolt kézzel, és a szeme megtelt könnyel.

Yaakov tágra nyílt szemekkel nézte, mennyire örül a hírnek.

– Én azonnal mentőt akartam hívni! Orvost, vagy bármilyen segítséget, amikor láttam, mekkora a baj. Kirohantam Brianért. Követeltem, hogy azonnal jöjjön, és nézze meg, mi történt! Nekem eszembe sem jutott volna magára hagyni! Még úgy sem, hogy esetleg engem okoltak volna az egészért, mert később megmagyaráztam volna mindent. De Brian, amikor meglátta a nőt, elfehéredett. Nem tudom, de az volt az érzésem, hogy valahonnan ismeri. Rá is kérdeztem. Azt felelte, fogalma sincs, kicsoda. Aztán az is furcsa volt, hogy még rögtön ott faggatózni kezdett, hogy nekem mit mondott róla vagy vele kapcsolatban a nő. Akarom mondani, Carla. Nem is tudtam az egészet mire vélni! Miért feltételezi, hogy beszélt róla, vagy mondott vele kapcsolatban bármit is, ha nem is ismerik egymást? De mélyebben akkor még nem gondoltam ebbe bele. Csak ordítani kezdtem Briannel, hogy azonnal hívjunk orvost! Ő nem mozdult, erre én elindultam kifelé. Erőszakkal visszarántott az ajtóból, kis híján eltörte a karom, és megfenyegetett, hogy ha bármit teszek, később nagyon meg fogom bánni. Megrémültem. Ilyennek még soha nem láttam őt! Velem szemben pedig végképp nem. Azaz, pontosabban csak egyszer, amikor apámat felhívtam miatta, és azt hitte, éppen elárulni készülök neki róla valamit. Pedig ez egyáltalán nem volt így! A távoli szándékomban sem! Szóval, egyszer már kifejezetten megtiltott valamit, hasonlóan fenyegető módon, de azt hittem, csak az idegesség beszél belőle, nem éreztem a helyzetet annyira súlyosnak. De most szinte tapintható volt, ahogy egy szemvillanás alatt elszállt az irántam érzett bizalma. Gyanakvóan méregetett, és később sem szólt hozzám egyetlen szót sem. A szeme összeszűkült, az arcán csalódottság ült, és olyan érzésem lett, mintha egy csapásra az ellenségeként kezdett volna tekinteni rám. Különös volt látni azt, hogy hirtelen olyanná változott, mint aki fél valamitől. Esetleg tőlem, vagy amit megtudhattam, vagy attól a másik nőtől. Mert ekkorra már egészen biztosra vettem, hogy Carlát valahonnan ismeri.

– Igen, jól érezte. Ismerte. Ő fogta el Cipruson, és ő vallatta ki Tel-Avivban.

– Úristen! Hát persze! Hiszen Carla mondta is nekem! Csakhogy abban az őrületben ez teljesen kiment a fejemből! És ő vallatta ki? Ezt nem tudtam.

– Igen.

Andy összerezzent. Brian megnyúzott hátára gondolt. Behunyta a szemét, és megpróbált úrrá lenni az érzésein. Elborzasztotta a kegyetlenség és a kínzás okozta hatalmas sebhelyek látványának az emléke. Akadozva szólalt meg újra.

– Milyen szerencse a szerencsétlenségben, hogy nem ők álltak szemtől szemben egymással! Ki tudja, hogyan végződhetett volna! Belegondolni is szörnyű. Bár a végeredmény így is rettenetes. Ugye fel fog épülni?

– Reménykedjünk!

– Iszonyúan sajnálom, ami történt! Kérem, higgyen nekem.

– Megpróbálok.

– Szóval Brian előle menekült?

– Igen, mondhatni, előle.

– Ezért nem akart segíteni rajta! Ha meghal, megszabadult tőle.

– Valószínűleg igen.

– De miért nem bízott meg tovább bennem?

– Mert nem tudhatta, hogy önök egymással mit beszéltek. Ön nem árulta el neki.

– De hát nem is volt mit elárulnom!

– Ezt ő nem tudhatta. Minden bizonnyal az erőszakossága miatt az ön magatartása is megváltozhatott, amit ő másként értelmezett.

– Nos, ez valóban sok mindent megmagyaráz. Azt is, hogy elment.

– De hát azt mégsem hihette, hogy ön ellene fordulhatna!

– Azt talán nem. De mivel jól ismer, azt mindenképpen, hogy olyan információkhoz juthattam Carlától, amelyek alapjaiban fogják megváltoztatni a hozzáállásomat vele kapcsolatban. Ezért is vélem most már úgy, hogy a történetét illetően lehettek részletek, amelyekben nem mondott igazat. Ha félt, és attól félt, hogy kiderült valami, akkor az azért volt, mert ő pontosan tudta, hogy engem megtévesztett, félrevezetett. Hogy hazudott nekem. És ezt én most megtudhatom. Ó, bárcsak jobban figyeltem volna, és meghallgattam volna, amit mond!

– Mármint Carla?

– Igen, ő.

– Ha életben marad, márpedig nagyon bízom benne, hogy igen, még lesz rá alkalma, hogy tisztázzák a részleteket.

– Valóban? Hogyan lenne ez lehetséges?

– Andy, annak a nőnek, aki magát meg akarta menteni, mert, mint látja, csaknem az élete árán is hitt az ártatlanságában, és minden követ megmozgatott annak érdekében, hogy ezt mások számára is világossá tegye, és amit ön most előttem is bebizonyított, tehát annak a nőnek, önt illetően, igaza volt mindenben. Az a nő, akit ön, fogadjuk el, hogy önhibáján kívül, de életveszélyesen megsebesített, vagy egy szerencsétlen baleset következtében akár meg is ölthetett volna, és legnagyobb sajnálatunkra ezzel kapcsolatban még most sem tudhatunk semmi biztosat, szóval az a nő, Carla Lewinson, aki nem mellesleg az én menyasszonyom, alapos okunk van azt feltételezni, hogy az ön testvére. Mégpedig az ön ikertestvére.

Andy arca kővé dermedt. Megnyúltak a vonásai és levegő után kapkodott. Végképp nem értette, hogyan juthatott a történtekből bárki is erre a következtetésre. Igen, így utólag visszagondolva, valóban volt néhány pillanat, amikor nem értette, mitől van az az érzése, hogy van köze a hozzá beszélő nőhöz. De ezt az érzést azonnal el is hessegette magától. Ő csak egy idegen, emlékezett, hogy ezt gondolta.

– Ez valami tévedés lesz! – szólalt meg halkan. – Higgye el, itt az információi tévesek! Vagy összetévesztenek valakivel. Ami abszurd, de ezek szerint mégis lehetséges. Nekem ugyanis nincs testvérem! Ismerem a szüleimet! Köszönik, jól vannak, Ipswich Manorban élnek boldogan. Én pedig az ő egyedüli gyerekük vagyok!

– Értem. És azt megkérdezhetem, hogy azt nem találja esetleg érdekesnek, hogy történetesen egy napon született Carla Lewinsonnal?

– Nyilván nem mi vagyunk az egyetlen emberpár, akinek egy napon van a születésnapja.

– Nyilván nem. Viszont, noha ő Izraelben nevelkedett, ön pedig Angliában, mindketten Bécsben születtek.

– Ó, ebben sincs véleményem szerint semmi különös. Apámék annak idején éppen Ausztriában voltak.

Bécs, Ausztria, 1984

CHARLES BLAKE nem követte a családi hagyományokat, és meglehetősen korán nősült. Még a jogi egyetemi évei alatt vette el Doris Mayt.

Doris a konzervatórium végzős növendéke volt, amikor először találkoztak egy jótékonysági rendezvényen. Doris fellépett, a heampsteadi művelődési ház énekkarát kísérte zongorán. Azon az estén Charles az adományozott virágok és a nemesített palánták nagybani árusításánál hasznosította magát. A bevételt a helyi kórház javára ajánlotta fel a körzeti növénynemesítő egyesület.

Doris May megdobogtatta Charles szívét, azonban mivel a lány néhány évvel idősebb volt nála, a meghódítása nem ment könnyen. De Charles eltökélt volt, a törékeny szőkeség már a pódiumon rabul ejtette. A lány később bevallotta, hogy neki is megtetszett az okos, jóképű fiú. Ugyan nem pont róla álmodott romantikus éjszakáin, de az mindenképpen megnyugtatta a választása felől, hogy a barátnői habozás nélkül lecserélték volna az udvarlóikat a magas, fekete, göndör hajú Charlesra.

Charles, miután ledoktorált, a katonai bíróság jogászaként kapott lakást és munkát. Meredeken ívelt a pályája felfelé, rátermett volt, és rendkívül szolgálatkész. Gyakran vezényelték külföldre, különösen sokat járt háború sújtotta területeken, vagy kezelt paragrafusok útján különféle érdekellentétek miatt kialakult vitás helyzeteket.

1980 februárjában hosszabb időre Ausztriába helyezték, az elöljárói rendkívül fontosnak látták az eddig megszerzett nemzetközi tapasztalatait, s kezdeményezték, hogy Charles Blake hadnagy a Brit Haditengerészeti Ügyészség kihelyezett parancsnokságán folytassa a szolgálatot. Az alosztályuk különösen kiélezett figyelem középpontjában állt, mert az 1979-ben kirobbant, Afganisztán ellen irányuló szovjet intervenciós háború jogi kérdéseivel és annak a Közös Piacot érintő gazdasági vonatkozásaival foglalkozott.

A szovjet beavatkozást az országon belüli hatalmi harcok előzték meg. Az incidens közvetlen előzménye, hogy a szovjetbarát Taraki kormányát, feltételezhetően iráni segítséggel, megdöntötte Hafizullah Amin. Az iráni iszlám forradalom ezzel átterjedt Afganisztánra, veszélyeztetve a Szovjetunió közép-ázsiai köztársaságainak elköteleződését, ami jogosan aggasztotta az akkori szovjet vezetést.

A brit titkosszolgálat által megszerzett dokumentumok alapján a támadás menetrendje az volt, hogy először a kabuli repülőteret kellett bevenni. Napokon át érkeztek a szovjet kereskedelmi szállítógépek a kabuli és a bagrami légi kikötőkbe, majd elég lőszer és átdobott katona birtokában, utcai harcok kíséretében elkezdődött Kabul stratégiai pontjainak a megszállása. A különleges alakulatok elfoglalták az elnöki palotát, Amint és a családját megölték, az új vezető Babrak Karmal lett. Másnap Üzbegisztánból, Türkmenisztánból és Tádzsikisztánból is elindult egy-egy hadosztály. A szovjet csapatok létszáma hamarosan elérte a negyvenezer főt, és rövid időn belül megszállva tartották az ország legfontosabb pontjait.

A bevonulást élesen elítélte a nemzetközi közvélemény. Az USA csökkentette a Szovjetunióba irányuló gabonaexportját, embargót hirdetett, és a moszkvai olimpia bojkottjára szólított fel. Azonban mindez csak a látszat volt, ahogy az ENSZ-ben megrendezett cirkuszolás is. Amerikának nagyon is jól jött a konfliktus, hogy az Amint követő vallási fanatikusoknak fegyvert adhasson el. Nyilvánvaló okok miatt ezt nem tehette közvetlenül. Francia és német lapok meg is szellőztették a hírt, miszerint a brit titkosszolgálat jogi szekciója is benne lehet az osztrákok által fedezett fegyvereladási ügyletekben, amelyből természetesen azonnal óriási nemzetközi botrány tört ki.

Az ügy eltussolásában, úgy hírlett, a brit haditengerészeten keresztül az izraeli titkosszolgálat Bécsben állomásozó akkori vezetője is kivette a részét, és elhallgatva perdöntő bizonyítékokat, hivatali pozíciójával és Izrael állam nevével visszaélve, nyomást gyakorolt a német diplomáciára, hogy vonja vissza az állításait. Franciaország egyedül maradt, így végül ő is meghátrált. Ausztria és az osztrák diplomácia színe-java megmenekült. A kancellár hálás volt. Borotvaélen táncolt minden, alig valami választhatta el a világot egy újabb és nagyobb háború kirobbanásától, melynek gyújtópontjában ezúttal Ausztria állt volna.

Amikor a szovjet hatóságok tudomást szereztek arról, hogy a nyugat ilyen csúfondárosan a bolondját járatta velük, azaz fegyverekkel támogatta a hátuk mögött a megszállt területek felszabadító iszlám mozgalmait, a brit haditengerészet tisztjeire, akiknek a közreműködésével mindez létrejöhetett, azonnali kilövési engedélyt adott az ügynökeinek a KGB. Charles Blake és négy társa élete közvetlen veszélyben forgott.

Egyikük egy megmagyarázhatatlan balesetben vesztette életét, amikor is az óriáskerék tetejéről a mélybe zuhant. Hogy mit keresett egyedül a magasban, csak találgatni lehetett. A másik munkatárs rejtélyes betegségnek esett áldozatul, ő arra emlékezett, hogy a Stürmelgassén valaki elment mellette, és hirtelen a combján egy erős szúrást érzett. Másnapra belázasodott, és végül néhány nap elteltével leállt a légzése, az orvosok nem tehettek semmit a megmentése érdekében.

Charlest és Dorist, amilyen gyorsan csak lehetett, elköltöztették a szolgálati lakásukból. Éjjel mentek a teherautók az ingóságaikért, de már aznap sem hagyták őket az utcára kimenni.

Mrs. Blake ezekben a vészterhes időkben várta első gyermekét. A terhessége ideje alatt végig dolgozott, Charles nem is tudta követni azon hivatalok nevét és sorrendjét, ahol a felesége fordítóként az utóbbi fél év alatt megfordult. Éjszakákon át készültek az anyagok, melyeket a legkülönfélébb helyekre kellett másnap a nőnek eljuttatnia.

Doris Blake még nem járt a várandóssága hetedik hónapjának a végén, amikor, vélhetőleg a sok stressz hatására, egy nehezebb hivatali nap után megindult a szülés. Egy bécsi klinikára szállították, ahol kétnapi vajúdás után hozta világra a gyermekét. A kisfiú halva született.

Úgy tűnt, Blake-ék számára egyszerre minden elveszett. Az új otthonukból hetekig ki sem mozdulhattak. Aztán egy éjjel pecsét került a bejáratra.

A hivatalos papírok szerint Charles Blake-et és a feleségét Alsó-Ausztriába költöztették. De többé senki nem hallott felőlük.

Angliában Charles apja – addigra már csak ő volt életben a szülők közül – két év elteltével vette kézhez az eltűnésükről szóló hivatalos osztrák iratokat.

Lima, Peru

AZ INTENZÍV OSZTÁLY ablaktalan, széles folyosóját megülő csendet csak a gépek kiszűrődő kattogása és a monitorok egyhangú, ritmusos pittyegése bontotta meg. Dina Lewinson a halványzöld, műanyag széksoron összekuporodva szorongatta maga előtt a kézitáskáját. A tábornok kissé távolabb, hátul összekulcsolt kézzel, vigyázzállásban várakozott. Az arca viaszszínű volt, a szája zord szigorúságba merevedett.

A bőröndjeiket a portán hagyták, a repülőtérről a taxival egyenesen a katonai kórház baleseti sebészetére vitették magukat.

Yaakov tegnapelőtt, késő este érkezett az elhárítás helikopterével Ollantaytambóból Limába. Ahogyan korábban Anna Wexlerrel egyeztették, Andyt is magával hozta. Szerencséjükre kaptak neki egy kisebb szobát a Gran Hotel Bolívar hátsó szárnyában. Lewinsonék számára még az indulásuk reggelén Barukh Brodsky foglalt le egy tágas, kétágyas lakosztályt.

– A doktor úr kéri, hogy fáradjanak be! – szólt Lewinsonékhoz az ügyeleti szoba ajtajából a főnővér.

– Jó napot! Doktor Pablo Mendez vagyok, az osztály vezetője. A műtéteket végrehajtó orvoscsoport főnöke pedig doktor Jaron Pollack, Tel-Avivból – mutatott señor Mendez a mellette álló, még világoskék műtősruhát viselő kollégájára. A férfi meghajtotta a fejét és beszélni kezdett.

– A lányuk sérülései valóban nagyon súlyosak, nehezítette a helyzetet, hogy sokára került ellátásra, és addigra rengeteg vért vesztett. Jelenleg az állapota stabilnak mondható, de gépek biztosítják az alapvető életfunkcióit, s hogy ez meddig lesz így, egyelőre nem áll módunkban megjósolni.

– Te jó ég! – szaladt ki Dina száján a rémült sóhaj. A tábornok megszorította a felesége kezét.

– Több nagy műtétet hajtottunk végre Carla Lewinsonon. A kulcscsontja mellett a nyakába fúródó üvegdarab sajnos elérte a jobb oldali tüdeje felső lebenyét. A sérülést mellkasi sebész kollégám, doktor Mendez feltárta, ellátta, és reménykedünk, hogy a legfelső lebeny amputációjára nem kerül sor. Bár a heg megmarad a tüdőszövetben, és ez bizonyos módon csökkenti majd a felvehető oxigén mennyiségét, de az élete további kilátásait, amennyiben nem következik be szövődmény, nem fogja befolyásolni.

– Higgyünk benne – mondta csendesen a tábornok.

– Igen. Mindenképpen – tette hozzá az orvos biztató hangsúllyal. – Szerencsésen megtaláltuk a hasüregbe szivárgó belső, egyébként enyhe vérzés kiindulópontját. Feltételeztük, hogy a lép valamilyen mértékű szakadásával kell számolnunk. Ez életveszélyes állapot, azonnali műtétet igényelt volna, azonnali vértranszfúziót és azonnali hasi feltárást. Nagyon nagy késésben voltunk, sietnünk kellett. A lépkapu és a szalagok lekötése után láttuk, hogy a repedés nagysága talán lehetővé teszi, hogy mégis megkíséreljük a lépmegtartó beavatkozás végrehajtását. Tudniuk kell, hogy ilyen sérülések esetén általában eltávolítjuk a lépet. Sajnos, mivel egy rendkívül fontos immunszervről van szó, ezzel a műtéttel tíz-tizenöt évvel is megrövidülhet a beteg várható élettartama. Amennyiben persze lehetséges, a hasüregi trauma ellátása során a lép megtartására törekszünk, és ez az, ami az én szakterületem. Carla Lewinson lépén felszívódó varratot helyeztem el, de előtte ragasztóhálókkal elvégeztem a szétvált szövetek újbóli egyesítését. Szerencsénk volt, mert nem a hilus erei szakadtak el, hanem csak a rekeszi felszín repedt meg egy erős ütés vagy rúgás következtében. A ragasztással természetesen a vérzést is rögtön megszüntettük.

– Kegyelmes ég... – súgta könnyes szemmel Dina Joel fülébe.

– Az utolsó beavatkozás egy biztonsági operáció volt. A hashártyába kis lépszigeteket ültettünk, melynek a segítségével a szervezet még hatékonyabban veheti fel a harcot az esetlegesen fellépő fertőzésekkel szemben. Természetesen a felépülés hosszú időt vesz majd igénybe. Sokáig kerülnie kell majd a fizikai megerőltetést, és szükség lesz az esetleges immunológiai problémák megelőzésére, valamit a lehetséges opportunista fertőzések kockázatának a minimumra csökkentésére is.

– De teljesen fel fog épülni, ugye? – kérdezte Dina.

– Igen, határozottan igen a válaszom. Nagyjából egy év alatt. Ha, és ez egy nagy ha, ez a hét zökkenőmentesen lemegy, azaz nem áll elő újabb komplikáció vagy szövődmény, hogy végül mégiscsak el kelljen távolítani a testéből a sérült szervet. Az életveszély továbbra is fennáll. Hét nap múlva tudok százszázalékos választ adni, hogy mik lesznek a kilátásai. Ezért van szükség arra, hogy gépek biztosítsák az optimális életfunkciókat és azokhoz a feltételeket. Ezek nélkül, attól tartok, most nem lenne esély az életben maradásra.

– Köszönjük a tájékoztatást, doktor úr. Mit kell tennünk? – kérdezte Lewinson tábornok.

– Imádkozzanak. És legyenek mindig a közelben. Minél többen legyenek mellette, akik szeretik. Hiszek az energiákban. Hiszek a gyógyító energiák szabad áramlásában. Ami orvosilag lehetséges volt, megtettük. Most a lelkek következnek. Vasárnapig maradok. Remélem, nem lesz rám szükség. Természetesen bármilyen kérdésük van, akár doktor Mendez, akár én állunk a rendelkezésükre.

– Ó, hát itt vannak! – kiáltott fel Yaakov, amint a meglátta a folyosóra kilépő Lewinsonékat. – Ebben a pillanatban érkeztem én is!

Joel Lewinson átölelte és szótlanul megveregette a vállát. Dina kezet nyújtott, aztán hirtelen visszarántotta és izgatottan szólalt meg.

– Jaj, fiam – mondta Yaakovnak –, ölelj át, kérlek! Ölelj, ahogy csak bírsz!

Yaakov szorította, hosszan szorította magához Dina törékeny, aggódó testét. Gyengéden végigsimított a vállán és a hátán.

– Ugye, minden rendben lesz? Mit mondtak az orvosok? Én tegnap csak telefonon tudtam érdeklődni, illetve Anna Wexlertől kaptam némi információt. Azt mondták, hogy minden rendben lesz! Ugye, igaz?

Leültek. Lewinson tábornok, amennyire tudta, elmesélte a bent hallottakat. Yaakovot ez egyáltalán nem nyugtatta meg.

– Szóval akkor semmi biztosat nem tudunk?

– De, tudunk – szólalt meg Dina. – Tudjuk, hogy fel fog épülni. És nyomtalanul elmúlik minden!

– De ezt nem mondták! Vagy igen?

– Nem, fiam, ezt így valóban nem mondták. De nem gondolhatunk másra, csak arra, ami jól történhet.

– Én akkor is tele vagyok félelemmel. Nem szégyellem bevallani – mondta halkan Yaakov.

– Nem is kell szégyenkezned miatta. Azért félsz, mert szeretsz. És ez így van rendjén. De bíznod is kell! Mert a ma fájó viszontagságait, meglátod, könnyebb elviselni, ha el tudod hinni, hogy holnap majd jobb lesz! Én is ezt tettem egész életemben. Ó, itt a doktor úr! Valamit elfelejtettem tőle megkérdezni! – jelentette ki hirtelen Dina, felpattant és az orvosi szoba felé indult.

– Kivételes asszony – suttogta Yaakov.

– Igen. Egészen kivételes – tette hozzá halkan Joel Lewinson, miközben csillogó szemmel bámult a felesége elsiető alakja után.

A lift megállt, és a csengője lágyan visszhangzott a csendben. Mindketten önkéntelenül fordultak a hang irányába. Az ajtó kinyílt.

– Megjött – mondta Yaakov.

– Szóval ő az? – ejtette ki kérdő hangsúllyal a szavakat a tábornok.

A vékony, magas nő határozott léptekkel közelített feléjük. Ballonkabátját a vállára dobta, az ingébe lazán bekötött csíkos selyemsál elnyúlva lobogott utána. Levette a szemüvegét és hanyag mozdulattal a táskájába dobta.

– Jó napot – mondta, amikor eléjük ért –, szervusz, Yaakov. Mi még nem találkoztunk – nézett a tábornokra, és előrenyújtotta a jobb kezét. – Andy Benson-Collins vagyok.

– Joel Lewinson – mutatkozott be a tábornok, miközben felemelkedett a helyéről. – Nagyon örülök, hogy végre megismerhetem! Yaakovval már beszéltünk önről. Nos, mit mondjak, jó kis utat tettünk meg maga után!

– Az igazat megvallva én sem így terveztem – válaszolt Andy komoly arccal. – Történt valami változás tegnap este óta? – fordult Yaakov felé.

– Semmi lényeges, azt leszámítva, hogy az orvos ma részletesen beszámolt mindenről. Carla állapota se nem jobb, se nem rosszabb, de a jelen helyzetben, azt gondolom, ezt eredménynek kell tekintenünk – válaszolta Yaakov, majd néhány mondatban megosztotta Andyvel a korábban elhangzottakat.

– Andy, megengedi, hogy így szólítsam? – vette át a szót a tábornok.

– Természetesen, és köszönöm!

– Nos, pillanatnyilag sem az idő, sem a hely nem alkalmas arra, hogy részletesen kikérdezzem. De amint a dolgok valamelyest és a lehetőségekhez képest lenyugodtak, számítson rá, hogy ezt nem fogja tudni elkerülni. Nem tekintve most a hivatalos formaságokat, személy szerint is arra kell kérnem önt, hogy mindig tudassa velem vagy Litzman hadnaggyal, azaz hát Yaakovval az aktuális tartózkodási helyét. Ez tulajdonképpen, ismerve a körülményeket, az ön érdeke is. Mondhatnám azt is, hogy a saját biztonságát szolgálja.

– Megértettem. És így lesz. Eredetileg is az volt a szándékom, hogy amennyi időt csak lehet, itt töltsek a kórházban. Csupán aludni megyek a szállodába vissza. Tudom, hogy ezzel nem sokat segíthetek, bár ha igaz, hogy... – mondta kissé tagoltan a szavakat Andy, és tartott egy pillanatnyi szünetet.

– Igen, úgy véljük, hogy igaz. Amennyiben arra gondolt, hogy Carla az ikertestvére.

– Igen. Pontosan erre gondoltam.

– A jelenlétével pedig, higgye el, többet segít, mint gondolná.

– Kedves, hogy ezt mondja.

– Azért, mert ez így is van. Á, ott jön a doktor úr! Ő señor Mendez – mondta a tábornok ismét Andyre nézve –, Carla kezelőorvosa. Dina is itt van, most legalább a feleségemet is megismerheti. Vajon mi történhetett, hogy visszajön? – töprengett félig hangosan, és azonnal elindult eléjük.

– Andy, figyelj – szólalt meg Yaakov suttogva. – Nem beszéltem a tábornoknak a verekedésről. Pontosabban arról, hogy a baleset a ti dulakodásotok miatt következett be. Azt mondtam, hogy miután Brian Scott lelépett, megismerkedtünk a szállodában, és meg tudtalak győzni, hogy tarts velem.

– De hiszen ezt nem fogjuk tudni előle eltitkolni!

– Persze, hogy nem! De a jelentésekben is az áll, hogy ismeretlen a támadó, és minél később tudja meg az igazat, annál jobban jársz.

– Soha nem lesz vége ennek az állandó hazudozásnak?

– De. Biztosíthatlak, hogy hamarosan vége lesz. Azonban erről most inkább hallgass!

– Rendben van. Bár legszívesebben...

– Tudom, hogy legszívesebben azonnal elmondtál volna neki mindent – szakította félbe Yaakov. – Csakhogy most itt a felesége is. Nem lenne jó az időzítés. Bízz bennem!

– Legyen így – bólintott Andy.

A tábornok és Dina sápadtan tértek vissza. Az orvos még benézett az intenzív osztályra, de mondta, hogy néhány perc múlva csatlakozik hozzájuk.

– Mi történt? – kérdezte riadt tekintettel Yaakov. Andy is felpattant a helyéről.

– Fogyóban van a vér a kórházban – szólalt meg Dina. – Az orvos felvetette, hogy legjobb lenne, ha mi, szülők állnánk rendelkezésre.

– Természetesen ők nincsenek tisztában a helyzettel. És nem is szeretném, ha ez most gyorsan terítékre kerülne – közölte zavart arckifejezéssel a tábornok.

– Persze. És ha felajánlanám én? – vágott közbe Yaakov. – Úgyis megvizsgálnak, és ha nem lehet, akkor még mindig...

– Erre semmi szükség – szólalt meg Andy magabiztos hangon. – Én az ikertestvére vagyok.

– Ó, ne haragudjon! – mondta Dina. – Látja, itt a nagy zűrben meg is feledkeztem magamról. Dina Lewinson vagyok – nyújtotta Andy felé a kezét barátságos mosollyal, és egyúttal alaposan szemügyre is vette. – Nahát! A színeikben nem is igazán hasonlítanak. De a szemük! A kétszínű szemük! Milyen különös! Bár az öné kék, a Carláé zöld. Ó, mennyire szerettem mindig is ezt a tekintetet!

– És valóban megtenné? – kérdezte közbevágva a tábornok, hogy elejét vehesse a további áradozásnak.

– Higgye el, minden okom megvan rá, hogy ennél, ha szükséges lenne, sokkal többet is megtegyek.

– Á, itt vannak – szólalt meg a hátuk mögött señor Mendez. – Nos, ahogy előrevetítettem, pillanatnyilag van némi okunk az izgalomra, és fölöttébb megnyugtató lenne, ha még ma rendelkezésre állna két adag vér.

– Doktor úr, engedje meg, hogy bemutassam Carla testvérét, Andyt. Ő fog vért adni – közölte határozottan Yaakov.

– Ó! Andy Lewinson!

– Andy Benson-Collins vagyok – javította ki Andy.

– Bocsánat, nem tudtam, hogy férjezett. Mindenesetre nagy megkönnyebbülés, hogy itt van! És megbocsássanak – nézett az orvos a tábornokra és a feleségére –, de azt kell mondanom, így a helyzet még gyorsabban megoldódhat, hiszen ő fiatal és erős. Készen is áll, hölgyem?

– Természetesen. Mehetünk. Yaakov, fogd a kabátom és a táskám.

– Nos, előbb azért elvégzünk néhány tesztet – mondta az orvos. – Ki kell töltenie különböző kérdőíveket, de ettől függetlenül azonnal el is indíthatjuk a folyamatot. Remek hír – fordult az orvos Dina felé –, mert ezzel a gyógyulás is új lendületet fog kapni! Majd meglátják! Kérem akkor, hogy fáradjon velem!

Andy bő másfél óra múlva tért vissza hozzájuk. Yaakov kérdő tekintettel nézett rá.

– Minden a lehető legnagyobb rendben ment. Mondtam, ha holnap is kell, itt vagyok. Tökéletesen passzolunk egymáshoz. Az első levett adagot nemsokára bekötik neki.

– Hogyan tudnánk megköszönni? – kérdezte Dina remegő hangon.

– Semmit sem kell megköszönniük – válaszolta Andy enyhe mosollyal az arcán.

Kicsit még szédült, és valamivel gyengébbnek is érezte magát, mint korábban. Leült. Yaakov időközben a büféből üdítőket, csokoládét és szendvicseket szerzett be. Dina kicsomagolta és megkínálta. Andy nem volt éhes, egyedül a szomjúság kínozta.

Végig arra gondolt, hogy bárcsak ő feküdne most ott a testvére helyett. A történtek miatt elviselhetetlen bűntudat kínozta.

Yaakov a combjára tette a kezét.

– Az idő kerekét nem forgathatjuk vissza – mondta halk hangon Andy felé.

– Olvasol a gondolataimban?

– Még nem. De azt hiszem, tudom, mit érzel.

– Nem tudhatod, Yaakov. És azt kívánom, soha ne is tudd ezt meg.

– Érdekes. Ugyanezeket a szavakat mondta Carla is, amikor Limába megérkeztünk.

– Testvérek vagyunk. És most már a vérünk alapján papírunk is van róla.

ÉJFÉL IS ELMÚLT, amikor a kocsi ráfordult a San Martin tér parkját körbeölelő négysávos útra. Ezernyi apró lámpás világította meg a büszkén magasodó, hófehér vakolatú, díszes házakat.

A Gran Hotel Bolívar hordárai a főbejárat előtti üvegtető alatt álldogáltak, amikor a sofőr az épület elé gördült. A taxi két oldalához ugrottak és kinyitották az ajtókat.

Andy és Yaakov elcsigázottan léptek be az előcsarnokba. Señor Benito Giles, az igazgató, oldalán a tolmáccsal, szinte lesben állva várta az érkezésüket.

– Most hallottam csak a híreket! – hadarta azonnal, ahogy észrevette őket, spanyolul. – Ó, señor, el sem tudja képzelni, mennyire sajnálom a történteket! – folytatta még mindig feléjük törtetve. – Ilyen rettenetes autóbaleset! Borzalmasan vezetnek némelyek, és a legkevésbé sem törődnek azzal, hogy milyen szerencsétlenségeket okoznak! És hogy mindez pont a nászútjukon történjék! Szörnyűség! – sopánkodott elhaló hangon. – Kérem, fogadja együttérzésemet, és szívből kívánok teljes gyógyulást! Természetesen, ha tehetünk önökért valamit, kérem, azonnal szóljanak!

– Nagyon kedves, de pillanatnyilag, azt hiszem, a várakozáson kívül semmi egyebet nem tehetünk – mondta Yaakov, és megrázta az igazgató kezét.

– Ah, várakozás! Jut eszembe! Señora Liliana Rufino és señor Diego Rosales várják önt a kék szalonban.

– Engem? És mióta?

– Igen. Úgy egy félórája talán. A felesége szüleivel vacsoráztak, de ők már visszavonultak, és azután mondták, hogy mindenképpen megvárják önt.

– Köszönöm, señor Giles. Akkor csatlakozom hozzájuk.

– Nos, én akkor el is búcsúzom. És ne feledje, ha bármit tehetünk önökért, csak tudassa velem – mondta Benito Giles, és sietve távozott a főbejárat felé.

– Bemegyek az étterembe – fordult Yaakov Andyhez. – Akkor holnap látjuk egymást a reggelinél.

– Hánykor?

– Nyolckor. Ha megfelel.

– Természetesen. És utána együtt megyünk a kórházba.

– Igen. Úgy gondolom, a tábornok úrék is velünk tartanak. Aztán majd valamikor beszélgetnünk is kellene.

– Rendben. Amikor szeretnéd. Ott leszek. Jó éjt!

– Neked is. A telefonom be lesz kapcsolva.

– Az enyém is.

Yaakov sietős léptekkel kanyarodott az étterem felé. Alig győzte elaltatni a kíváncsiságát.

– Örülök, hogy itt van végre – üdvözölte Anna Wexler szívélyes hangon Yaakovot. Barukh Brodsky egy halványabb mosolyt engedett el, miközben kezet nyújtott.

– Iszonyú lelkifurdalást érzek, amiért hagytam magam rávenni erre az esztelenségre. Meg kellett volna őt győznöm arról, hogy ez túlságosan veszélyes – fogott a mondandójába Anna. – Nem lett volna szabad hagynom!

– Nem bizony! Ha tudtam volna erről a nagyszerű tervről, teszek ellene, afelől nyugodt lehet! – vágta rá Barukh bólogatva.

– Nem értem pontosan – mondta Yaakov. – Én úgy gondoltam, önökkel együttműködésben született meg az elképzelés. Bár, az igazat megvallva, ezt soha nem tisztáztuk pontosan.

– Nos, én az azonnali elfogás mellett kardoskodtam – jelentette ki Barukh. – De nem én voltam az akció legfőbb parancsnoka.

– Nem? – kérdezte csodálkozva Yaakov.

– Nem bizony. Én a kábítószer-ellenes nemzetközi ügyosztály ezredese vagyok.

– Igen, pontosan ezért gondoltam, hogy ön az. Akkor Anna volt?

– Igen, én. Az itteni akciót az izraeli titkosszolgálat ezredeseként én vezettem. De mint tudja, nekem is van felettesem.

– Persze, ez nyilvánvaló. De az ön parancsnoka nem... – hallgatott el hirtelen Yaakov.

– De igen, jól gondolja. Joel Lewinson tábornok.

– Ha jól értem, akkor ő adott utasítást erre a...

– Ha utasítást nem is adott, de engedélyezte – vágott közbe Anna Wexler.

– Önnek?

– Nem, Carla Lewinson hadnagynak.

– De hát mikor?

– Az akció előtt két nappal bonyolított le vele Lewinson hadnagy egy hosszú telefonbeszélgetést.

– Akkor hát ezért ment le a parkba... – mélázott el egy pillanatra Yaakov.

– Hogyan? – kérdezett vissza Anna Drexler.

– Ó, azt hiszem, semmi lényeges, csak eszembe jutott valami.

– Szóval természetesen le akartam tölteni a felvételt – folytatta Anna –, de védett fájlokat találtunk. Csak annyi bizonyosodott be, hogy egymással beszéltek. Akkor győzhette meg az apját arról, hogy engedélyezze az eredeti tervek megváltoztatását. Én, amikor általa tudomást szereztem az új fejleményekről, természetesen a helyszínre akartam vezényelni néhány emberünket, hogy fedezzék Lewinson hadnagy akcióját. De közölte velem, hogy az apjával már mindent egyeztetett, és hogy erre nem lesz szükség. Hogyan kérdezhettem volna meg a tábornokot, hogy akkor mindez valóban így van-e? Persze nem kellett volna figyelembe vennem, hogy apja-lánya viszonyról van szó. Ha ugyanez az eset mással fordul elő, biztosan nem így járok el. Azóta is emésztem magam miatta! Bárcsak megtettem volna! Legfeljebb megkockáztatok egy alapos fejmosást a hatásköröm túllépése miatt. És akkor talán nem így végződik ez az eset.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy a tábornok végig tudott mindenről?

– Hogy valóban mindenről tudott-e, azt nem merném határozottan állítani. Sőt, ha a véleményemre kíváncsi, egészen biztosan nem. Nem hagyta volna a lányát, de másik ügynökét sem ilyen ostoba veszélynek kitenni.

– Nem kérdezte meg most erről?

– A vacsoránál jelen volt Dina Lewinson is. Talán jól is jött neki, hogy nem maradtunk egy percre sem kettesben. Azt pedig még a megérkezésükkor kifejezetten kérte, hogy a felesége előtt ne hozzam szóba a dolgot.

– Ez érthető – hagyta helyben Yaakov Anna kijelentését.

– Nyilvánvaló, hogy engedett a lányának – vette át a szót Barukh Brodsky. – De hogy valójában kettőjük között mi hangzott el, azt csak ő és Lewinson hadnagy tudhatják. A kábítószeres csoportot is kényszermegállásra utasították.

– Azt hiszem, ezek után nyugodtan kiteríthetjük a lapjainkat – mondta Yaakov. – Nem tudom, meglepi-e majd önöket, ha elárulom, hogy mindez miért történt.

Anna Wexler és Barukh Brodsky bambán néztek Yaakovra.

– Bizonyosságot nyert, hogy Andy Benson-Collins, Brian Scott bűntársa, Carla Lewinson hadnagy ikertestvére.

– Tessék? – hördült fel Brodsky ezredes.

Anna Wexler láthatóan elgondolkodott. Kis idő elteltével szólalt meg.

– Gyanítottam. Pontosabban az az érzetem volt első pillanattól, hogy valamiféle titok lappang körülöttük. Biztos voltam benne, hogy igen nyomós dolognak kell a háttérben meghúzódni ahhoz, hogy minderre a tábornok engedélyt adjon. Hiszen ezzel veszélyezteti a szökésben lévő gyanúsítottak elfogását.

– Ahogy be is jött neki! – vágta oda Barukh.

– Mármint kinek? – kérdezte Anna.

– Brian Scottnak. Eltűnt, felszívódott, nyoma veszett. Bottal üthetjük a nyomát. A bűntársa pedig luxusszállodában lakik, és látogatja az állítólagos testvérét a kórházban. Megmagyarázná valaki végre, hogy mi a jó isten haragja zajlik itt?

– Továbbá azt is érdemes lenne ezek után tudni, hogy Carla Lewinsonnak hogyan lehet ikertestvére... – gondolkodott el hangosan Anna. Yaakov Litzman ezt a felvetést válasz nélkül hagyta.

– És most? Hogyan tovább? – kérdezte azonnal másra terelve a szót Yaakov.

– Ó, a mi helyzetünk végtelenül egyszerű! Igaz, Anna?

– Sajnálom, Barukh!

– Persze, hogy sajnálod! Csak hogy attól még nekem nem változik meg az életem. Ahogy a tiéd sem.

– Mi történt? – tette fel a kérdést némi aggodalommal a hangjában Yaakov.

– Ó, semmi különös! Csak mehetünk, ki merre lát!

– Barukh kissé eltúlozza a dolgot, de hát érthető, hogy indulatokkal van tele.

– Érthető? Anna! Tíz évet tettem ebbe a rohadt országba! Kurva kemény munkával kiépítettem mindent! És most huss! Elszállt az egész a füstbe!

– Még mindig nem értem – mondta Yaakov.

– Brodsky ezredest áthelyezik. Panamába. Ahogy engem is áthelyeznek. Pontosabban hazarendeltek néhány évre. Itt, miután a nemzetbiztonsági hivatalban, ahol, mint tudja, telepített ügynökként dolgoztam, felsejleni látszódnak bizonyos összefonódások a titkosszolgálat és közöttem, úgy is mondhatjuk, napokon belül forró lesz a talaj a lábam alatt. Ezért az azonnali evakuálásom mellett kellett a parancsnoknak dönteni. Hajnalban elhagyom Perut.

– Ennek az ügynek csak vesztesei lennének? Mennyi balszerencse kellett ehhez?

– Ó, itt a szerencsének semmilyen szerepet nem tanácsos tulajdonítani, mert akkor sohasem fogjuk megérteni, mi történt valójában. Itt az érzelmek játszották a főszerepet. Mégpedig igen veszélyes érzelmek, amelyek megbénították a helyes gondolkodást. Persze az is igaz, hogy ha az ember nem kockáztat, nincs is mit remélnie.

– Nagyon sajnálom – sóhajtott Yaakov.

– Nem tudhatjuk, hogyan lesz jobb. No, de azt gondolom, most már indulnunk kell. Lewinson hadnagynak őszintén a legjobbakat kívánom. Remélem, még látjuk egymást – mondta Anna, felállt az asztaltól és kezet nyújtott.

– Őszintén remélem.

– Én pedig azt remélem őszintén, hogy minél hamarabb el tudják hagyni önök is ezt az országot. Az elhárítástól ma kaptam a hírt, hogy az ügyükben nyomozni kezdtek. Nem lehet kiszámítani, meddig tartható a meséjük. Bizonytalan, meddig vannak itt biztonságban. Na, minden jót maguknak! Talán még találkozunk! – mondta Barukh elmenőben, aztán még utoljára visszaintett az ajtóból.

Yaakovot a szobájába menet bizonytalan érzés kerítette hatalmába. Brodsky utolsó mondataira gondolt. Megtapogatta a zsebét és elővette a telefonját. Beütötte Andy számát.

– Aludtál már? – kérdezte.

– Nem, még nem.

– Talán furcsának fogod tartani a kérésem. Szeretném, ha a mi szobánkban aludnál.

– Miért? Mi történt?

– Nem történt semmi. Még nem. Illetve bízom benne, hogy nem is fog történni semmi. Csak eszembe jutott, hogy talán jobb lenne.

– Értem. Induljak most?

– Érted megyek, és együtt átjövünk. Ne aggódj, én a dolgozószobában alszom.

– Nem aggódom, Yaakov. És köszönöm, hogy minden ellenére így vigyázol rám. Várlak.

ANDY BEVITTE A HÁLÓBA a sebtében összerakott éjszakai csomagját. Yaakov szélesre tárta a parányi terasz dupla szárnyas ajtaját, úgy érezte, megállt bent a levegő.

– Kérsz valamit inni? – hallatszott a nappali felől.

– Jólesne! Minél erősebb, annál jobb! – válaszolt nevetve Andy.

Yaakov a bárszekrény polcáról leemelt két konyakos kisüveget, átböngészte a címkéjüket, aztán néhány pillantással felmérte a készleteket. Megnyugodva látta, hogy az minden bizonnyal elegendő lesz. Kitöltötte az italokat, és leült a fotelbe.

– Tudod – szólalt meg Andy az első korty után –, állandóan az első, éjszakai beszélgetésünk jár a fejemben. – Yaakov némán figyelt. – Meg az, hogy vajon mit próbált meg nekem Carla elmondani.

– A börtönre gondolsz?

– Igen. Nem látok tisztán. És valószínűleg az egésszel nem is törődnék, ha Brian viselkedése nem változik meg.

– Arra gondolsz, ahogyan bánt veled, miután egyértelmű volt, hogy felismerte Carlát?

– Igen. Az elgondolkodtató volt. Ezért is kapott utólag nagy jelentőséget számomra az a mondat, hogy vele együtt börtönbe is kerülhetek. Ugyanis, ha csak arról van szó, hogy tartozik valakiknek, az erre még nem lehet ok.

– Ebben egyetértünk.

– Persze én is adtam neki pénzt. És így belekeveredhettem.

– Nem hinném. Legfeljebb csak abban az esetben, ha minden egyes bankóra ráírtad a nevedet. És mikor adtál?

– Még az elején. Amikor kiderült, hogy bajban van.

– Nem feltétlenül tartozik ez rám, de... – szaladt ki hirtelen Yaakov száján a mondat eleje, aztán hirtelen elhallgatott.

– Azt akartad kérdezni, hogy mennyit adtam? Nem titok. Jelentős összeget. Kétszázezer fontot.

– Ez egy szabad szemmel is jól látható summa!

– Igen. Lehet mondani. Hozzám képest minden bizonnyal. Gyakorlatilag a teljes készpénzvagyonomat megkapta. De sajnos ez sem volt elég. Bár akkor még fogalmam sem volt a tényleges összegről.

– Most már van?

– Igen. Kétmillió dollárról van szó.

– Andy, hallgatlak téged, és nem tudom, hogy mit higgyek.

– Hogy érted?

– Te olyan okos nő vagy!

– Tényleg? Minél jobban elmélyülünk ebben az ügyben, annál inkább az ellenkezőjét érzem magammal kapcsolatban, ráadásul egyre erősebben – nevette el magát keserűen.

– Nincs rá felhatalmazásom, hogy megosszam veled, amit tudok.

– Persze, megértem. Hiszen gyanúsított vagyok.

– Carla szemében nem voltál az egy percig sem. És ő volt, aki mindnyájunkat igyekezett is erről meggyőzni.

– És látod, ő lett az, aki a legtöbbet veszítette.

– Mert ő volt az, aki a legtöbbet kockáztatta. Azért, mert hitt valamiben.

– Ez a megállapításod valamennyire rám is igaz.

– Igen. És ezért is szeretnék segíteni neked.

– De hogyan? Ha nem mondhatsz el semmit arról, amit tudsz.

– Nem beszélhetek arról, amit hallottam, vagy amiket a tényekből megismerhettem. De kérdéseket tehetek fel!

– Amiket én magamnak is megválaszolhatok.

– Pontosan. Akkor el is kezdhetjük?

– Igen. Csak előtte adj még egy konyakot.

Yaakov a bárszekrényhez ment, és egy újabb kisüveggel tért vissza. Andy poharába töltötte, és mellé ült a kanapéra.

– Az első dolog, amit tisztáznunk kell, hogy Brian megbízói befektetők, akik persze nyilvánvaló, hogy a feketepiacból élnek, vagy egy mindenre elszánt bűnszövetkezet.

Andy tágra nyílt szemekkel hallgatta. Az arcán némi értetlenség tükröződött. Yaakov folytatta.

– Esetleg a kettő egyben? Mert ha Brian azokat a bizonyos műkincseket, melyekről sejtelmünk sincs, hogy mik lehetnek, de erről majd később beszélnék, a megbízói vagy a befektetői pénzén, ahogy ezt neked állította, annak rendje és módja szerint megvette, és ha ezek az emberek a saját, belső köreiken keresztül a megvásárolás tényéről értesültek, még ha el is rabolták vagy meg is semmisítették a rakományt, miért Briant vennék üldözőbe?

– Mert nem akarják a pénzt veszni hagyni.

– Jó. Akkor modellezzünk. Tételezzük fel, hogy az eredeti elképzelések szerint halad minden. Briannél ott a pénz, vagy a meghatalmazás a számlához, megvásárolja a tárgyakat, és átadja a kijelölt szállítónak. Eddig világos?

– Igen.

– Ő onnantól miért felel? Kinek és miért tartozik felelősséggel? Mert az, hogy a továbbiakban a műkincsekkel mi történik, vagy a szállító, vagy a megbízói azokkal mit tesznek, hogy továbbcsempészik-e, hogy áruba bocsájtják-e, vagy uram bocsá’ elvesztik, isten ments megsemmisül, az továbbra is Brian ügye volna? Ha ő valakiknek átadta, és ezért a jutalékát vélhetőleg megkapta, nem azt tette volna, hogy még abban az órában boldog mosollyal az arcán kiszáll a buliból?

– Értem. Tehát bármi történt is a szállítmánnyal, az már nem az ő dolga. Elvileg akkor sem lenne felelőssé tehető, pláne nem a teljes összeg visszafizetésének a kötelezettségével, ha a rakomány útközben, mint ahogy előadta, megsemmisül. Helyesen összegeztem?

– Helyesen. Mehetünk tovább?

– Igen.

– Viszont az állítja, hogy mégis üldözik.

– Igen.

– Nos, akkor megvette-e a műkincseket valójában?

– Mert ha nem, jogosan kergetik a pénzért.

– Úgy van. Vagy megsemmisült-e valójában?

– Mindkettőt csak az ő elmondásából tudjuk.

– Igen. Szavahihető-e Brian?

– Az eddigiek azt mutatták, hogy nem fenntartások nélkül.

– Elképzelhető lenne tehát az, hogy a pénz lenyúlásához a megsemmisülést szerette volna fedősztoriként bedobni?

– Nem. Ennyire nem ostoba. Különösen nem ezen a téren. Tudná, hogy egy ilyen hazugságra másfél perc alatt fény derülhet.

– Egyetértek. Akkor maradjunk az eredeti történetnél. Megvette, átadta. Utána, tegyük fel, a szállítmány szerencsétlenül járt. Életszerű, hogy ezért neki kell jótállni?

– Nyilván nem.

– Mi következik ebből?

– Hogy az egész, úgy, ahogy van, hazugság.

– Ismét egyet kell értenem.

– Te megiszod még azt a konyakot?

– Szívesen neked adom. Nagyobb szükséged lesz rá!

– Most valahogy én is azt kezdem érezni.

– Mehetünk tovább?

– Igen – bólintott Andy, és felhajtotta a harmadik pohárkával is. – Azt mondtad, később rátérsz a műkincsek mibenlétére.

– Ja, igen. De azt csak úgynevezett mentőkérdésnek szántam volna, ha nem jutunk el a megfelelő következtetésekig.

– De azért elmondod?

– El. Andy, te a British Museum régésze vagy. Elismert, híres műtörténész. Van hozzáférésed mindenféle adathoz?

– Van. Igen.

– Láttál olyan összeírást, vagy hallottál valamilyen listáról, jegyzékről, nem tudom, szakszóval ezeket hogy hívják, műtárgyakról, műkincsekről, amiket a közelmúltban ilyen nagy értékben felvásároltak volna? Mert ha a felvásárlás legális keretek között történik, például aukciókon, egyéb helyeken, annak nyoma marad. Ha viszont bűncselekmény következtében, akkor azokat ellopták, ami szintén nem marad titokban. Van tudomásod ekkora értékben elkövetett műkincsrablásról? Ráadásul olyanról, ami aztán csak úgy elillant a levegőbe, se nem nyomoztak utána, se nem lett meg? De még csak port sem vert fel az ügy? Belső, szakmai berkekben sem? Vagy hogy orgazdákhoz kerültek volna, aztán egyszerre csak nyomuk veszett? Esetleg elképzelhető szerinted, hogy ilyen értékben valakiknek a padlásán vagy a pincéjében pihentek a műtárgyak elfelejtve, szebb időkre és lehetséges új tulajdonosokra várva?

– Mindebből megállapítható tehát, hogy a Brian által hivatkozott műtárgyak nem is léteznek. Lehet, hogy kezdhettük volna mindjárt ezzel is.

– Nem, nem mi. Hanem te! Azokban a nem túl gyakori tisztább pillanatokban, amikor még nem vakított el teljesen, reménytelenül és végérvényesen az iránta érzett szerelem. Amíg nem jutottál odáig, hogy majdnem embert is öltél emiatt.

– Magam sem értem, hogyan tompulhatott el ennyire az életösztönöm.

– Én katona vagyok. Legtöbb esetben nem lehetek érzelgős, mert az elkormányozná a figyelmemet a lényegről. De ennek ellenére megragadt bennem Zarah Winter egy mondata.

– Ő az, akiről már említést tettél, hogy a nagyanyánk?

– Igen. Akkor furcsának találtam, de most egyszeriben megértettem, hogy mire gondolt.

– Mit mondott?

– Hogy nincs az életben vakmerőbb vállalkozás, mint valakit szeretni.

– Hm. Nagyon szeretném őt megismerni!

– Remélem, lesz rá módod. És tudom, hogy nagyon fogod őt szeretni. Carla egy este alatt teljesen belebolondult. Folytathatjuk?

– Igen. Boncolj élve!

– Már nincs sok minden hátra.

– Legjobb, ha túlesünk rajta.

– Szóval azt megállapíthatjuk, hogy a legjobb, ha a műtárgy-sztorit dobjuk.

– Meg.

– Akkor miért körözi a rendőrség Briant? Miért fogták el Cipruson? Ha nem ezért az ügyért?

– Valami másért.

– Úgy van, valami másért. És ez így még csak rendben is volna, bár azt én sem tudom pontosan, csak sejtem, hogy miért. De a fő kérdés, hogy miért köröznek vele együtt téged is?

– Engem? – kérdezte döbbenten Andy.

– Igen. Ráadásul a nemzetközi rendőrség. Mégis mit gondoltál? Miért kellett továbbra is menekülnötök? Miért kellett az amerikai útlevél? Miért kellett bujkálnotok?

– Arról nem tudtam, hogy nemzetközi körözés van ellenem.

– És elfogatóparancs is. Lewinson tábornok az a személy, aki folyamatosan megakadályozta, hogy az előállításod megtörténjék.

Andy hirtelen sírni kezdett. Egy szemvillanás alatt eluralkodott rajta a kilátástalan kétségbeesés. Érezte, hogy az élete egy pillanat alatt kártyavárként omlik össze.

– De miért? Mit követett el Brian?

– Én tényleg nem tudom pontosan. Erről a tábornok úr beszélhet majd neked egyedül. És ezért kérte, hogy minden percedről tudjunk.

– Most már látom, mekkora hibát követtem el. Végig hittem Briannek!

– De miért nem kértél segítséget?

– Ugyan kitől kérhettem volna?

– Miért nem hívtad fel az apádat? Fel sem merült benned, hogy mekkora bajban lehetsz?

– Azért nem hívtam fel senkit, mert egyszer, amikor valami más ügy miatt beszéltem apával, Brian megtiltotta, hogy bárkit is felhívjak.

– De miért?

– Mert azt mondta, hogy ha lehallgatnak, kiderülhet, hogy én vele vagyok.

– És?

– És hogy engem, aki persze üzletileg nem vagyok fontos a megbízóinak, akár el is rabolhatnak mellőle, hogy őt a személyemmel zsarolni tudják. És ezért is akarta, hogy végig mellette legyek. Azt mondta, hogy csak úgy tud vigyázni rám, ha én nem leplezem le magam, és ezáltal őt is.

Yaakov nem akarta ellenvetni, hogy a bekövetkezett esemény, nevezetesen hogy Brian egy hang nélkül lelépett mellőle, nem támasztja alá a hős, szerelmét mindentől megvédeni akaró férfi verzióját. Inkább azt, hogy amíg szüksége volt rá, mellette maradt. De hallgatott. Nem akarta tovább gyötörni Andyt, akinek őszinte elesettsége egyre nagyobb rokonszenvet ébresztett benne.

– Holnap, de legkésőbb holnapután nagy valószínűséggel többet fogsz tudni a valódi okokról – szólalt meg Yaakov halkan. – Azt tanácsolom, mindent mondj majd el őszintén és részletesen a tábornoknak. Benne megbízhatsz. Tudom, hogy melletted áll.

– De hiszen nem is ismer – mondta Andy, és letörölte az arcát.

– Nem, valóban.

– Akkor miért?

– Mert Carla meggyőzte arról, hogy így kell tennie.

Tel-Aviv, Izrael

AMIKOR A VÍZFORRALÓ SÜVÍTENI KEZDETT, megszólalt a kaputelefon is. Zarah hirtelenjében nem tudta eldönteni, melyikhez ugorjon előbb. Végül a telefont választotta.

– Asszonyom, megjött a vendége!

– Köszönöm, engedje fel!

Visszament a konyhába, lekapcsolta a forralót, és kivett a szekrényből két csészét a hozzá való alátétekkel. Gyömbér és borsosmenta filtereket halászott elő a fonott teás kosárkából, majd a kanna szűrőjébe nyomkodta. Ráöntötte a lobogó vizet, és a kannát a tálcára tette. Egy üveg mézet helyezett mellé.

Az ajtócsengő berregni kezdett. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, és elindult az előszobába.

– Végre itt vagy, drága Louisám! Gyere, éppen felforrt a teavíz! Elmondhatatlanul hálás vagyok, hogy egész hétvégén velem maradsz!

– Szívesen jöttem. Én magam is majd’ meghalok az izgalomtól, és el tudom képzelni, te min mehetsz keresztül. Annyi év várakozás után!

– Tébolyító helyzet! Remélem, elhiszed nekem, hogy még azokban a rettenetes időkben sem voltam ennyire ideges! Soha! Igaz, akkor még fiatal voltam. De később sem hagytam, hogy legyőzzön a szorongás, mindig tudtam uralkodni magamon. Talán kezdek megöregedni – mondta, és elnevette magát. – Egyáltalán nem viselem jól a megpróbáltatásokat mostanában.

– Ó, drágám! Alig lehet a földön élő ember, akinek annyi fájdalom és gyötrelem jutott, mint neked! Nehezebb, hogy most nem magadért, hanem az unokáid sorsáért kell aggódnod. És nem tehetsz értük semmit!

– A tehetetlenség önmagában is elég rossz. A kilátástalansággal együtt pedig szinte elviselhetetlen.

– Tudod, rajtam az segített, hogy sikerült meggyőznöm magam: kilátástalan helyzet márpedig nem létezik! Ugyanis arra mindig van lehetőségünk, hogy eldöntsük, mit gondolunk róla. És ezzel megváltoztathatunk mindent.

– Talán igazad van. Semmi értelme azt kívánni, hogy bárcsak könnyebben túljutnánk a dolgokon, ha már egyszer megtörtént, ami megtörtént. Sokkal jobb azért imádkozni, hogy legyen erőnk a nehézségek leküzdéséhez. Persze gondolatban minden sokkal egyszerűbb.

– Csakhogy a gondolatainkból teremtünk valóságot. És ezért nem mindegy, hogy mi jár a fejünkben.

– Hogy mi jár a fejünkben? Louisa! – borult ki egy pillanat alatt Zarah. – Egy napig volt unokám, harmincévnyi bűnhődés után! És most ki tudja, életben van-e még? Dina azt ígérte, telefonál. Ötödik napja, hogy semmi hír felőlük. De nem hibáztatom. Biztosan van elég teher rajta. A másik unokámat képről láttam mindössze, pedig egy városban voltam vele! Mondhatni, néhány karnyújtásnyira! Őrjítő tudat, nem? És most azt sem tudom, mi lett vele, egy távoli kontinensen! Vajon találkozhatom-e velük valaha, vagy mindössze ennyit adott a sors, mert szerinte még mindig nem töltöttem ki, amit rám rótt a kevélységemért? Pedig mindent ezerszer, milliószor megbántam már, földi pokol, hogy csak élek és élek, mert elrendeltetett, hogy egyre nagyobb fájdalmat és még több kínt tűrjek el! Mint amikor a szomjhalál küszöbén álló előtt könyörtelenül felmutatnak egy pohár jégbe hűtött, kristálytiszta vizet, hogy a szenvedése arra a hátralévő pár órára még elviselhetetlenebb legyen! Nem tudom, meddig bírom ezt még.

– Jaj, drágám, kérlek, ne mondd ezt, ne beszélj így! Higgy nekem, ezzel nem segítesz sem magadon, sem a történteken. Itt vagyok melletted, tudom, csekély vigasz, de én fogom a kezed és átérzem a gyötrődésed. És minden rossz ellenére mondom, hogy semminek sincs vége! Érted? Semminek!

– Vagy legalábbis addig nincs, amíg nem tudunk biztosat. És köszönöm, hogy itt vagy. Kérlek, ne haragudj rám, amiért elvesztettem a fejemet. Nem, nem csekély vigasz, hogy mellettem állsz. Nagyon sokat jelent.

– Hogy tudnék én rád haragudni bármiért is! Gyere, öleljük meg egymást!

Zarah nyugalma lassan visszatért. De a szomorúsága nem hagyott alább, és a feszültsége sem csillapodott. Gyakran jutott az eszébe, mennyire baljós előérzet gyötörte a Carla elutazása utáni napokban. Félt, és többször ki is mondta, aggódik, mert valami baj történik, meglátják. A jóslata végül beteljesítette önmagát. Igyekezett elhinni, hogy minden jóra fordulhat. Nem remélt, mert a reményt már gyerekként meggyűlölte. Korán, s aztán egész életén át tapasztalta, hogy annak mindig csalódás a vége.

A tea lassan kihűlt, a méz nehezen olvadt fel benne. Nem beszéltek többet, ölükben a csészékkel csendben ültek a nyitott ablakon beáramló hűvös, esti levegőben. A némaságot a telefon csöngése zavarta meg. Zarah letette az érintetlen teát és a komódhoz ment. Ránézett a kijelzőre.

– Dina az! – kiáltotta örömtől csillogó szemmel. Aztán hirtelen remegés fogta el, az arcán kétségbeesés látszott, és úgy érezte, többet egy hang sem tudna kijönni a száján.

– Vedd fel! – szólt rá Louisa.

Zarah intett a fejével, hogy nem tudja.

– Add ide! Majd én beszélek vele! Halló! Dina? Louisa vagyok! Igen, itt vagyok éppen Zarah-nál!

– Szervusztok! – szólt bele a készülékbe Dina. Louisa némi vidámságot vélt kihallani a hangjából.

– Várj, kihangosítalak! Itt áll mellettem Zarah is! Mondj el mindent, mi csak hallgatunk! Hogy van Carla?

Zarah intett, hogy most már hagyja szóhoz jutni Dinát is. Louisa aggódva rápillantott. Szívből remélte, hogy jó híreket kapnak.

– Lányok, pár szóval a lényeg: Carla jól van!

Zarah arcán könnycseppek gördültek végig.

– Ne haragudjatok, hogy nem telefonáltunk. Nem is tudtunk volna igazából mit mondani. Szörnyű napok vannak mögöttünk, a kórházból el sem mozdultunk. A részletekről majd otthon beszámolok. De, ami a legfontosabb, hogy két nappal ezelőtt levették őt a gépekről, bár azt mondták, minimum egy hétre lesz még szükség, hogy kihelyezzék az intenzívről. Addig itt leszünk, és ha minden jól alakul, és a steril szobában sem lesz szövődmény vagy komplikáció, akkor indulunk haza!

– Nahát! Erre még csak gondolni sem mertünk, hogy ez ennyire hamar lesz! – röpködött Louisa.

– Az igazat megvallva a nagy előrelépést a gyógyulásban Andy vére hozta meg.

– Hogyan? – kérdezte suttogva Zarah, és újra eleredtek a könnyei. – Ő is ott van veletek?

– Igen, és minden nap vért adott a testvérének. Szegény lány nagyon legyengült a végére, így őt is kezelik, de azt mondja az orvos, hogy vele is minden rendben lesz! Az utolsó alkalomhoz ő ragaszkodott, már nem akarták levenni a vérét, de végül jól tette, mert ez hozta meg az áttörést! Joel és én végigsírtuk az elmúlt éjszakát boldogságunkban.

– És ugye ő is jön haza veletek?

– Igen. Joel azt mondja, az ügye miatt még néhány formalitást el kell intézni, tudjátok, velem sosem osztja meg a részleteket, de nagyon rajta van, úgyhogy szerintem ez sikerül is neki. Mindenesetre azt kijelentette, hogy nélküle nem megyünk sehova. Mind megyünk!

– Vigyázzatok nagyon magatokra! Édes Dinám, nem is tudom szavakba önteni, amit érzek! – mondta Zarah elcsukló hangon.

– Zarah drága, sírj, csak sírj! Mi is ezt tettük. Pedig be kell vallanom neked, soha nem tartoztam a könnyen elpityeredők táborába. Ahogy, gondolom, te sem.

– Valóban. Csakhogy ez a helyzet más. Most nem magunkért sírunk, Dina!

– El is köszönök tőletek, itt most reggel van, indulunk Yaakovval a kórházba, de már hívtuk az osztályt, és továbbra is minden a legnagyobb rendben van, Joel pedig Andyvel marad a szállodában, van mit megbeszélniük, azt mondja. Hamarosan találkozunk, addig pedig a legjobbakat!

– Nektek is!

– És megyünk elétek a repülőtérre, tudasd, mikor érkeztek! – búcsúzott Louisa Dinától.

Néhány pillanat után Louisa szólalt meg.

– Na, mit szólsz? Ilyen csodás híreket kapni! A fellegekben érzem magam!

– Jaj, Louisa, én most úgy szégyellem magam.

– De miért?

– Mert elhagyott a hitem. Pontosabban én hagytam el őt. Meginogtam, és gyáván viselkedtem.

– Azért, mert túl nagy volt a teher. De látod, semmi sem igaz abból, amit a sorsod által kimért büntetésről mondtál. Nem szabad elfelejtenünk, hogy a hit a legerősebb fegyverünk. Egyebünk úgysincs. Meglátod, most végre megszakad a láncolat! Szavamra mondom! Mikor csaptalak be?

– Soha.

– Na látod!

– És úgy legyen!

– Úgy lesz. Te, nekem egyszeriben minden álom kiment a szememből! Akár mulatni is mehetnénk!

– Hát, ha azt éppen nem is, de tudod, mit csinálunk?

– Mondd!

– Van a kamrámban egy üveg jóféle vörösbor. És mi most azt szépen megisszuk! Kinek kell ez a kihűlt gyömbértea! Nem igaz?

– Az egészet?

– Az egészet! És ha kevés lenne, akkor még szétnézek a többi polcon is. Néhány parti römi?

– Benne vagyok! Ide azzal a borral!

– A komód felső fiókjában vannak a kártyák! Elővennéd, míg kinyitom az üveget?

– Naná! És mire jössz, az asztalt is lepakolom. Hozd csak elő a pénztárcádat is!

– Tétben játszunk?

– Mégpedig nagy tétekben, drága Zarah-m!

– Akárcsak az életben – tette hozzá nevetve Zarah. – Hozom a bort!

Lima, Peru

JOEL LEWINSON NYUGTALANUL járkált a lakosztályuk nappalijában. Reggelizni sem ment le Dinával. A feleségét is meglepte ez a döntése, mert emberemlékezet óta nem fordult elő, hogy a nap első étkezését kihagyta volna. Ébredés után mindig farkaséhség gyötörte.

Tegnap, azaz ma hajnalban, mire végre ágyba került, a téren már a díszkivilágítást is lekapcsolták. Egész éjszaka megszállottan tanulmányozta a különböző jelentéseket, bizonyos részeket újra meg újra elolvasott, jegyzeteket készített, máshol pedig színes tollal húzta alá a fontosnak tartott elemeket. Egy külön oldalra az üggyel kapcsolatos teendőit írta fel. Tudta, hogy hosszadalmas intézkedések várnak még rá.

Nehezen aludt el, és korán ébredt. Első útja a telefonhoz vezetett, és még javában az éjszaka folyamán elküldött üzeneteire időközben beérkező válaszokat böngészte, amikor Dina menetkészen megállt az ajtóban, és bejelentette, hogy Yaakovval elindulnak a kórházba. Átölelte, és közölte vele, hogy amint végez, csatlakozik hozzájuk.

Néhány perc elteltével kopogás hallatszott. Lewinson az ajtóhoz ment és kinyitotta.

– Jó reggelt – üdvözölte a tábornokot Andy. – Remélem, nem késtem – tette hozzá, ahogy az arcára pillantott.

A férfi az órájára nézett és elmosolyodott.

– Pontosan jött. Csak én vártam már nagyon! Rendeljek önnek valamit?

– Nem, köszönöm, az étteremből jövök. Bár az igazat megvallva, egy falat sem ment le a torkomon.

– Látja, én megspóroltam magamnak ezt az utat. Jöjjön be! Üljünk ide a kanapéra!

– Köszönöm. A helyzet az, hogy meglehetősen feldúltak a történtek, és ezért szokatlanul ideges is vagyok.

– Úgy tudom, Yaakovval már átértékeltek néhány múltbeli eseményt.

– Éppen emiatt vagyok ennyire izgatott.

– Nem tagadom, meg is van erre minden oka. De úgy vélem, Brian Scott életét illetően még sok mindennel nem lehet tisztában.

– Yaakov tegnap célzott erre. Addig jutottunk, hogy más megvilágításba kerültek Brian viselt dolgai.

– Azaz?

– Azaz tulajdonképpen megdőlt minden, amiről eddig azt hittem, hogy igaz. De attól tartok, a valóságot még mindig nem sikerült megismernem. Ugyanis nem tudom, hogy ha mindaz, amit nekem elmondott, hazugság volt, mi történhetett valójában.

– Azért van itt, hogy most tőlem megtudja.

– Igen. Próbáltam erre felkészülni. Sokkolt, amikor Yaakov nemzetközi körözésről beszélt. Ezért, ha nem veszi tőlem rossz néven a sürgetést, vágjunk is bele. A biztos rosszat is könnyebb egy idő után elviselni, mint a felőrlő bizonytalanságot.

– Rendben van. Lássunk hozzá! Először is az egész műtárgy-vonal, a hitelezőkkel és a befektetőkkel, meg az összes vonatkozó körítéssel, valóban szemenszedett hazugság. Annyi igaz, hogy műtárgyakra, pontosabban a maga festményeire szükség volt, de más miatt, mint amit esetleg bárki gondolhatna. A művek ugyanis csak a szállító szerepét töltötték be.

– Nem pontosan értem – mondta csodálkozó arccal Andy. A tábornok várt a magyarázattal. Éber, kutakodó szemmel figyelte a lány minden rezdülését. Kevés idő múlva Andy bizonytalan hangon tette hozzá.

– Sokat töprengtem, már jóval korábban is, hogy vajon a festményeim és azok útja milyen összefüggésben lehetnek Brian kalandozásaival. Mert ahhoz túl egybeeső volt a kép, hogy pusztán a véletlenek játékának tulajdonítsam az azonosságokat. Ez sokat foglalkoztatott azóta, hogy felfedeztem bizonyos mozaikokat. De nem tudtam őket egymáshoz illeszteni! Képtelen voltam az egész értelmére rájönni! És össze is zavart a della Francesca, ami miatt kihallgattak Tel-Avivban, mert az az eset végül bennem egyértelműen a műkincs-vonalat támasztotta alá. De akkor megtudhatom, hogy a szállító szerep mit jelent?

– Azt, hogy a művei segítségével csempészték egyik országból a másikba a kábítószert.

– Őszintén szólva nem lepett meg – fűzte hozzá higgadtan Andy. – Mármint hogy kábítószerről van szó. Titkon gondoltam erre is. Csak magamnak sem mertem bevallani.

– Pedig ez az összefüggés. Méghozzá meglehetősen nagy tételben! Eredetileg Kolumbiából érkezett a szállítmány, amit Rómában a maga festményei hátuljára erősítettek fel, majd Ciprusra szállították, ahonnan, több célpont mellett, Izrael lett volna az egyik végállomás.

– Értem. És a della Francesca? Az hogy került bele?

– Nos, erről később kellene beszélnem, nem szívesen keverném most össze a dolgokat. De egyelőre mégis annyit elárulok, hogy a nagyanyja családjáé volt az a festmény eredetileg, és visszaszereztük a Vatikántól.

– Ó! – mosolyodott el hirtelen Andy. A tábornok ezen mondata hatására a British Museum kurátora, a műtörténész lépett elő benne. – Visszaszerezték... – ismételte meg, még mindig mosolyogva. – Értem. Akkor ezek szerint nem csak kábítószert csempésztek a képeim!

– Egy római kollégám intézett mindent. Természetesen az én megbízásom alapján. De igaza van abban, amit mond. Ez történt. Nem hagyhattam, hogy az igazságtalanság győzzön! Egy öreg biztonsági tiszt is lehet néha romantikus. Egyetért?

– A legteljesebb mértékben, tábornok úr! – Andy szívét egyszeriben melegség járta át. – Az öreg medvében érző lélek lakozik. Ki hitte volna mindezt róla? – gondolta.

– No, de térjünk vissza a mi ügyünkhöz! – törte meg a beálló csendet Lewinson. – Szóval az útvonalak, amint látja, megegyeztek...

– ...a kiállításaim útvonalával – vágott közbe Andy.

– Pontosan. Ehhez egy olyan ember kellett, aki ismerte az állomásokat, és aki összeköttetésben állt a kábítószer-kereskedőkkel is...

– ...és fel is tudta nekik ajánlani a lehetőséget – fejezte be a mondatot Andy.

– Helyesen következtet.

– És ez volt Brian Scott.

– Igen.

– Tehát így keveredtem az ügybe.

– Így. És mondhatjuk úgy is, hogy belekeveredett.

– De hiszen én erről az egészről semmit sem tudtam! Semmit! Sejtelmem sem volt! A legnagyobb küzdelmem magammal, amióta kirobbant ez a botrány, hogy miért nem akadályoztam meg őt a bűn elkövetésében. Gondolja, ha minderről tudomásom van...

– Nem gondolok semmit, én...

– Kérem, higgyen nekem!

– Nézze, itt van ez a rengeteg levél, jegyzőkönyv, e-mail, jelentés, kimutatás a telefonbeszélgetéseikről, arról, hogy melyikük hol járt, kivel beszélt, még azt is tudjuk, mikor voltak a vécén! Bizonyítékok állnak a rendelkezésünkre egyik oldalon...

– Kérem! – szakította félbe a monológot Andy. – Mielőtt bármilyen következtetést levonna, hallgasson meg!

– Nincs szükség arra, hogy meghallgassam, mert...

– Akkor minek hívott ide erre a komédiára, ha eleve eldöntött dolog, hogy bűnös vagyok, és miért nem tartóztattak le azonnal, ha jobban tudják, mint én, hogy elkövettem-e valamit? Nem járna nekem is az ártatlanság vélelme, vagy legalább annyi, hogy elmondhassam az én álláspontomat is?

– Andy, higgadjon le!

– Nem higgadok! Eszemben sincs, amíg meg nem hallgat!

– Andy! Csak egy mondatot engedjen már végre elmondani!

– Tessék! Mondja!

– Csak azt szerettem volna eredetileg elmondani, hogy engem Yaakov tegnapi beszámolója és a most nálam töltött alig negyedóra meggyőzött. Végleg.

– Miről?

– Arról, amit Carla megérzett önnel kapcsolatban. De persze most nem is róla meg rólam van szó. Mert mi mindketten érintettek vagyunk az ügyben.

– Hogy lennének azok?

– Úgy értem, hogy érzelmileg.

– Ezt mondjuk jólesik hallani. De mondja már, miről győződött meg?

– Az ártatlanságáról. És a kérdés most számomra kizárólag az, hogy hitelt érdemlően hogyan fogjuk bebizonyítani, hogy nem bűnös.

– Vagyis hogyan bizonyítjuk be azt, ami nem vagyok? Mert azt gondolom, hogy ez csaknem lehetetlen.

– Nem, véleményem szerint nem az. Csak átkozottul nehéz! Ugyanis a rendőrség nem csupán, és ezt a szót vastag idézőjelbe tenném, nemzetközi kábítószer-kereskedelemben való részvétellel, hanem többrendbeli gyilkosságban való bűnrészességgel is gyanúsítja önt.

– Na, álljon meg a menet! – csattant fel Andy, mint akit áramütés ért. – Eddig semmiféle gyilkosságról nem volt szó! És ez a feltételezés tényleg abszurd! Túlmegy minden határon! Nem is értem az egészet, hogyan jutottunk el idáig. Lehet, hogy Brian bűnöző, de nem gyilkos. Más ügyem pedig, amibe a tudtomon kívül benne lehetnék, remélem, hogy nincsen.

– Ebben téved.

– Miért? Mivel hoztak még összefüggésbe?

– Nem abban téved, hogy van-e másik ügye, vagy nincsen.

– Hanem?

Andy és a tábornok hosszan egymás szemébe néztek.

– Ugyan, az képtelenség! – folytatta megemelt hangon Andy. – Verje ki a fejéből! Brian a tudomásunkra jutott tények szerint egy ócska, szar alak, aki felhasználta a szerelmét, azaz engem, az aljas céljai érdekében. És hazudozott, mint egy szökött fegyenc, még akkor is, amikor nem lett volna rá szüksége. Egy ostoba fajankó, aki elhitte, hogy más ember lesz, ha pénzhez jut, és a külsőségei majd felemelik oda, ahová csak vágyott, mert rájött, hogy becsületesen nem jut el az álmaihoz, vagy legalábbis nem olyan gyorsan és nem olyan könnyen, mint ahogy törvénytelenül eljuthat. Buta volt, mert elvakította a pénz megszerzésének a lehetősége, és nem kalkulált a bukással. Rendszerint ez lesz minden bűnöző veszte. Mélyen elítélem azért, amit tett. Mert soha, de soha semmi nem igazolhatja a bűnt. De nem gyilkos!

– Sajnálom, hogy ellent kell mondanom. Bizonyítékaink vannak.

– Arra, hogy gyilkolt?

– Róma mellett, Civitavecchiában hidegvérrel megölte Gino Gamianit és Luca Benettit.

– Kik ők?

– Két kisstílű balek. Ők segítették, hogy bejusson a kikötő raktárába, az ön képeihez.

– Te jóságos ég! És ez mennyire biztos?

– Mint amennyire biztos, hogy az éjszaka után a nappal következik.

– Értem. Ez szörnyű.

– De sajnos ez nem minden. A szöktetése során ő végzett két, szolgálatot teljesítő őrrel. A kamerák rögzítették.

– El sem tudom hinni róla!

– Pedig így történt.

– És azt feltételezik, hogy nekem ehhez van valami közöm?

– Mi nem. A nemzetköziek igen. Logikus az összefüggés. Vele élt, az ön képei segítségével csempésztek, végül az elfogása után ahová elszállították, ön éppen ott tartózkodott, és önnel menekült onnan el. Nehéz lesz bebizonyítani, hogy önnek semmiről sem volt tudomása, és mindez a véletlen műve.

– De akkor miért hagyták, hogy ismét elszökjön? Miért nem tartóztatták őt le? Volt alkalmuk bőven!

– Lett volna.

– Akkor miért? Úgy talán én is tisztázhattam volna magam, hogy fogalmam sem volt sem az akcióiról, sem pedig ezekről a rémtettekről.

– Ebben téved, mert nem biztos, hogy lett volna alkalma magát tisztázni. A dél-amerikai igazságszolgáltatás előtt bizonyosan nem. A kiadatásukat pedig mire elintézzük, már azt sem tudtuk volna, hol keressük magát. Ön csak így menekülhetett meg.

– Ezek szerint önök hittek az ártatlanságomban?

– Bevallom, én először nem. Carla volt az, aki szinte azonnal és feltétel nélkül. Azt mondtam neki, hogy akkor bizonyítsa be! Minden nyomozati anyagot bekért. Amihez nem lett volna jogosultsága, azokat tőlem kapta meg. Igen, törvénytelenül, mielőtt erre is rákérdezne. De a lányomról volt szó. És a testvéréről. Meg kellett tennem! És nem ez volt az első kockázatos döntés életemben, amit a családomért meghoztam. És most azt mondom, hogy jól tettem, mert mindent összevetve, hála magának, Carla fel fog épülni, és boldog vagyok, hogy igaza volt. Amikor Yaakov elaludt, ő felkelt, az iratokat és a különféle jelentéseket tanulmányozta a lakosztályuk dolgozószobájában. Mindenről részletesen beszámolt nekem, éjszakánként, titokban, telefonkapcsolatban voltunk. Szegény, mennyire fáradt lehetett! De megkértem, ne mondja el Yaakovnak, hogy min dolgozik. Szeretem azt a fiút, mintha csak a saját gyermekem lenne, de még új nálunk. Jó adottságai vannak, kiváló tiszt lesz! Szóval Carla briliáns logikával cáfolta meg azt az elképzelést, hogy ön ezekben az akciókban részt vehetett, sőt a lehallgatási jegyzőkönyvek segítségével azt is, hogy bármiről tudomása lett volna. De sajnos itt a bizonyítékokkal nem állhattunk elő. Nincs Peruval kétoldalú megállapodásunk. Az volt az egyedüli lehetséges megoldás, hogy a férfit szökni hagyjuk, mivel önt nem tudtuk evakuálni mellőle. Tudjuk, hogy Brian Scott már eljutott Amerikába. De ez pillanatnyilag nem is érdekes. Ami fontos, hogy ön így kerülhette el a letartóztatást.

Andy a kezébe temette az arcát, és percekig rázta a zokogás. Amikor a reszketése alábbhagyott, könnyek között vallotta meg minden részletét a Carlával való találkozásának Aguas Calientesben.

– Annyira sajnálom! Belepusztulok a bűntudatba, de ez egy ostoba baleset volt! Kérem, higgyen nekem, nem hazudok! És én láttam, mennyire nagy a baj, és én mindent megtettem, hogy segítséget kaphasson. De csak álltam ott megfélemlítve, és próbáltam megérteni, mi történik, mi történt Briannel, miért változott meg hirtelen, találgattam, mit akarhatott nekem mondani Carla, mert az egyértelművé vált azonnal, hogy Brian azt hitte, megtudtam vele kapcsolatban valamit, amit nem kellett volna, amitől ő maga is rettegett, hogy kiderülhet, most már persze tudom, mire gondolhatott, közben már átkoztam magam, hogy miért is nem hallgattam meg Carlát, és emlékszem a fájdalomra, nézze, még mindig kék-zöld mindkét karom, és hogy vonszol maga után, de mire magamhoz tértem, már csak a helikoptert láttam a buszból, amint a magasba emelkedik.

– Elhiszem, amit mond. Megértem. Nyilvánvaló, hogy sokkot kapott. Tudja, én már az ideutazásunk napján pontosan tisztában voltam azzal, hogy nem egy ismeretlen támadó volt a tettes. Hanem kettejük közül valaki. Mégpedig ön, Andy.

– És azt, hogy én voltam, honnan tudta?

– Nagyon egyszerű. És emiatt hiszek önnek, hogy baleset volt. Ugyanis ha Brian Scott lett volna a támadó, ő nem hagyta volna életben a lányomat.

A SZOBÁBAN MEGCSÖRRENT a telefon. A portás jelezte, hogy a kocsi a bejáratnál várja a tábornok urat.

Joel Lewinson összeszedte az iratait, külön csoportokba rakta Anna Wexler jelentéseit, egy másik dossziéba a felderítőktől megszerzett, Peruval kapcsolatos jegyzőkönyveket, egy nagyobb gyűjtőbe pedig a Scott-Benson-Collins akta éjszaka kijegyzetelt és kiszínezett papírjait.

Vetett egy utolsó pillantást a Barukh Brodsky által megadott, sok-sok évvel ezelőtti eseménylistákra, majd pár másodpercig memorizálta az adatokat. Felnyalábolta a három köteget, és a lakosztály páncélszekrényébe zárta.

Néhány sort írt egy papírlapra, a kulcsot az összehajtogatott levéllel együtt betette egy borítékba, és a felesége bőröndjének a felső rekeszébe dugta. Leakasztotta a felöltőjét az előszobai fogasról, és sietve elindult a lifthez.

A szálloda limuzinja végighajtott a Nicolás de Piérola sugárúton, és a szokatlanul nagy forgalom miatt némi kerülővel közelítette meg a Grau téren álló Haditengerészeti Hősök múzeumát. A tábornok elköszönt, és közölte a sofőrrel, hogy a tárlat megtekintése után majd hív egy taxit, és azzal megy vissza a Gran Hotel Bolívarba.

Ráérősen álldogált a hatalmas, oszlopsoros épület széles lépcsősorán, és a fölötte elnyúló márványtimpanon aranyozott feliratát böngészte. Amikor látta a kocsit a Colon tér felé befordulni, és eltűnni a házak között, röviden telefonált, majd határozott léptekkel átvágott az úttesten, és a vele szemben ágaskodó, kiterjesztett szárnyú bronzsárkány felé vette az irányt.

Kicsivel hátrébb, a szökőkút peremén fiatal pár üldögélt egymáshoz bújva. Amikor a tábornok a szobor talapzatához ért, megcsókolták egymást, aztán a nő a megállóba beérkező városi buszhoz sietett.

– Jó napot! Miguel vagyok – szólalt meg Lewinson mögött a férfi.

– Jó napot!

– Én viszem önt a megbeszélt helyre. Indulhatunk?

– Igen. Készen állok.

A múzeum oldalánál egy világosra festett élelmiszerszállító furgon várakozott. Miguel kinyitotta az ajtókat, és beszálltak.

A tábornok szótlanul nézett az ablakon át elsuhanó városra. Nézte az embereket, az üzleteket, a felhőkarcolók tetejénél alacsonyan állomásozó szürke felhőket, amelyek szinte állandó, ködszerű párával borították be Lima egész területét. Eszébe jutott, valaki mesélte egyszer, hogy amikor a spanyol hódítók helyet kerestek, ahol megalapíthatják a városukat, az inkák ezt az örökké opálos, ködbe burkolózó, messze elterülő öblöt mutatták meg nekik, bosszúból, azért, hogy a lehető legkevesebbet süssön rájuk a nap istene.

– No, ez a kívánság meghallgattatott – motyogta maga elé Joel Lewinson.

Miguel fékezett, és az útról lehúzódva egy nagy kiterjedésű, zöldellő szigetnél megállt.

– Megérkeztünk, uram.

A tábornok körbehordozta a tekintetét. A kaput még mindig a régi, fehérre meszelt, ívelt aljú támfalak fogták közre. A hozzájuk rögzített, rozsdaette, hullámzó drótkerítés igyekezett több-kevesebb sikerrel elzárni a tágas botanikus kertet a környező világtól. A bejárattól agyagszínű, zúzott kövekkel beterített, széles út vezetett a park belsejébe. Kétoldalt közel egymás mellé ültetett barackpálmák magasodtak büszkén a fátyolfelhős ég felé.

A tábornok felnézett. A fák tetején, a több méter hosszú, ívben elhajló szárakon a rendszertelen kis csomókban burjánzó sárgászöld, keskeny levélkéket erőszakosan borzolta a szél. Legtöbbjük a csúcsánál már hátra is tört, sanyargatott külsőt kölcsönözve ezzel a sudáran magasodó, fent, a magasban tüskékkel sűrűn borított fatörzseknek.

Lewinson lassított a léptein, és emlékezett. Régen volt, hogy itt járt. Több évtizede is megvan már, valamikor a hetvenes évek vége felé, vagy talán nyolcvanban történt. – Igen, nyolcvanban, mert akkor már két éve voltunk Bécsben – mondta halkan, elmélázva.

Emlékezett, a pálmák sárgásfehér fürtös virágai még javában csüngtek a lombok között, amikor a szüret már elkezdődött. Méretes, fonott kosarak álltak a fák alatt, szakadásig megtömve a háromszínű, hegyeskés termésekkel. A munkások sokat panaszkodtak a hatalmas, erős tüskék miatt, ha az betört a bőr alá, csak gennyes kelésekkel jött ki újra. Távolabb fél napokig főtt üstökben a pálmabarack, hogy élvezhetővé váljon a sárga, lisztszerű gyümölcshús, melyből megszárítva darát, erjesztve pedig alkoholos italokat is készítettek vallási alkalmakra. A mászás miatt levagdosott tüskékből nyílhegyeket faragtak a fiatalabbak a fúvócsöveikhez, a nők pedig az elszáradt rostokból köteleket fontak a betakarított termés könnyebb elszállításához.

A Fényes Ösvény miatt vezényelték akkor az országba. Francisco Morales, a katonai erők kormányának elnöke fordult segítségért az izraeli titkosszolgálathoz. A maoista szellemiségű szervezet, a Perui Kommunista Párt, Abimael Guzman vezetésével Peru akkori, elnyomó politikai rendszerének a megdöntésére alakult még 1970-ben. Kezdetben az egyetemi ifjúság körében szerveződött a mozgalom, később a vidéket, a falvakat és a parasztságot is megnyerték az eszméiknek, tagjaik fegyveres kiképzésben részesültek a párt által létrehozott titkos katonai iskolákban. Csaknem proletárforradalmat robbantottak ki a maoizmus doktrínáinak megfelelően a nagyobb településeken és a városokban. A junta rendőri és katonai erőinek ellencsapásai rendkívül brutálisak voltak, ezrével tartóztatták le a mozgalom tagjait, a fogvatartásukra felállított alkalmi táborokban egymás szeme láttára kínozták őket.

A barakkoknál fémkádakban gyűjtették az őrök a rabokkal a vizeletet és a székletet. A vallatásra vitt embereket az udvaron először meztelenre vetkőztették, s mielőtt a kínzásuk elkezdődött, megmerítették a kádakban. Lenyomták, a fejük búbja sem látszott ki, s egészen addig tartották lent, míg fuldokolni nem kezdtek, és nem nyeltek a kád tartalmából. Akkor a lábuknál fogva fellógatták őket, hagyták, hogy kihányják magukat, és vízágyúval a rajtuk maradt szenny nagyját lecsapatták. A verés mindennapos volt, ahogy a csonttörések és a súlyos elfertőződések is.

A rezsim ragaszkodott a hatalmához, mégpedig mindenáron. A mozgalom vezetőit fák közé kötötték, volt, akinek a hasára, volt, akinek a hátsó részére lábasokat erősítettek fel, bennük halálra rémült, kiéheztetett pálmapatkányokkal. Majd elkezdték ütlegelni a lábasok fenekét, a megvadult állatok pedig, más menekülőút nem lévén, berágták magukat a szerencsétlen fogoly hasüregébe, vagy a végbélnyílásán keresztül a belei közé. Az elfajult, tomboló hisztéria rengeteg ártatlan ember halálát követelte.

A feltüzelt gerillaharcok kezdtek túllépni az elszigeteltségen, félő volt, hogy az ország hamarosan lángba borul.

Lewinson elhaladt a terebélyes borsfák szegélyezte kisebb tisztás mellett, balra fordult, és belépett az ovális üvegház ajtaján. A párás, szűrt fényben burjánzó sárga leanderek között megbújó kőpadon egy szürke ballont viselő alak kuporgott cigarettázva.

– Üdvözlöm, Cerron – szólalt meg a nesztelenül mögé lépő tábornok. – Szólíthatom így?

A férfi alig észrevehetően megrezzent. Nem fordult meg, úgy válaszolt.

– Nem tudom, ki az. És nem tudom, miért szólítana így.

– Dehogynem tudja – válaszolta egykedvű hangon, még mindig mögüle a tábornok.

– Fogalmam sincs! – csattant fel a Cerronnak szólított férfi. – Hiába fáradozik.

– Pedig emlékezhetne rám is.

– És még mire?

– A múltjára.

– Minek? A neve is mutatja, elmúlt! Különben sincs benne semmi takargatnivalóm!

– Igen, lehet, hogy igaza van. Köztiszteletben áll. Persze csak addig, amíg én ezt jónak látom.

– Mi az, fenyeget?

– Eszemben sincs.

– Akkor?

– Csak a tényt közöltem.

– Milyen tényt? Rólam semmi sem lehet a kezében! – ugrott fel a férfi a padról, és szembefordult a tábornokkal. Lewinson széttárta a kezét.

– Nincs, valóban. Itt és most nincs.

– Figyelmeztetem, hogy nem egyedül jöttem – szűrte a foga között a szavakat a szürke ballonos.

– Számítottam erre is – válaszolta nyugodtan a tábornok.

– Ha valami hazugsággal zsarolni próbál, innen nem megy ki élve. Sose találják meg!

– Intézkedtem erre az esetre is.

– Mondom, velem hiába próbálkozik!

– Nem próbálkozom. Azért hívtam, mert szeretném, ha valamit elintézne nekem. Mondjuk, mint egy régi barátnak.

– Barátnak? Ne nevettesse ki magát! Majdnem a fejembe került, hogy Liliana Rufinót beépítették a nemzetbiztonsági hivatalhoz. Csak késve jöttem rá, hogy maguk állhatnak a dolog mögött. Akkor állt össze a kép, amikor Limába megérkeztek. Persze sejtettem, mindig sejtettem arról a nőről, hogy valamit titkol előlünk.

– Nos, nagyon úgy tűnik, hogy a puszta sejtelme ezúttal nem bizonyult elegendőnek.

– Gúnyolódik velem?

– Távol álljon tőlem. Csak jól ismerem a képességeit.

– Ugyan!

– Ahogy az erősségeit és a gyenge pontjait is.

– Mit akar tőlem?

– Azt szeretném, ha egy nemzetközi körözést felfüggesztettnek nyilvánítanának.

– Micsoda? De hát ez több okból is lehetetlen! Azonkívül...

– Talán megérné – szakította félbe a tábornok –, ha mégis megvizsgálná a lehetőségeket.

– Kinek érné meg?

– Önnek.

– És ugyan miért?

– Mert akkor továbbra is köztiszteletnek örvendhetne. És ezután sem bolygatná senki a múltat.

– Szóval mégis zsarolni akar. És ha szabadna tudnom, mivel?

– Nem akarom zsarolni. Csak megkérni. De persze, ha akarja, nevezheti így is. És hogy mivel? Szerintem ezt ön legalább olyan jól tudja, mint én.

– De nem érti, hogy ez nem az én hatásköröm? Ez a rendőrségé!

– Tudom, hogy ön nem teheti meg.

– Nem hát!

– Valóban. Az elhárítás tábornokaként ez nem áll módjában. De bizonyára most is van valami a tarsolyában, aminek a segítségével Ignacio Ortegát ráveheti, hogy megtegye.

– Ha az olyan egyszerű lenne!

– Minden annyira bonyolult, amennyire bonyolulttá tesszük. Én csak szerettem volna önnek adni egy esélyt.

– Maga? Esélyt? Nekem? Ugyan mire?

– Hogy végleg lezárhassa a múltját.

– Nekem abban nincs mit lezárni.

– Nos, ön tudja. Én úgy vélem, van, és ez egy utolsó lehetőség. Csak figyelmeztetném, hogy az elénk kerülő esélyekkel óvatosan kell bánni.

– Miért?

– Mert ha elszalasztjuk őket, nem biztos, hogy eljönnek újra.

– És ha nem teljesítem a kérését?

– Az önre nézve beláthatatlan következményekkel járna. Azaz pontosan belátható következményekkel.

– Ez aljasság! Bár továbbra sem tudom, hogy...

– Meglehet, hogy az – vágott ismét a férfi szavába a tábornok –, ha mindenáron lovagolni akarunk a szavakon. De ha ezt aljasságnak nevezi, kíváncsi lennék, mit mondana az egykori Cerron Cardosóra, aki a Fényes Ösvény első tisztjeként egy teljes listát adott át az akkori rendőrségnek a bajtársairól, hogy mentse a bőrét a felelősségre vonás alól. Százhuszonkét gyilkosságban, kilencvenkettő, több tucat ember halálát okozó terroristaakcióban és számos ipari létesítmény ellen elkövetett gyújtogatásban, robbantásban való bizonyított részvételért körözték, majd az árulásért cserébe futni hagyták. Ügyesen leplezte magát, de mi már akkor tudtuk, hogy hova is tartozik.

– Semmire sincs bizonyítéka!

– Ebben téved. Nem sokkal azután, hogy átadta a listát, előkerült egy videofelvétel, amelyen Abimael Guzman mellett ül az emelvényen, ahol ő a nagyszerű jövőről szónokolt.

– És mit bizonyítana mindez?

– Többet, mint gondolná. Az mindig is világos volt, hogy a beszervezett bizottsági tagok és a vezetők névsorához csak egy olyan ember férhetett hozzá, aki a tűz közelében forgolódott. Amikor a Guzman körül kialakult személyi kultusz számára egyre veszélyesebbé vált, valamit tennie kellett. Megbízott önben, és ez végzetes hiba volt. Nem tudta, hogy rendőrségi besúgóként két kapura játszik, és amikor a lelepleződése elkerülhetetlenné vált volna, a nevető harmadik mentette meg. Emlékezzen csak! Végül, miután elültek a zavargások, 1980-ban írták ki az első szabad választást Peruban, igaz? És Fernando Belaúnde Terry lett a köztársasági elnök, akinek az első titkára az a Juan Rios volt, akiről önön kívül senki sem tudta, hogy Guzman egyik legfontosabb embere. Rios mindvégig reménykedett abban, hogy a Fényes Ösvényt életben tudja tartani, és egyszer még igazi hatalomhoz jut, átveheti a vezetést. Ezért Abimael Guzman háta mögött szövetkezett önnel, és a vezetőjüket feladták. Guzmant bebörtönözték. De végül a szervezetet a sok-sok, önök által szándékosan és fű alatt gördített akadály ellenére, a hatóságok mégis fel tudták számolni. Juan Rios megúszta, továbbra is a hivatalában maradt. De az ön talpa alatt kezdett melegedni a talaj, ezért, hogy megint mentse az irháját, megzsarolta a titkárt. Aztán egyszer csak váratlanul eltűnt a képből. Ő volt az az ember, aki, cserébe a hallgatásáért, ebben segédkezett önnek.

– Szép kis mese, mondhatom!

– Jó idő telt el, mire újra előkerült. Elhárítótisztként. A figyelmünket az keltette fel, hogy a hivatalba lépése után nem sokkal Rios letartóztatását kezdeményezte. De erre soha nem került sor. Rios ugyanis, a jelentések szerint, amikor a múltja, amiről csak Cerron Cardoso tudott, napvilágra került, hogy a vallatásokat és a bebörtönzést elkerülje, állítólag önkezével vetett véget az életének. Az öngyilkosság körülményei mindenesetre sok megválaszolatlan kérdést hagytak maguk után. Ön tehát saját maga bizonyította be nekem, hogy Cerran Cardoso és Omar Torres tábornok ugyanaz a személy. De folytatom még, ha úgy kívánja.

– Nem szükséges.

– Örülök, hogy megértett végre.

Omar Torres közelebb lépett. Az arca elszánt volt, és dühös.

– Most látom – szólalt meg a tábornok –, milyen kiadós munkát végeztek önön azok a híres, vagy inkább hírhedt latin-amerikai plasztikai sebészek! Bár nyilvánvaló, hogy az idő is nyomott hagyott volna mostanra az arcán. Engem önnek bizonyára könnyebb volt felismerni.

– Valóban. És jól gondolta, emlékszem is magára. Amikor felhívott, rögtön tudtam, kiről van szó.

– Tudja, sok fejtörést és sok gondot okozott nekünk, hogy megmentsük azt a negyvenhét embert a biztos kínhaláltól. Ne feledkezzen meg arról sem, hogy van, aki máig hálás nekünk ezért.

– Tisztában vagyok vele. Csak azt nem tudom, Ortegát mivel veszem erre rá.

– Szerintem megtalálja a módját. Nos, akkor ezzel végeztünk is. Én az északi kapu felé megyek, ha nem bánja, nem tartok önnel. Gondolom, ön a főbejárathoz megy vissza.

– Igen.

– Furcsa ennyi év után itt lenni újra. Mintha tegnap történt volna minden. A palántaházból még a rádiónk hangját is hallani vélem. Be is nézek oda búcsúzóul.

– Nem gondoltam volna, hogy nosztalgiázni akar.

– Ó, szó sincs róla. Szeretem a növényeket – mosolyodott el Joel Lewinson.

– Búcsúzóul? – motyogta Omar Torres fura mosollyal, és kétségbeesett arccal ült vissza a padra. Elfogta a félelem. Egyedül volt, már nem kellett uralkodnia magán. A keze remegni kezdett. – Egy nap leforgása alatt romba dőlhet minden – gondolta. – Az egész életem.

Aztán néhány másodperc után felpattant, és sietve a hátrahagyott őreihez ment.

Lewinson tábornok, amíg látni lehetett, nyugodt léptekkel haladt a palántaház felé vezető úton. Aztán hirtelen irányt váltott, és visszafelé kezdett futni. Amikor elérte a botanikus kert keleti oldalát, átküzdötte magát a kerítésen, és az út szélén várakozó taxiba vágódott.

Torres emberei berontottak a palántaházba. Egy ámuló kertészen kívül senkit nem találtak benne.

Másnap délután Lewinson tábornoknak üzenete érkezett. Egy futár hagyta a szálloda recepcióján az egyszerű, postai borítékba zárt levelet.

Rezzenéstelen arccal bontotta fel, és olvasni kezdte a szöveget.

Ahogyan megbeszéltük, a dolgot elintéztem. Az illetőnek jó utat kívánunk. Barátja, C.C.

London, Anglia

ANDY AZ APRÓCSKA kézipoggyászát a falitükör elé állította, a kabátját sem vette le, minél hamarabb szellőztetni akart. Állott volt bent a levegő. Sietve átvágott az előszobán, széthúzta a függönyöket és a teraszajtókat. A hajába mohón kapott bele a zord, esti szél. Fázósan fogta összébb magán a ruhát, és visszalépett a szobába.

Londonban két napja havazott. Mindenki csodálkozott, milyen korán köszöntött be a tél.

Körbenézett. Az otthonát rendben találta, az apja, miután Tel-Avivból felhívta, és elmondta neki a távozása körülményeit, másnap egy jó barátja csapatával kivonult, és mindent tüzetesen átvizsgáltatott. Azután Adana, a takarítónője vette kézbe a terepet, és kifényesítette a lakás valamennyi zegzugát.

Minden úgy volt benne, ahogy lenni szokott. A konyhából a hűtő megnyugtatóan halk zümmögése áradt szét a csendben. Az apró lámpák hívogató fénnyel árasztották el a nappali, kávészínű ülőgarnitúráját, a díszpárnákat és a puha, petrolkék keleti szőnyegeket. A dohányzóasztalon érintetlenül hevertek a különféle művészeti könyvek és az újságok. Kedvenc tárgyai, az ezüstelefánt, a tigrisszem golyók és a színes leguánszobrocskák is szépen elrendezve álltak a megszokott helyükön. A falakon vöröslőn izzottak a képek, köztük a sajátjai, az étkezőben, a tálalószekrény közepén a nagy csokor fehér selyemtulipán, és a míves, antik gyertyatartók a bükkfa komód két oldalán úgy vártak rá, ahogy itt hagyta őket. Minden a régi volt. Kivéve saját magát.

– Hogyan történhetett meg mindez? – gondolta, és lerogyott a fotel széles karfájára. A kabátját még mindig magán tartotta. Észre sem vette, hogy egyre jobban áthűl a lakása.

Pár héttel ezelőtt egy este lázas izgalommal ugrott haza a múzeumból a bőröndjeiért, hogy Izraelbe induljon a kiállítása megnyitójára. Mire felocsúdott, a támadóit ártalmatlanná téve menekült egy taxiban, a saját kocsiját az utcán nyitva hagyva, a repülőtérre, és remegő kézzel keresett a később összetört és elhajított telefonján valami járatot, hogy egérutat nyerjen, mert tudta, hogy a nyomában lesznek, és fogalma sem volt, mindez miért történik vele. Aztán az érkezésekor kihallgatták Tel-Avivban egy della Francesca-kép eltűnésével kapcsolatban. Közben állandóan csak Brian járt az eszében, a rendőrségen vette először fontolóra azt a következtetését, hogy az ügy és Brian eltűnése között lehet némi összefüggés, majd másnap is folyton ezen töprengett, de aztán annyira boldog volt, amikor végre jelentkezett és megtalálta, mert szerette, szerelemmel, öntudatlan, forró hévvel, ahogyan csak egyszer képes szeretni az ember egész életében, még ha tudja is, hogy biztosan baj lesz belőle, hogy elengedte a felszedegetett szálakat. Amikor elolvasta az üzenetet, döntenie sem kellett, sőt egyetlen pillanatig sem gondolkodott a válaszon, mert a szíve felhevülve mondott igent Brian kérésére. Bárhová követte volna, minden szavát elhitte, és csak egy dolog lebegett a szeme előtt, egyvalami érdekelte, hogy végre boldoggá tehesse. Még a tábor embert próbáló mocskában sem volt benne szemernyi kétely, hogy eltévedhetett az úton. Hiszen végre minden kezdett jól alakulni! Megkapták az amerikai útlevelet, fény gyúlt az alagút végén, egyetlen percig sem bánta, hogy most majd mindent újrakezdhet. Akkor, amikor a tel-avivi kikötőben Briannel a hajóra lépett, tudta, hogy le kell mondania az eddigi életéről. A sikereiről és mindenről, ami addig számára fontos volt. Vidáman és bizakodóan tekintett az új kezdet felé. Aztán találkozott vele, és ott, abban az óvatlan pillanatban megtörtént a baleset. Brian egy csapásra megváltozott, elárulta magát, félni kezdett tőle is, meg attól is, hogy az igazság ezúttal napvilágra kerül. Elszökött mellőle, kisurrant és a sorsára hagyta, ahogy Carlával is megtette ugyanazt. S az sem érdekelte, hogy ebbe akár mindketten bele is halhattak volna. A lányról, aki majdnem életét vesztette az esztelen dulakodásban, kiderült, hogy a testvére, ráadásul minden kétséget kizáróan az ikertestvére, mert még a vérük is egyforma, hála istennek, így legalább az életben maradásáért ő is tehetett valamit. Carla apja küzdött meg a szabadságáért, és azóta is azon gondolkodott, hogy volt-e valaha olyan ember az életében, aki őt így szerette, hiszen a tábornok számára ő mégiscsak egy idegen, hiába imádja a lányát, kell lennie egy határnak, ameddig elmegy, ennek ellenére a tulajdon biztonságát is kockára tette, csak hogy megmentse őt. Remegés fogta el, amikor arra gondolt, milyen kevésen múlt, hogy rajta nem vesztett, mert elvakultan hitt a hazugságban, ahogy Carla is elvakultan hitt az ártatlanságában. És ez a megszállottság mindkettőjüket védtelenné tette. De mostanra már jól van! Micsoda boldogság! Yaakov megígérte, hogy mindennap hívni fogja. Carlával még nem beszélhetett. Abban maradtak, hogy amint itt végzett, indul utánuk, otthon találkoznak, talán egy bő hét, és mindnyájan visszatérnek Tel-Avivba. De most el kellett jönnie. Képtelen lett volna tovább ott maradni. Feszítette az eddig elnyomott érzés, a csalódottság, az árvák magánya. Mert nincsenek többé igazi szülei. Akikről eddig azt hitte, hogy az igaziak, kiderült, nem azok. És vajon miért hallgattak erről? Min változtatott volna mindaz, ha elmondják neki? Hogyan történhetett meg, hogy ebből ilyen sokáig nem vett észre semmit?

Felállt a fotel karfájáról, bezárta a teraszajtókat, vállfára tette a gardróbban a kabátját, és bement a fürdőszobába. A feje tetején lófarokba kötötte a haját, és a tükörbe nézett. Az elmúlt hetek mély árkokat húztak a szeme alá, lelkileg porrá zúzták, de különös, hogy mégis mennyire erősnek érezte magát. Volt benne csalódottság, düh és harag, nem gyűlölt, de mégis majdnem. Meglepte, amikor rájött, hogy ezeket az érzéseket nem is annyira Brian iránt, hanem inkább a saját szülei iránt érzi.

Ledobta a ruháit, és beállt a tusolóba. Élvezte, ahogy a forró, gőzölgő víz végigfolyik a bőrén. Az anyjára gondolt.

Sokáig azt hitte, ő csak egyszerűen ilyen. Hűvösebb a természete, és nehezen mutatja ki, amit érez. De ezek szerint mégis más volt az igazi ok. Keveset dicsérte, nem sokszor büszkélkedett vele a zeneiskolában, alig mondta, hogy szépnek látja, mikortól nagyobbacska lett, már nem is fésülgette, és volt, hogy fél napon át be sem nyitott a szobájába, azt mondta, hagyta inkább rajzolgatni. Karácsonykor és a születésnapján ölelte meg, emlékezett rá, akkor is mennyire röviden. Csak most, hogy tallózgatott az emlékei között, tűnt fel hirtelen, mennyire kerülte az anyja mindig a testi közelséget. Ha beteg volt, ápolót rendelt, azt mondta, fél, hogy elront valamit, és nagyobb bajt csinál. A kedvenc ételét is csak néhányszor főzte meg, azzal védekezett viccesen, amikor egyszer újra kért tőle valamit, hogy a lábasok látványától is depressziós lesz, annyira utálja a konyhát. Pedig remek szakácsnő volt, ezt az apja is tanúsította. Azt hitte, az anyja egyszerűen csak önző természet. Amikor egyszer megkérdezte, hogy neki miért nincsen testvére, csak elhárította a kérdést, és nem válaszolt igazán. Szerette az anyját. Megértette és elfogadta, hogy ilyen. Nem hibáztatta, sőt, amikor gimnazista lett, úgy gondolta, azért szomorú az anyja általában, mert zongoraművésznek készült, de az álmait nem valósíthatta meg, férjhez ment egy elfoglalt férfihoz, gyermeket szült neki, otthon maradt, és a zenetanítás nem adott teljes boldogságot. Együttérzett vele, és legszívesebben megvigasztalta volna.

Andy felemelte az arcát, és hagyta, hogy a vízsugár a patakzó könnyeit elmossa. Egész életében arra várt, hogy szeresse végre valaki. Hogy ő lehessen valakinek a legfontosabb. Még az osztálytársainak is képes volt bármit megtenni egyetlen jó szóért. A tanítójának egy dicséretért. Igyekezett, első lett mindenben. Kiválóan tanult, mert azt akarta, hogy szeressék. Iskolai, sőt egyetemi évei alatt is az egyedüli boldogságot Jess jelentette számára, a csokibarna labrador. Éveken át könyörgött érte, mire az apja meg tudta győzni az anyját, és engedte, hogy vegyenek egyet. Már a múzeumban dolgozott, amikor Jess elköszönt a földi világtól. Pontosan megjegyezte, hogy tizenegy évet, négy hónapot és tizenkét napot töltött vele. Ha esett, még most is az orrában érezte Jess elázott bundájának az illatát. Nélküle fuldoklott az otthoni levegőtlenségben. Az apja szerette, ezt tudta és érezte is. De soha nem tudott vele elég időt tölteni, ami kárpótolhatta volna az otthon sivárságáért. Ahogy telt az idő, az anyja az apjával is egyre elviselhetetlenebbül bánt. Egyszer ordítva vágta a fejéhez, hogy már rég nem is élne, ha nem ő lenne a felesége. Nem értette, hogy az anyja miről beszél, de ekkor döntött úgy, végleg elköltözik Londonba.

Egyedül maradt. Voltak barátai, de csak ők voltak. Mert nekik nem voltak rokonaik. Mindenki idő előtt meghalt, vagy meg sem született. A szüleinek is csak barátai voltak, de senkire sem tudott emlékezni, akiről azt mondhatták volna, hogy a gyerekkoruktól vagy ifjonti éveik óta ismerik egymást.

– Furcsa, hogy ez eddig fel sem tűnt – mondta maga elé Andy. – Bár az igazat megvallva nekem sok minden nem tűnik fel. Alaposan sikerült elsajátítanom azt a technikát, aminek a segítségével én is csak magammal vagyok állandóan elfoglalva. Mennyire igaza van ebben Marie-Anne-nak!

Az apja is csak magának élt, meg a hivatalának, minden idejét a munkája töltötte ki. Most lett világos, miért is nem igyekezett soha haza. Mire felkelt, már nem volt otthon, s esténként is csak későn látta, ha ugyan találkozott vele. Sokáig azt hitte, az ő szülei így boldogok, hiszen mindig kedvesek voltak egymáshoz. És most lehullott a titkukról a lepel. De miért? Miért hallgattak? Mi okuk volt erre?

Reggel a telefon csörgése ébresztette. Fürdőköntösben, a nappali kanapéján nyomta el az álom, de a feje még mindig zakatolt. Elgémberedett testtel igyekezett felegyenesedni, a nyaka rettenetesen fájt, alaposan elfeküdte, a háta közepe pedig egyenesen be akart szakadni. Yaakov hívta. Egyetlen pillanat alatt tért magához.

– Itt vagyok, mondd, hogy minden rendben! – szólt bele a telefonba.

– A legnagyobb rendben, Andy! Olyannyira, hogy Carla ma jól leszidott, amiért nem engedtünk be hozzá, és úgy kellett elmenned, hogy nem tudtatok beszélni. Hiába mondtam, hogy ugyan már jól volt, de még bódult, azt felelte, hogy akkor kötelességünk lett volna felébreszteni. Jól kikaptunk mind! Szóval minden a legjobb úton halad!

– A legcsodálatosabb hír ez! Be fogjuk pótolni, Yaakov, mondd meg neki, megígérem. Az összes külön töltött évet! Már én is alig várom! Mit mondanak az orvosok, mikor engednek el benneteket?

– Egy hét legfeljebb. Mi, a tábornok és én közben elmegyünk pár napra Amerikába. Nem lesz könnyű, mert most éppen van egy kis mosolyszünet...

– Miről beszélsz? – vágott a szavába Andy.

– Dina és Joel között.

– De hát miért?

– Dina tudomást szerzett a férjének a botanikus kertben végrehajtott kis magánakciójáról, ráadásul úgy, hogy a bőröndjéből előkerült valami levél, ami neki volt címezve, ezért aztán elolvasta, meg egy kulcs, mert Joel, miután minden rendben lement, megfeledkezett arról, hogy ezt odatette, így a felesége megtalálhatta, szóval az asszony holtsápadt lett az írás tartalmától, a tábornokot meg azonnal leültette és vallania kellett, mert a fülem hallatára azt mondta neki, hogy Joel, addig ebből a szobából a lábadat nem teszed ki, míg mindent részletesen el nem mondasz nekem.

Andy kuncogni kezdett.

– Ehhez még hozzájött az, hogy holnapután a tábornok és én New Yorkba repülünk egy ügy miatt.

– Szegény Dina!

– Hát, most kijutott neki is rendesen, azt mondta, Carla balesete után annyira ki volt már készülve, hogy a tudatba, hogy a férjével is történhetett volna valami hasonló, egyszeriben belehalt, és azt állította, hogy föntről nézett a saját holttestére vissza. Mindenesetre azért magához tért, mert az öreg erősen vakargatta a fejét egész nap, hogy ezt a New York-i utazást ezek után hogyan adja majd elő, ahogy mondta, a főnöknőnek. De azt is mondta, hogy muszáj lesz, úgyhogy minél hamarabb túlesünk rajta, annál jobb.

– Miért mentek? Van valami hír...

– Nem tudom, Andy, a részleteket nem ismerem.

– Hacsak nem, mégis...

– Nem, hidd el! Elmondanám. És nem szeretnélek emlékeztetni az ígéretedre...

– Nem is kell, Yaakov. Nem fogok többé kapcsolatba lépni vele, akkor sem, ha keres.

– Helyes.

– Ennyivel tartozom Joel Lewinsonnak.

– Nem, Andy. Magadnak tartozol ezzel.

– Köszönöm, hogy ezt mondod.

– Mikor mész haza?

– Nemsokára indulok. Úgy döntöttem, vonattal megyek. Tele a fejem mindenfélével.

– Elhiszem. Hívj, ha bármi miatt szükségét éreznéd.

– Köszönöm, Yaakov. Holnap beszéljünk. És Carlát ölelem. Dinát is! Az öreget pedig nagyon-nagyon szeretem. Kérlek, hogy ezt mondd el neki.

– Elmondom. Vigyázz magadra!

Ipswich Manor, Anglia, 1992

FÜLLEDT NYÁRI ESTE VOLT. Az elegáns társaság valamennyi tagja a ház előtt hosszan elnyúló teraszon keresett enyhülést a bőséges vacsora után.

A yorkshire-i húsos vesepuding tökéletes volt. A desszert sem hagyott senkit hidegen, trifle-t szolgáltak fel. Kevesen vállalkoztak ma már ilyen édesség elkészítésére. Mary Benson-Collins, noha a konyhában volt segítsége, maga is kitűnően sütött-főzött, bár bevallottan nem szeretett, ennek ellenére a süteményeivel is mindenkit elkápráztatott. Az egy napig kendő alatt szikkasztott vizes piskótát egy kevés whiskyben megáztatta, majd rétegenként ráhalmozta a frissen főzött, sötétbordó erdei gyümölcsös dzsemet és a vaníliás krémet, aztán állni hagyta néhány órát. Tálalás előtt közvetlenül a sütőben felmelegítette és alkoholos, jégbe hűtött tejszínhabbal a tetején adta fel az asztalra. A vacsoravendégek kiürítették az egész tálat. A gyerekek eton messt kaptak, amelyben nincs alkohol. Imádták az omlós piskótatésztára félgömb formában felhalmozott összetört, mézédes, sült tojáshabot, a belsejében friss eperkocsonyával, és cukrozott tejszínhabbal a tetején.

William Benson-Collins rágyújtott egy szivarra, a kávéját még bent elfogyasztotta. Kényelmesen üldögélt a csillagokat szemlélve a fonott karosszékében, amikor a barátja, Michael Heseltine mellételepedett a szófára.

– Mit szólsz az eredményekhez, Will? – kérdezte.

– Örülök, hogy megint mi nyertünk.

– Meglepett?

– Őszintén szólva egy cseppet sem.

– Nem? Pedig a közvéleménykutatások...

– Ugyan, Michael! – vágott a szavába. – Neked kéne a legjobban tudnod, hogy ez hogyan működik. Egy nagy párt vezető politikusa vagy. A kutató annak a győzelmét jósolja, aki többet fizet.

– Pedig valóban nem voltak jók az esélyeink. A gazdaság Thatcher után súlyos recesszióban van. A küszöbön állt a munkáspárti győzelem, nem vitathatod.

– Megfeledkezel Major rendkívül mutatós kampányáról.

– Amelyben azt állította, hogy ha a másik párt kerülne hatalomra, magasabbak volnának az árak és az adók? Ugyan, mindenki tudta, hogy komolytalan dolog ezt így kijelenteni.

– Tévedsz. Nem tudta mindenki. Az emberek a legképtelenebb dolgokat hiszik el leghamarabb. És, mint látjuk, tízmillión felüli szavazatot hozott ez számára, és persze ezzel együtt a mi számunkra is.

– Lehet, hogy igazad van. De a fontot akkor is nehéz lesz kivonni a spekulatív támadások kereszttüzéből.

– Meglátjuk. Ha elszigetelődünk, sokan kerülnek az utcára.

– Nocsak, megint politizáltok? – lépett melléjük Claire Heseltine. – Mike, lassan indulnunk kellene. Mindjárt tizenegy óra van. Megyek, előkerítem a gyerekeket.

Sandra Tilton, Ive Heseltine és Andy éppen az anyja cipőit próbálgatták a gardróbban, amikor az egyik felső polcról egy porosodó doboz került elő.

– Mutasd, mutasd! – visította Ive. – Látod, mondtam, hogy jöjjünk fel, egy csomó titkos dolog szokott lenni anya öltözőjében is! Persze fogalma sincs, hogy bejárok néha körbenézni. De szerintem nem neheztelne miatta.

– Á, ebben biztos nincs semmi különös – válaszolta Andy riadtan. – Anya nem szereti, ha a holmija között turkálunk. Le is kéne mennünk, mielőtt itt találna.

– Az én anyukám sem haragszik érte – szólalt meg Sandra. – A múltkor kifestettem magam, úgy vártam haza, csak nevetett, mert azt mondta, összevissza kentem mindent, de aztán megmutatta, hogy kell a rúzst rendesen használni. Viszont azt is mondta, hogy erre csak később lesz szükségem, mert még csak tizenkét éves vagyok. Hát nem tudom. Szerintem már most szükségem lenne rá, mert jó lenne, ha Paul végre úgy nézne rám a suliban, de sajnos, azt hiszem, Betty Clarence jobban tetszik neki. Mondtam ezt anyának is, azt felelte, hogy erre még ráérek. Mindegy. Azért Paul miatt nem akarok anyával vitatkozni. Szóval? Megmutassam nektek is, hogy hogy kell? Andy, hol tartja anyukád a rúzsát?

– A fürdőszobában, de oda most tényleg ne menjünk be.

– Akkor nézzük meg, mi van a dobozban! – mondta Ive, és kikapta Andy kezéből. Azonnal levette a fedelét, és izgatottan belenézett. – Régi fényképek! Ezt nézzétek! – kiáltott fel, és kiemelt belőlük egy kisebb köteget.

– Ki ez? Ő az anyukád? – tette fel a kérdést megilletődötten Sandra. – Nagyon szép!

– Igen – felelte kissé bizonytalanul Andy, ő is most látta először a képet. – Zongoraművésznek készült – mondta, és rábámult a fekete ruhába öltözött, nádszálkarcsú nőre, aki egy zongoránál ülve mosolygott a kamerába.

– Nem is hasonlítasz anyukádra – közölte Ive.

– Nem mindenki hasonlít – vágta rá Sandra. – Anyukámék is megmondták.

– Hát lehet. De az én anyukám meg azt mondta apukámnak egyszer a kocsiban, hogy érdekes, hogy Andy senkire se hasonlít – közölte Ive. – Mert például te is anyukádra hasonlítasz, Sandra.

– És ki még?

– Jó, én nem, mert én inkább az apukámra. De szóval mindenki hasonlít valakire.

– Szerintem ez egyáltalán nincs így, és nem is érdekes. Andy az osztályban a legszebb! Ezt még te is elismerted, Ive, nem tagadhatod le.

– Jó, nem tagadom. Igaz, ami igaz.

– Jé, ez meg az apukád? – tudakolta Sandra, a kezében egy másik fotóval.

– Jaj, de buta vagy! Nem látod, hogy ez egy esküvői kép? – csúfolódott az előbbi kioktatásért Ive.

– Jó, látom, csak itt még fekete a haja.

– Tudhatnád, hogy először mindenkié fekete – állapította meg Ive. – Aztán lesz csak szürke.

– Először is nem szürke, hanem ősz – vágott vissza a lebutázásért Sandra. – De az én apukámé például sose volt fekete, úgyhogy nem mindenkié – tette azután hozzá.

– Persze, hogy nem, mert vörös – vágta rá nevetve Andy.

– Igen, mert a nagymama ír. És az írek vörösek, ha nem tudnátok. Odanézz, mit találtam! Ez te lennél? – kérdezte Sandra.

Andy rámeredt a törött szélű fényképre. Az anyja volt rajta, ült egy kórházi ágy szélén, és látható szomorúság árasztotta el az arcát. A kezében egy picike pólyás babát szorongatott.

– Biztos itt születtél! – közölte Ive.

– Nem tudom, nem láttam még ezt a képet – válaszolta Andy.

– Én láttam az enyémet! De azon ott volt az apukám is, meg a nagymamáék, és mindenki mosolygott. Meg volt rajta egy csomó virág is – jelentette ki Ive.

Megreccsent a falépcső, a folyosó felől léptek hallatszottak. Kinyílt az ajtó és Mary Benson-Collins lépett be rajta.

– Ó, hát itt vagytok! Már mindenfelé kerestünk benneteket, tűvé tettük értetek a házat. No, de mondjátok csak, mit kerestetek ti az én gardróbomban? Megengedte ezt valaki? Andy?

– Anya, én tudom, hogy ezt nem szereted.

– Jól van. Biztos vagyok benne, hogy nem a te ötleted volt.

Sandra Ive-ra nézett és várt. Ive elfordította a fejét, és továbbra is szótlan maradt.

– Az enyém volt, Mrs. Benson-Collins – állt elő bátran Sandra Tilton.

– Semmi baj, bár valóban nem szeretem. Örülök, hogy megmondtad. Megdicsérlek érte.

– Megígérem, hogy mielőtt lefekszem, gyorsan mindent elpakolok.

– Nem szükséges most rögtön, ma vendégség van, majd holnap rendet rakunk. Mi az a doboz a kezedben? – változott meg hirtelen Mary Benson-Collins arcszíne.

– Hát legfelül volt...

– Tudom, hol volt! Ive, Sandra, menjetek le a mamátokhoz. Mindjárt megyünk mi is utánatok – mondta, és miután meggyőződött arról, hogy lementek a lépcsőn, becsukta mögöttük az ajtót.

– Andy, tudod jól, hogy ezt nem szeretem.

– Igen, anya.

– Kérem azt a dobozt!

Andy bal kezével előrenyújtotta a dobozt.

– Kivettetek belőle valamit?

Andy nem válaszolt. Lehajtott fejjel álldogált az anyja előtt. A jobb kezében, a háta mögött, még mindig a kisbabás fotót szorongatta.

– Válaszolj, ha kérdezlek!

Andy felemelte a tekintetét, és valamit motyogni próbált, de Mary Benson-Collins nem értette.

– Beszélj! Mi van a másik kezedben?

Andy engedelmesen előrenyújtotta a jobb kezét. Mary Benson-Collins dühösen meredt a fotóra.

– Anya, ez én vagyok? – kérdezte félénken Andy.

– Ne merészelj még egyszer kutatni a holmim között – csattant fel a hangja. – Megértetted? Ki lenne, ha nem te? Ha egyszer valamit megbeszéltünk, aszerint cselekedj! Szeretném, ha ezt nem kellene megismételnem!

– De Ive és Sandra is mondta, hogy az ő anyukájuk nem haragszik az ilyesmiért.

– Az az ő anyjuk, én meg a tied vagyok. És én ezt mondtam, mert azt akarom, hogy így legyen. Gyerünk, húzd fel a cipődet, és induljunk elköszönni!

Andy szeméből kicsordultak a könnyek.

– Nem is vagy az anyukám. Ezért nem szeretsz engem – suttogta szipogva.

Mary Benson-Collinst hirtelen tehetetlen düh kerítette hatalmába.

– Ne beszélj így velem! – emelte fel a hangját.

– A legjobb lenne, ha meghalnék, mert akkor sehogy se kéne veled beszélnem többé. Igaz? – nézett rá könnyben ázó szemekkel Andy.

Mary Benson-Collins ekkor előrelépett és pofon vágta.

– Menj a szobádba! Ne lássák, hogy sírtál. És apádnak egy szót se arról, hogy a gardróbomban jártál – mondta, és leszaladt a lépcsőn elköszönni a vendégeitől.

A VONAT LASSÍTOTT és befutott az állomásra. Reggel, az indulásnál, Andy még erős szorongást érzett, mintha a gyomrát markolta volna valami. Mostanra végre megnyugodott. Egyre jobban tombolt benne a vágy, hogy tiszta vizet öntsön a pohárba.

Ipswich Manor kertjét beborította a hó. Éjszaka sem állt el a havazás, és az idő sem melegedett. A felhők mostanra eloszlottak, és az előbújó nap fényében az apró, jeges kristályok vakítóan ragyogtak, amerre a szem ellátott. A teraszon a télre becsomagolt bútorok árválkodtak, csupán a kihelyezett madáretető körül látszott némi élet.

– Csakhogy itt vagy! – kiáltotta messziről az apja, és házikabátban egészen a kapuig szaladt Andy elé. Hosszan megölelte. – Gyere, már nagyon vártunk!

Az anyja éppen befejezte a terítést, és elésietett a hallba.

– Örülök, hogy épségben vagy. Jó kis napokat szereztél nekünk, mondhatom! De a lényeg, hogy rendeződtek a dolgok. Hadd nézzelek! Hú, de lefogytál!

– Mostanában nem nagyon voltam éhes – válaszolta nevetve Andy.

– No, akkor üljünk is asztalhoz. A kedvencedet főztem.

– Tényleg, anya? Ez aztán az igazi meglepetés!

Andy beszámolt az elmúlt pár hétről. Azonban a lényegről egyelőre hallgatott. Az ebéd valóban kitűnő volt. Amikor átültek a szalonba, úgy érezte, elég erőt gyűjtött, és elérkezettnek látta az időt, hogy őszintén beszéljen arról, amit megtudott.

– Kiderült – fogott hozzá a mondanivalójához –, hogy a lány, akinek majdnem a halálát okoztam, valójában a testvérem. Az ikertestvérem. S mivel nektek nincs másik gyereketek, akiről tudnék, ezért ezzel együtt az is kiderült, hogy nem ti vagytok a valódi szüleim.

A levegő egyszeriben megdermedt. Andy apja zavartan fészkelődni kezdett, az anyja kimért maradt, de látszott, hogy belül feszülnek az idegei. Ugyanakkor Andy mégis valamiféle megkönnyebbülést vélt felfedezni rajta. Az apja szólalt meg először.

– Igen. Ez valóban így igaz. És hidd el, nagyon sajnáljuk, hogy így alakult.

– Mit sajnálsz, apa?

– Félreérthető voltam, bocsánat. Azt sajnáljuk, hogy ezt így kellett megtudnod.

– Tehettetek volna azért, hogy ne így kelljen.

– Nos, a teljes igazság az, hogy nem tehettünk.

– Ne szabadkozz, William – szólt közbe Mary. – Megvolt az oka.

– Nézd, Andy, nekünk volt egy saját gyermekünk. Egy kisfiunk.

Andy az anyjára nézett. Látta, ahogy a szeme megtelik könnyel.

– Halva született – folytatta az apja. – Anyád emiatt rettegett még a terhesség gondolatától is, a szüléstől pedig végképp.

– Senki sem tudhatja, mit él át egy anya, kétnapi vajúdás után, amikor a halott csecsemőjét tartja a karjában – vette át a szót Mary Benson-Collins. – Senki sem tudhatja, csak aki átélte. Nem, nem bírtam volna ki még egyszer azt a kilenc hónap várakozást, és a szülést, hogy aztán ki tudja, hogyan végződik újra.

– Borzasztóan sajnálom – mondta Andy őszinte szomorúsággal a hangjában.

– Ezért döntöttünk az örökbefogadás mellett – mondta William.

– Ausztriában? – kérdezte Andy.

– Nos, igen, mert, mint tudod, éppen ott voltunk, nem sokkal azután, hogy a tragikus eset megtörtént. És szinte véletlenül adódott a lehetőség.

– Én nem akartam ilyen gyorsan – tette hozzá Mary.

– Én viszont tudtam, hogy ez az egyedüli megoldás, ha azt akarom, hogy anyádból ép ember legyen újra. És jól döntöttünk.

– Örülök, hogy nem bántátok meg.

– Hát hogyan bántuk volna? Hogy mondhatsz ilyet, édes kislányom!

– Persze, hogy nem bántuk meg – erősítette meg Mary. – Hogyan is bántuk volna?

A kinti világosság hirtelen szürkülni kezdett. Andy az órájára nézett.

– Indulnom kell.

– Ha szeretnéd, bevihetlek Londonba – vágta rá rögtön az apja.

– Köszönöm, apa, ne fáradj, elég, ha az állomásra kiviszel.

A váróteremben egy lélek sem volt. Kiírták, hogy a vonat tíz percet késik.

– Nyilván a havazás miatt – szólalt meg hosszú csend után az apja.

– Minden bizonnyal.

– Nem is emlékszem, mikor volt ilyen nagy hó errefelé.

– Egyszer. Még gimnazista koromban. Bár igaz, az később volt egy hónappal. Éppen karácsonykor.

– Andy, nehéz most bármit is mondani. Ami történt, mindnyájunknak fel kell dolgozni.

– Egyetértek veled.

– Kérlek, bocsáss meg nekem, anyád előtt nem akartam erről beszélni, talán egy napon majd megtudhatod a teljes igazságot.

– Még nem tudom? – kérdezett vissza meglepetten Andy.

– Nem. Mindenesetre annyit szeretnék tudni, hogy azt legalább láttad-e, mennyire igyekeztünk mindent megtenni érted?

– Te vagy anya?

– Mi a különbség?

– Nézd, apa, valóban mindent megkaptam. Sőt, többet is, mint amit valaki magának kívánhat. Jólétet, neves iskolákat, tudást és hátteret.

– Örülök, hogy így látod.

– De, tudod, lett volna valami, ami ennél sokkal fontosabb.

– Tudom, mit akarsz mondani. Hidd el, én nagyon szerettelek és nagyon szeretlek most is, és amíg élek, szeretni is foglak.

– Elhiszem. Bár ha anya mondaná ki ezt a mondatot, bevallom, kétkedve fogadnám. Miközben tudom, hogy szeret. Csak mégsem tudta legyőzni önmagát.

– Sajnálom, hogy nem tehettem többet. Nem volt rá módom. Próbáld megérteni anyádat.

– Megértem. És nemes dolog, hogy ezt mondod róla.

– Szerettem őt.

– Már nem?

– Sok minden megváltozott.

– Titkoltátok előttem, de láttam, milyen volt hozzád.

– Erre is megvan a magyarázat.

– Ahogy mindenre. Csak éppen nem lehet tudni.

– Kérlek, Andy, adj időt mindnyájunknak.

– Rendben van, apa. De azt soha ne kérd tőlem, hogy belássam, miért kell egy élő gyermeknek egy halott újszülöttel versenyezni évtizedeken át az anyja szeretetéért. Még ha nem is vér szerinti gyermeke. Úgy látszik, nem tudtam a veszteségért őt kárpótolni. De ez nem rajtam múlt.

– Nem, valóban. De annak mégis örülök, hogy úgy érzed, mi mindent megadtunk neked.

– Igen, úgy. Két dolgot kivéve. Az őszinteséget és az igaz szeretetet.

London, Anglia

A REGGEL ISMÉT SZÖRNYŰ VOLT. Pár órára sikerült csak vízszintesbe kerülni, de most legalább a hálószobában. Andy sokáig ébren volt. Nehéz döntéseket kellett meghoznia.

Yaakov megint telefonált, elmondta, hogy Carla tegnap többször felkelt, és sétálgatott a szobában. Beszámolt róla, hogy vettek egy nagy levegőt, és Dinának elmondták az utazást, aki megbocsátott Joelnek, és kérte, hogy mindennap beszéljenek. Megfenyegette az öreget, hogy ha erre nem hajlandó, megkéri Zarah-t, hogy szóljon Cesarénak, és meglátja, hogy szégyenszemre megfigyelés alá helyezteti, mert meg kell végre értenie, hogy nem húszévesek, és ő most már egyre nehezebben viseli az értük való aggódást. És – folytatta Yaakov nevetgélve – közölte, hogy vegye komolyan, amit mondott neki, mert nem tréfál.

Andy, miután kijött a fürdőszobából, elintézett néhány telefont, ivott egy kávét, aztán leült az íróasztalához, és a papírjai között keresgélt. Már majdnem feladta, amikor végre sikerült előhalásznia a legalsó fiók mélyéről azt a dossziét, amire szüksége volt. Bekapcsolta a számítógépét, nehezen indult, mert hosszú perceken át ömlöttek az olvasatlan levelek és üzenetek. Amikor végre kitisztult a kép, megírt egy levelet a múzeumnak, de egyelőre nem küldte el.

Öltözni indult. Hosszan tanakodott a nyitott szekrények előtt, alig volt olyan ruhája, ami ebben a farkasordító hidegben alkalmas lett volna. Kocsival nem mehetett, vastagon borította a hó, és semmi kedve nem volt lapátot venni a kezébe. Biztos volt benne, hogy a taxitársaságnál nem fogják felvenni a telefont, így busszal meg metróval kell közlekednie, ezért valami igazán meleg holmi után kutatott. Végül egy szűk, katonazöld kordbársony nadrágot választott, térdig érő, bélelt, dióbarna csizmával, felülre pedig egy vastag, kézzel kötött, rozsdaszínű gyapjúgarbót húzott. A haját néhány mozdulattal feltornyozta. Kivette a dobozából az aranykeretes napszemüvegét, feltette, és elégedetten pillantott a tükörbe.

– Tényleg jobban néz ki minden, ha az ember elég sovány hozzá – állapította meg elmosolyodva.

Belebújt a vörösrókaprémes télikabátjába, és a dossziéval a hóna alatt kilépett a lakásból.

Nem messze a Piccadillytől, egy kevésbé forgalmas keresztutcában bújt meg a sok csillogó kirakat között a Bartholomy and Brothers irodája. Vékonyka csengettyűhang jelezte Andy érkezését, amikor benyitott a tágas fogadótérbe. Tanácstalanul körbenézett, nem látott senkit. A helyiségben szépen elrendezett, antik bútorok álltak, középen egy hatalmas, faragott lábú íróasztal, melyet két oldalról dohányszínűre kárpitozott bársonyszékek vettek közre. A falakon széles blondel keretbe foglalt festmények lógtak, Andy azonnal kiszúrta, hogy egy-egy értékesebb alkotás is megbújik közöttük. A szebb időket látott régi szőnyeget az asztal körül vizes lábnyomok borították. A hátsó részt elválasztó posztófüggöny mögül néhány pillanat múlva egy molett, kékes árnyalatúra festett hajú, idősebb nő lépett ki, széles mosollyal az arcán.

– Jó napot! Miben segíthetek? – kérdezte, miközben a szárán színes kövekkel díszített szemüvegét igazgatta.

– Jó napot! Andy Benson-Collins a nevem, én telefonáltam ma reggel.

– Á, értem – mondta a nő. – Margaret Peabody vagyok, ősidők óta az irodavezető, velem beszélt – mutatkozott be egy szuszra, miközben előrenyújtotta a kezét. – Jöjjön, foglaljon helyet! Elkérhetem a kabátját?

– Hogyne, köszönöm – válaszolta Andy. Nem állta meg, hogy oldalról szemügyre ne vegye Mrs. Peabodyt. Méretre készített, kagylóházszürke, szegélydíszes, Chanel utánzatú buklé kiskosztümöt viselt, alatta a gallérjánál nagy masnis, pávakék selyemblúzzal. A nyakába többsoros majolika gyöngyöt és láncot függesztett, a fülében vékonyka aranyszáron egy-egy gyöngyszem himbálózott, a karkötői pedig vidáman csilingeltek minden mozdulatára. Rózsaszínű rúzst tett fel, láthatóan nagy gonddal, jeges, vízszínű szemét pedig halványkék árnyalatú selyemporral emelte ki. Andy akaratlanul is jókedvre derült a látványától, mely egy pasztell vattacukor és egy antik ékszeres dobozka szerelmi házasságára emlékeztette.

– Nos, elhozta a papírokat? – kérdezte Mrs. Peabody, és foglalkozása komolyságának teljes tudatával helyezkedett el a székében.

– Igen. Minden benne van. Még a látványtervek is, amelyeket a lakberendező készített két évvel ezelőtt.

Mrs. Peabody fellapozta a dossziét. Sokáig és szótlanul nézegette.

– Ez valóban csodás lakás! És pont az a méret, amit könnyű lesz eladni.

– Ennek örülök. Végül is nem sürgős, a legjobb árat szeretném érte kapni.

– Ó, erre minden esély megvan. Ragyogó helyen van, a ház sem régi. És tudja, sok mindent láttam már. De ez a lakás igazán elragadóan fest.

– Köszönöm. Igyekeztem mindent beleadni.

– Az látszik.

– Teljes berendezéssel árulom. Minden megvan benne, még ágyneműt sem kell szinte vennie annak, aki beköltözik. Szerettem benne élni. De csak a legfontosabb személyes tárgyaimat viszem innen magammal.

Mrs. Peabody figyelmesen hallgatta Andyt, és miközben a lakásáról beszélt, folyamatosan az arcát fürkészte.

– Andy, megengedi, hogy így szólítsam?

– Persze – válaszolta mosolyogva.

– Természetesen szólítson ön is Margaretnek. Szóval nem tartozik rám. És a munkaadóim üzletét sem kívánnám ezzel rontani. De megkérdezhetem, hogy ha ennyire szereti, miért kell eladnia? Mert megérné megtartani, ha csak egy mód van rá. A londoni ingatlanárak már nem évről évre, hanem hónapról hónapra emelkednek. Üzletnek sem rossz. És maga mondta, hogy nem sürgős. Persze, ha tolakodónak tartja a kérdésem, bocsánatot kérek. Valóban nincs hozzá közöm.

– Dehogy, inkább nagyon kedves. De ez egy hosszú és nagyon fájdalmas történet.

– Ó, értem. Ha jól sejtem, szerelmi csalódás áll a döntése hátterében.

Andy elmosolyodott.

– Igen. Többek között az is.

– Értem. Mindenesetre tapasztalatból mondom, hogy az ilyesmit nem szabad elhamarkodni. Később az ember megbánhatja.

– Nem, nem fogom. A helyzet az, hogy valaki másba szerettem bele.

– Á, úgy érti, egy másik emberbe?

– Nem. Úgy értem, mást hittem arról, akit szerettem.

– Már nem szereti?

Andy hallgatott. Mrs. Peabody folytatta.

– Figyelje csak meg, Andy, minden ember azt akarja, hogy a másik önmagáért szeresse. Ugyanakkor álarcokkal járkál, ködösít, hazudik, mert fél, hogy a másik soha nem fogja elfogadni úgy, ahogy van, s emiatt előbb vagy utóbb a párját is szerepjátékra kényszeríti. Vagy ha erre mégsem lenne hajlandó, akkor továbbra is küzdenie kellene azért, hogy bebizonyítsa, képes a másikat olyannak szeretni, amilyen. Csakhogy még úgy sem éri el a célt, mert az illető egyre jobban megretten az őszinteségtől, és végleg bezárkózik előtte. Azután egy napon, aki eleinte derekasan küzdött, feladja, és ő sem figyel többé úgy a másikra. Ezért soha nem is ismerik meg egymást, míg idővel mindketten belefáradnak a színjátékba. A darab pedig nagyon hamar véget ér.

– Nahát, különös, de valóban ez történt.

– Mindig ez történik! – mosolygott önelégülten Mrs. Peabody. – Inna velem egy csésze teát?

– Nem szeretném feltartani.

– Ugyan! Ha ön ráér, szívesen! Ebben az ítéletidőben a kutya sem teszi be a lábát az irodába. És úgy érzem, mert a koromnál fogva akár az anyja is lehetnék, elkelne most önnek néhány mondat, ami a dolgokat más megvilágításba helyezi. A szülei élnek még, remélem. Velük nem tudott erről beszélni?

Andyt hirtelen elfogta a rosszkedv. Elkomorodott.

– Nem.

– Ó, szörnyen sajnálom.

– Úgy értem élnek, csak nem olyan a kapcsolatunk, hogy ilyesmit megvitathatnánk.

– Ez bizony nagy kár. Felteszem a teavizet – mondta Mrs. Peabody, és eltűnt a függöny mögött.

Andy elgondolkodott azon, amit Margaret mondott. Valóban. Ha az ember megérzi azt, hogy valami kisiklani készül a párkapcsolatában, hosszú időn keresztül figyeli azt, akit szeret. Aki egykor sokat, sőt mindent jelentett. Azután azon kapja magát, hogy bár ő végig ugyanaz maradt, de valahogy már mégsem ugyanolyan. Majd egy napon úgy érzi, hogy aki nélkül nem tudta volna az életét elképzelni, megváltozott. S egy idő után nem tehet mást, búcsúznia kell.

Néhány perc elteltével Mrs. Peabody egy nagy tálcával tért vissza. Kitöltötte a teát, és a csészét Andy felé nyújtotta.

– Mesélne a terveiről egy kicsit? – kérte barátságosan Andyt.

– Pillanatnyilag nagy dolgokról nem tudok beszámolni. Túl akarok ezen lenni. Nagyon sok minden történt egyszerre. De nem szeretném ezzel untatni.

– Egyáltalán nem untat.

– Köszönöm, hogy segíteni próbál.

– Nem tudom, hogy az segítségnek nevezhető-e, ha megpróbálom megakadályozni abban, hogy butaságot csináljon, még ha most nem is lát más kiutat.

– Nos, nem is tudja, milyen nagy segítség! Ugyanakkor már eldöntöttem. Szeretem, de többé nem tudnék benne élni.

– Így egészen más.

– Dióhéjban annyit a körülményeimről, hogy a szüleim jól állnak. Pontosabban most derült ki, hogy nem ők az igazi szüleim.

– Ó!

– Viszont egy véletlen folytán rátaláltam a testvéremre, aki egy másik országban él, és harminc évig nem is tudtunk egymás létezéséről.

– Ó!

– Úgy vélem, legjobb lenne, ha odaköltöznék. Az ő családi élete kiegyensúlyozott. És ez most rám férne.

– Valóban, ez helyes döntésnek látszik.

– És zátonyra futott a szerelmi életem is, mert akivel eddig együtt voltam, és mindennél jobban szerettem, elhagyott, amikor lebukott előttem, hogy bűncselekményeket követett el. Ez történt.

– Nos, elég tekintélyes méretű ez a dióhéj, be kell látnom. Tehát ezek szerint valamire rátapintottam. Mégpedig, úgy tűnik, nagyon erősen.

– Nagyon. És, hogy őszinte legyek, most nem is tudom, hogy az életem rendbetételéhez hogy fogjak hozzá. Egyszerre csúszott ki minden a talpam alól, ami így vagy úgy a biztonságot jelentette. Még ha illúzió is volt. És egyszerre vált köddé, amiért úgy éreztem, érdemes.

– Van, hogy rosszul mennek az ember dolgai. Hiába próbálja kézben tartani az irányítást, a kísérletei káoszban érnek véget. És ez általában akkor fordul elő, ha valaki magát túlságosan alárendeli annak, akit szeret, és így nem marad másra ereje. Önnel nem ez történt véletlenül?

– De. Alárendeltem magam. Mindenben és feltétel nélkül.

– Tehát kiengedte a kezéből az életét. Mert nem tudta a sajátját önmagáért értékelni.

– Talán igaza van, hogy nem eléggé.

– Pedig ezt meg kell tanulni. Fontos felbecsülni önmagunkat, amikor rendben mennek a dolgok. Hogy nem függünk mástól.

– Már kezdem látni. De átkozottul nehéz, amikor úgy érzem, tehetetlen vagyok, mert becsaptak.

– Sajnos van, hogy az embert kihasználják, mert bedől a hazugságnak. De más ezt nem teheti jóvá. Az sem, akit szeretünk. Mert nem tudhatjuk, szerete ő annyira, hogy ezt megtegye értünk. Ezért kell megtanulni magunkban bízni.

– És ha egyszer csak elvesznek a szemünk elől a dolgok, azt látjuk, hogy a másikban kiapadtak az érzelmek, és ezáltal mi is csak elviselhetetlen hiányt érzünk legbelül?

– Akkor fel tenni magunknak a kérdést, hogy mihez kezdhetünk a bennünk maradt szerelemmel.

– Gondolom, legjobb, ha új utakra indulunk. Ahogy én is ezt teszem.

– Pontosan. Csak közben most már legyen gondja arra is, hogy menet közben megtanulja értékelni magát, és azt, amivel rendelkezik. És bízzon magában! Bízzon abban, hogy ön tudja a legjobban, mire van szüksége. S amikor már biztos benne, csak akkor döntsön a saját sorsa felől. Bárkit, bármennyire is szeret, csak ebben az esetben mondjon igent bármire. Ha erről megfeledkezik, és lemond önmagáról valaki más érdekében, veszíteni fog. Ez törvényszerű. És a legvégén magára marad.

– Megértettem.

– A lakást persze beveszem a nyilvántartásba. De egyelőre nem rakom ki. Bármikor üzenhet, hogy mi történjék vele a továbbiakban. Még egy csészével?

– Nem, köszönöm, most már tényleg mennem kell. Nagyon sokat jelentett ez a beszélgetés. Van min gondolkodnom.

– Igen, van – mondta Mrs. Peabody, miközben elővette Andy kabátját. – Látom, most még szomorú és elkeseredett. De holnap reggel, amikor újra ugyanúgy kelt fel a nap, rájön, hogy minden egy okból történik önnel. A tulajdon boldogsága érdekében. Nekem elhiheti.

– Elhiszem – felelte mosolyogva Andy. – És mindent köszönök.

Mrs. Peabody egészen az ajtóig kísérte. Majd kilépett a lépcsőre, és sokáig figyelte a távolodó lányt. Andy a sarokról visszanézett és intett felé, aztán elnyelte a forgatag.

A BEJÁRATNÁL AZ ŐR KEDVESEN köszöntötte, és kinyitotta előtte a mágneszáras ajtót. Andy rámosolygott.

A vastag kőfalak között még hidegebbnek érezte a levegőt, mint odakint. A restaurátorok folyosóján végighaladva ismerős szag csapta meg az orrát, szerette a nitrát festékoldó szúrós aromáját. Felszaladt a lépcsőn a második emeletre, és benyitott az igazgatósági titkárságra. Ebben a pillanatban Sir Leonville jelent meg az ajtóban.

– Magának fogalma sincs arról, mennyire vártam már vissza! Jó napot! De örülök, hogy megint itt van, elviselhetetlenül hosszú volt ez a két hónap maga nélkül!

– Ha az ember alkotni akar, akkor nem tűnik ez annyira hosszúnak. Sőt, igen gyorsan eltelik!

– Jöjjön be az irodámba. És közben meséljen! Milyen volt? Olvastam Rómáról, hogy mekkora volt a siker, hallottam híreket Tel-Avivról, persze mintha ott emlegettek volna valami fennakadást, de végül csaknem kormányszintű rendezvény kerekedett a kiállításából, és gondolom, mostanáig pihent végre egy jó nagyot!

Andy megnyugodva hallgatta, hogy Sir Leonville mit sem sejt az elmúlt hónapjáról.

– Igen, mindenhol nagy siker volt. Az ember nem is gondolná, milyen sokakat érdekel a kortárs festészet. Mondhatom, hogy élményekkel gazdagon tértem vissza.

– Ez pompás! Nagy híreim vannak, Andy! Alfred Rutlidge lemondott az ön javára egy jövő hónapban induló ásatásról. Már éppen kerestetni akartam.

– Alfred Rutlidge? De hiszen egy tollat se adott oda soha senkinek, ha azt feltételezte, hogy arra még szüksége lehet! Nahát! Miket kell megélnie az embernek! Háttérbe szorította a saját érdekeit? Hogy fordulhatott ez elő? Most komolyan elkezdtem aggódni az egészségéért!

Sir Leonville felnevetett.

– A British Museumnál az egyetlen számításba vehető ellenfele volt mindig is. Belátom. No, felesleges aggódnia, még ha tréfából mondta is, mert azért nem teljesen magától mondott le.

– Volt egy ilyen sejtésem.

– Rávilágítottam, hogy ez a feltárás az ön következő tudományos fokozatához milyen mértékben lenne elengedhetetlen. És egyúttal emlékeztettem arra is, hogy pillanatnyilag ön az egyetlen kompetens konzulens a múzeumnál, aki az ő nagydoktorijában a segítségére lehet. Ugyanis Mezopotámiáról értekezik majd.

– Nocsak. Ezt nem is tudtam!

– Hát, ugye, aki sokáig távol marad...

Ha tudná az igazgató úr, gondolta magában Andy, mennyivel szívesebben lettem volna itt! De nem szólt egy szót sem.

– Igazgató úr – szólalt meg elkomolyodva Andy –, szomorú hírt kell önnel közölnöm.

– Megrémít!

– Nem kerülgetem a forró kását. Szeretném beadni a felmondásomat.

Sir Leonville meg sem bírt szólalni. Az arca egyre pirosabb lett.

– Alfred Rutlidge megtarthatja a munkát. És persze konzultálok vele, ha igényli, ezt feltétlenül mondja meg neki.

– Hogyan? Felmond? Itthagy engem?

– Nagyon sajnálom.

– Sajnálja? Hogy teheti ezt velem? Maga az egyik legjobb műtörténészem! Az én nevelésem! Az én iskolám! Maga az egyik, ha nem a legjobb régészem! A világon mi vagyunk az elsők a Tigris–Eufrátesz-közi kutatásokban és a terület tudományos munkáiban, és ezt magának is köszönhetjük. A British Museum végre a régi fényében csillog! És akkor közli velem, a több hónapos alkotói szabadsága után, hogy valaki elcsábította? Ki volt az? Követelem, hogy azonnal mondja meg, ki ajánlott magának és micsodát! És természetesen előrebocsátom, hogy minden valószínűség szerint kitekerem az illető nyakát!

– Nem ajánlott senki semmit.

– Akkor meg végképp nem értem. Bocsásson meg, de ezek szerint nyilván megbolondult.

Andy hosszan nézett a feldúlt Sir Leonville-re, aki időközben felpattant, és megállíthatatlanul rótta a köröket a szobában.

– Kérem, ne haragudjon rám – esdekelt hirtelen az igazgató. – Elragadtattam magam. De úgy éreztem, kirántották a talajt a lábam alól.

– Ismerem ezt az érzést. És természetesen eszem ágában sincs haragudni. És igaza van. Tényleg majdnem megbolondultam.

– Mi történt? Baj van?

– Semmi értelme, hogy beszéljek róla, és felkavarjak megint mindent. Higgye el nekem, a döntésem kizárólag magánjellegű okok miatt született, semmi köze önhöz vagy a múzeumhoz.

– Ó, rettenetesen sajnálom.

– Én nemkülönben.

– Tehetek önért valamit?

– Igen.

– Mit? Bármit!

– Hogy most elenged. Nem szeretnék az okokról beszélni. De fogadja el, hogy pillanatnyilag magányra és nyugalomra van szükségem ahhoz, hogy fel tudjam dolgozni az elmúlt időszak történéseit.

– Ez igen súlyosnak hangzik.

– Az. Hátborzongatóan az. És éppen ezért többé nem is szeretnék beszélni róla. Soha többé, senkinek. Még önnek sem. Elégszer megtettem.

– Le vagyok sújtva. De természetesen megértem. A felmondását pedig nem fogadom el.

– Pedig nem jövök vissza.

– Egyelőre nem. De egyszer vége lesz ennek is, ahogy mindennek.

– Remélem. Új életre vágyom.

– Én ebben nem akadályozom meg.

– Akkor hogyan?

– Nézze, Andy! Pár évem van a nyugdíjazásomig. Addig magát a múzeum állományában tartom. Fizetés nélkül. Senkit nem károsítok meg ezzel.

– De...

– Semmi de! Ha újra jól lesz, és folytatni akarja, így könnyebb lesz.

– De nem hinném, hogy valaha visszajönnék Londonba.

– Nem is kell! Maga tudja legjobban, hány helyen a világon várják tárt karokkal a tőlünk érkező szakembereket! És a British Museum munkatársa mindenhol előnyt élvez a máshonnan jelentkezőkkel szemben. Ezt tartsa észben, mielőtt butaságokat csinál. Az élet nem áll meg és nem múlik el attól, hogy viharfelhők vonultak át a fejünk felett, és alaposan eláztunk. Él, és egészséges. Ez a legfontosabb, mert így bármit megtehet.

– Köszönöm. De miért ilyen nagylelkű velem, amikor cserben hagyom?

– Először is nem hagy cserben. Másodszor mondhatnám erre azt, hogy a legnagylelkűbb dolog a hálátlanság elfogadása, de ez nem lenne részemről sportszerű. Ugyanis itt nem erről van szó. Hanem arról, hogy valami olyasmi történt a magánéletében, ami képtelenné teszi a folytatásra. Pillanatnyilag. Hangsúlyozom, pillanatnyilag! Én az apja is lehetnék, ha a koromat nézzük. Szeretem magát, Andy. A lányomat sem szeretném jobban.

– Könnyen beszél, mert fiai vannak.

– A kisebbiket is megakadályoztam annak idején, hogy tönkretegye a jövőjét egy csalódás miatt. És ugyanúgy kötelességem megakadályozni most magát is, hogy egy megalapozatlan döntéssel elvágja a jövője útját.

– Hálás vagyok, nem is tudja elképzelni, mennyire.

– És még egyszer, ne haragudjon, hogy üvöltöztem magával. Csak hirtelen azt hittem, valaki elcsalta mellőlem.

– Sir Leonville, ismer engem. Nem vagyok érzelgős, és ritkán beszélek arról, amit érzek. De ön mellől engem senki, semmilyen ígéretekkel nem tudna elcsábítani. Erre ha kell, megesküszöm.

– Köszönöm, ezt, bevallom, jólesik hallani. Na, éppen ezért teszem én is, amit teszek. Most szomorú és megviselt. De megígérem, hogy előbb-utóbb minden rendben lesz. És holnap reggel, amikor látja, hogy a nap ugyanúgy kelt fel, mint máskor, ráébred, hogy az életben egyetlen céllal történnek meg velünk a dolgok...

– ...a tulajdon boldogságunk érdekében – vágott a mondatába Andy.

– Pontosan. Honnan tudta, hogy ezt akarom mondani?

– Mert alig néhány órája is ugyanezt mondta nekem valaki.

MÁSODIK RÉSZ

New York, Amerikai Egyesült Államok

LEWINSON TÁBORNOK ÉS YAAKOV a két felső vendégszobában kényelmesen berendezkedtek. A modern, kocka formájú ház már állt, sőt az igazán nagy munkákkal mindenhol elkészültek, hála Kimberly akaratos szívósságának, bár a berendezés néhol még hiányos volt, és a legalsó szint befejezése is váratott magára.

Cesare és Kim szerencsésen jutottak egy régi, lebontásra váró lakóépülethez New York keleti részén, Brooklynban, a Bergen Beach 71. utcájában. Mindig is ilyen otthonra vágytak! A víz közelségét is nagyon szerették, de hogy egy óriási város minden előnyét élvezve, mégis viszonylagos elszigeteltségben, zölddel körülvéve élhettek, ezt egyenesen megfizethetetlennek tartották. Közel volt minden. A repülőtér mindössze félórányira, ami fontos volt Cesare sok vendégszereplése miatt. Isának az iskola és Adamnak az egyetem busszal nagyjából húsz percre. Az operaházhoz kellett többet utazni, de Manhattanbe is egy óra alatt be lehetett érni.

Cesare büszkén vezette körbe a vendégeket.

– Az alsó szinten lesz majd, ahogy Kim mondja, a ház lelke, a tárolók, a mosókonyha, a szárító és a vasalószoba, a gépház és egy aprócska személyzeti helyiség, vécével és kicsinyke fürdővel, meg természetesen a garázs, és itt kap helyet a fiataloknak egy dühöngő, biliárdasztallal, meg egy borospince bárpulttal, mögötte egy szauna tusolóval és egy gőzkabin – sorolta. – Isa szeretne egy pezsgőfürdőt is, aminek az ajtaja a hátsó kertre nyílik, a helye meg is van, de erre majd még gyűjtenünk kell. A középső szinttel majdnem teljesen elkészültünk – mondta, miközben a lépcsőn felfelé tuszkolta a vendégeket –, végül is ez a legfontosabb! – tárta szét a kezét vidám arccal. – Itt van a konyha, a belőle nyíló étkező és a nappali, a bejárattól balra pedig a hálószobák, szám szerint négy, ugyanannyi fürdőszobával.

– Ez valóban tökéletes! – hagyta helyben a tábornok a szemle után. – Akár egy hercegi palota!

Aztán Cesare még elmondta, mennyire örült, hogy Zarah közbenjárásával meg tudta győzni őket, ne utasítsák vissza a meghívásukat, és egy személytelen szálloda helyett élvezzék inkább a vendégszeretetüket. – Most már akármi is történjék, rokonok lettünk! – tette hozzá nevetve.

– Sajnálom már, de az igazat megvallva, nem kezdődött ennyire jókedvűen az ismeretség közöttünk – közölte a tábornok.

– Hát nem. Egyformán szörnyű volt az a délelőtt mindenkinek. Elevenen emlékszem azokra a percekre.

– Én is! Kiszaladt az erő a lábamból, amikor azt a fotót megláttam, pedig ilyesmi nem nagyon szokott velem előfordulni.

Másnap reggel korán indultak. Cesare vállalta a fuvarokat. Yaakovot elvitte a megadott címre, egy irodaházba, azután a tábornokkal a Linden bulvár és a Rockaway sugárút kereszteződéséhez ment. Behajtott a sarkon álló fánkbolt parkolójába, és megvárta, amíg Lewinson felcsenget a mellettük álló tizennégy emeletes, vörös lakóház kapuján. Amikor látta a tábornokot eltűnni a lépcsőházban, kitolatott, és a Metropolitan felé vette az irányt a próbájára.

Lewinson a tizedikre ment fel, a liftből kilépve körülnézett, merre találja a 104-es lakást. Régi cimborája már a nyitott ajtóban állt, és hátát a falnak támasztva várta.

– Erre, öregem! Itt vagyunk! – kiáltott a tábornok felé.

– Örülök, hogy újra látlak!

– Én is! Kerülj beljebb!

A lakás csaknem üres volt. A belső helyiségben, a foltos padlószőnyegen néhány szék állt rendezetlen összevisszaságban, a falnál pedig egy kisebb polcos szekrény, rajta egy öreg kávégéppel. Az asztalon több telefon és egy nyitott laptop hevert.

– A főhadiszállás – mondta nevetve Jerom Blitzman, és körbemutatott a kezével.

– Megteszi. Volt már rosszabb is – válaszolta vigyorogva Lewinson.

– Nem hittem volna, hogy itt találkozunk újra.

– Én sem. Mióta vagy Amerikában?

– Pár hete. Rómában meleg lett a helyzet, a Vatikánban Berdanottiék elkezdték felgöngyölíteni a szálakat.

– Járt nálam is.

– Tudok róla. Aztán még mielőtt eljutottak volna hozzám, a parancsnok jobbnak látta, ha egyelőre kivonom magam a forgalomból, és eltűnök szem elől. Így helyeztek a tengerentúlra. Száműzetésbe.

– Ne így fogd fel, Jerom! Most itt van dolgod, és kész.

– Ahogy van is. Hallottam az esetről. Iszonyúan sajnálom, öregem. De a lényeg, hogy most már rendben lesz, igaz?

– Rendben. De tudod, Jerom, én nem akarom, hogy a lányom többet ilyen veszélyes dolgokat csináljon. Valamit ki kell találnom. Dina egyre rosszabbul viseli ezeket a helyzeteket. És igaza van, nem vagyunk már húszévesek. A végén még belebetegszik.

– Carla Lewinsont nem lesz könnyű befolyásolnod, még neked sem.

– Nekem mondod? Á, arról le kell tenni, hogy egyenesen megkérem, aztán ő jó kislány lesz és felhagy azzal, ami eddig az élete volt. Most gyógyul. Ja, nem is mutattam be! Yaakov, gyere! Jerom, még nem ismered a srácot, vele jöttem, új tiszt a szolgálatnál. Harcedzett, háborúban volt. Elhatároztam, hogy hozzáadom a lányomat.

– És a srác már tud róla?

– Hova gondolsz!

– Még nem?

– Jaj, Jerom, hát persze, hogy tud róla. Ő akarja igazán!

– És Carla?

– Hát azt nála nem lehet tudni. De ha most ezt a fiút is kikosarazza, esküszöm, hogy eltángálom! – jelentette ki a tábornok bosszúsan. – Na, mindegy, nem akarlak én a magánügyeimmel traktálni, dolgozzunk! Mit tudunk róla?

Jerom Blitzman a helyzet ismertetésébe fogott.

– Brian Scott végül hamis útlevéllel, Mr. Callenként, Venezuelán keresztül bejutott Amerikába. A caracasi repülőtérről jelezték, mikor érkezik. A legújabb papírjait Dustin Craig névre állították ki. Az illető nagy valószínűséggel halott. Két héttel ezelőtt utazott el, de a hozzátartozói még nem aggódnak, mivel a fickó egy hátizsákkal indult Ázsiába, és egyelőre várják, hogy jelentkezzen. Szóval a bandának nem sok ideje maradt, mert ha továbbra sem ad hírt magáról, és bejelentik az eltűnését, és az a rendőrség nyilvántartási rendszerén átfut, Brian Scott a legkisebb ellenőrzésen is fennakadhat.

– Ez szép. Tudjuk, hogy hol van most?

– Igen. Megfigyeljük és követjük. Aki él és mozog, rajta van. Egy külföldi házaspár által bérelt lakásban húzta meg magát, nem messze innen, a Brookdale kórház mögötti gettóban, a Hegeman sugárúton.

– Remek! Települtetek?

– Nem volt egyszerű. Bebetonozta magát. A csapat a szemközti parkolóban várta, hogy öt percre kitegye a lábát. Aztán amikor ez megtörtént, bementünk.

– És az amerikaiak?

– Alszanak. Ahogy szoktak.

– Keresték már? Felvették vele a kapcsolatot?

– Hát, ezért is vártunk téged nagyon. Holnap késő délután felveszik a ház előtt. Kocsit küldenek érte. De részleteket nem tudunk. Az üzenet a telefonjára jött, a szám már nem létezik.

– Vélemény?

– Konkrét cselekményt terveznek.

– Ebben az esetben nem tudjuk elkerülni, hogy bevonjuk az amerikaiakat.

– Elintézed?

– El. De a részletektől megkímélem őket. Azt mondom, fülesünk volt. És feltétel, hogy benne tartanak minket is az akcióban.

Az idős férfi káromkodva rúgta fel az üres üvegeket a szobában. Kiment a konyhába, és csörömpölve kutatott utánpótlás után.

– A francba – dünnyögte. – Remélem, ma hoznak egy kis pénzt végre. Két hónappal tartoznak.

A szétszóródott szemétből egy whiskysüveget halászott elő, kihúzta a dugóját, és a benne maradt pár cseppet mohón szürcsölni kezdte. Fél kézzel tartotta, összefogva a zakóját, gomb időtlen idők óta nem volt már rajta, miközben a fiókból egy darab spárgát vett elő, azután a derekán azzal összekötötte. Fázott. A házban tavalyelőtt állt le a kazán, az ablakok sem zártak rendesen. Évek óta nem nyúltak itt semmihez.

Végigtapogatta az elzsírosodott nadrágja zsebeit, és megállapította, hogy a cigarettája is elfogyott. Félrehúzta a függönyt, és kinézett az ablakon. Esett. A szürkületben az utcai lámpák fényében ezüstös csíkokat húztak maguk után a lezuhanó vízcseppek.

Régóta nem gondolkodott már semmin. Egykor jó állása volt, röviddel azután, hogy Amerikába jött, megvehette ezt a kis házat. A kutatóintézet hitelt is adott hozzá. Aztán George, a barátja, belevitte a rosszba. Azt mondta, biztonságos. Tuti üzlet, nem kell tartani semmitől. Sokáig működött is a dolog, senki nem jött rá, hogy a versenytársak mitől vannak mindig a nyomukban. Aztán egyszer megjelölték a kutatási anyagokat, és egyik este érte jött a rendőrség. Kirúgták, két évet kapott felfüggesztve. A pénzt vissza kellett adni a cégnek. Kölcsönre volt szükség. George megint segített, megszerezte, amennyi kellett. Munkát persze nem kapott, legalábbis olyat nem, ami a fiúk iskoláztatásához elég lett volna. Meg ott volt a kölcsön is. Az asszony dühöngött, egyre többet veszekedtek, egyszer meg is verte a szájalása miatt. Aztán George elvitte valakinek bemutatni. Jól fizettek, bár nem volt nehéz a meló, csomagokat vitt egyik helyről a másikra. Sokszor éjszaka. Hosszú ideig. Kezdtek egyenesbe jönni, az asszony is megnyugodott, amikor igazoltatták. Persze, valaki feldobta. Kibontották a csomagot, hamis pénz volt benne, meg egy kis szer. De ő hiába mondta, hogy semmit sem tud az egészről. Megint elítélték, de már négy évre, és a kettőt is le kellett ülni. Mire kijött, az asszony elköltözött. Állítólag délre ment. A fiúkat magával vitte, azóta nem is látta egyiket sem. Nem keresték. Ő meg hova menjen utánuk? Rég volt. Húsz éve is megvan. Aztán építkezéseken dolgozott, alkalmi munkákból tengődött, meg egyszer-egyszer elment valakinek figyelni, az mondjuk anyagilag nem volt rossz. Elszaladt az idő. Ez a romos ház meg valahogy megmaradt. De fizetett a börtönből is mindent! Legalább lakni lehessen. Ha nem is úri módon. Most már csak a szemközti focipálya füvét nyírja, nyáron meg tavasszal, meg a hátsó fészert kiadja. Raktárnak. Nem sokért, de a semminél az is több.

Megzörgették a rácsot. Mielőtt beengedte volna az érkezőt, kinézett a nappali ablakán. Egy terepjáró állt a felhajtón, benne ült valaki. Kinyitotta az ajtót. Magas, vékony férfi állt előtte.

– Ezt küldik magának – mondta, és a kezébe nyomott négy húszdollárost.

Az idős férfi megszámolta.

– Rendben. Akkor ez a hónap is fizetve. Menjenek hátra.

– Jöjjön velünk. Én először vagyok itt – mondta a magas férfi.

Visszalépett és leakasztotta a fészer kulcsát a villanyszekrény belsejéből.

– Kulcsom van – mondta a látogatója. – A helyet mutassa!

– Jó. Mutatom.

Az erős szélben szinte vízszintesen esett. A magas férfin esőkabát volt, kapucnival, meg kesztyű. Ő viszont egy perc alatt bőrig ázott.

– Ez lenne az? – bökött a sötétben a megviselt ajtóra a magas férfi.

– Ez.

– Visszamehet – mondta, és intett a kocsinak, hogy álljon közelebb. Néhány percig rakodtak.

Az idős férfi az ablakból látta, amikor elhajtottak. – Na, akkor ez is megvan – mondta maga elé unottan.

– Elindultak már végre? – hallatszott a tábornok türelmetlen hangja a telefonból.

– El – válaszolt Jerom.

– De mi a nyavalyát tököltek eddig?

– Fogalmam sincs. Pedig a terepjáróra nyomkövetőt tettünk.

– Ami Scottot vitte?

– Igen.

– Ügyes. Hogyan?

– Amikor a ház előtt megállt, két kiskölyök odarohant, hogy lemossák az ablakot. Kaptak öt dolcsit.

– A gyerekekre bíztátok?

– Dehogy! A kocsiban ülők őket figyelték. Addig meg a hátsó lökhárítóra feltettük a gombot.

– Hova mentek? Nézted?

– Persze, el sem mozdultam a géptől. Itt vagyok a 104-esben. Végig adtam az FBI-nak az útvonalat. A kocsi East Havenbe tartott, Connecticutba, a Multhorp utca utolsó házánál állt meg, aztán kilenc perc múlva továbbhajtottak.

– Most hol vannak?

– A Liberty sugárúton állnak azóta. Szerintem átültek egy másik kocsiba.

– Hogy az a...

– Ezt mondtam! Ezek téli álmot alszanak!

– És most? Yaakov mit mond?

– Vele még mindig nem tudtam beszélni.

– De velük van, nem?

– Velük. A telefonja helymeghatározója szerint pár perccel ezelőtt indultak a központból.

– Hát ez hihetetlen! Ezt a pancser bagázst! Már rég bilincsben lenne, ha mi csináljuk.

– De mi nem avatkozhattunk bele.

– Nem. Basszák meg! Így most megint bottal üthetjük a nyomát. Újra kicsúszott a kezünkből.

– Csak tudnám, hogy most már minek mennek oda?

– Nyilván, hogy tovább rontsanak a helyzeten.

A tévében éppen a híradó ment. Az idős férfi lógó fejjel bóbiskolt a kiült, pecsétes fotelben. Dörömbölésre riadt fel.

– FBI! Nyissák ki! – hallatszott kintről.

Ijedtség járta át. Vajon mi a csudát akarnak tőle? Csak nem valami régi ügyet vettek elő megint? – gondolta.

Kinyitotta az ajtót.

Két fegyveres katona rontott be a házba. Rögtön kiabálni kezdtek vele, és a falhoz lökték. Az egyikük DEA-s jelvényt viselt, ezt azonnal megismerte, a kábítószer-ellenes hivataltól. Kint egy erős testalkatú, sötét hajú fickó állt, valami külföldi egyenruhában.

– Kik jártak magánál? Milyen céllal jöttek? Mit adott át nekik? – záporoztak a kérdések.

Az idős férfi nem válaszolt. Nem is tudott volna a kérdésekre válaszolni.

– Őrmester! Kutassák át a házat!

Kintről előbb fémes csattanások, majd kutyák csaholása hallatszott. Az egyik egy nyomozóval rohant be a lakásba.

Néhány perc után megállt egy másik nyomozó az ajtóban.

– Hátul, a romos gazdasági épületnél jelez a kutya – közölte. – Kérek engedélyt a behatolásra.

– Megadom! – vágta rá a tiszt.

A nyitott ajtóból csak annyit lehetett látni, hogy a felhajtóra egy kisbusz kanyarodott. Fehér, vízhatlan overallba öltözött emberek pattantak ki belőle, és szögletes fémtáskákkal a házat megkerülve hátramentek. Odabent csendben várakoztak.

Egy fiatal DEA-s bejött és jelentett a tisztnek. A tiszt intett a kint álló FBI-osnak, és megbilincselték az idős férfit.

– Letartóztatom kábítószer-csempészetben való közreműködés megalapozott gyanújával.

– De hát én csak kiadtam azt raktárnak! Nekem fogalmam sem volt...

A szövetségi nyomozóiroda épületében két DEA-s tiszthelyettes készítette elő kihallgatásra az idős férfit. Lemásolták az iratait, ismertették a jogait, felolvastak egy törvényt, aztán egy fehér köpenyes ujjlenyomatokat vett tőle. Bele kellett lélegezni egy kisebb gépbe, majd következett a vérvétel és az adatok rögzítése.

Tel-Aviv, Izrael

ZARAH ÉS LOUISA nevetgélve állapították meg, hogy az elmúlt héten úgy jártak ki a repülőtérre, mintha idegenvezetők lennének, és fizetnének érte.

– De mégis, micsoda boldogság! Nem igaz? Látod, mondtam, hogy a végén rendbe jönnek a dolgok!

– Valóban az! Tegnapelőtt Joel és Yaakov érkeztek New Yorkból, azelőtt két nappal pedig megjött végre Dina és Carla is. Lassan mind együtt leszünk! Kész csoda, hogy ketten vállalták ezt az utat. Persze, ha az embernek a gyerekéről van szó, az megsokszorozza az erejét – mondta Zarah.

– Őszintén szólva, ennyi műtét és ilyen súlyos állapot után, meg kell neked mondanom, sokkal rosszabbra számítottam. Azt nem állítom, hogy az unokád a régi, sápadt, gyenge és szörnyen lefogyott. De végigcsinálta! Gondolom, biztonságos volt a repülés, ha már az orvosai is beleegyeztek.

– Ó, már nagyon akartak jönni. Megértem. Yaakov felajánlotta, hogy visszamegy Limába, hogy együtt jöhessenek haza, de még volt valami dolguk Joellel, és nem tudott elszabadulni.

– Dina meg gondolt egy merészet...

– Ugyan! Dina megvárta volna. De Carla meghallotta, hogy nincs akadálya a repülésnek, a belső szervei már kibírják a nyomáskülönbséget, és legszívesebben úgy, ahogy volt, hálóingben útra kelt volna. A mi fajtánk. Winter lány! Nem akármilyen fából faragták, őt nem tartod vissza, ha egyszer valamit a fejébe vett, kár is minden próbálkozásért!

– És most itt lesz végre Andy is!

– Te, én már megint majd’ meghalok az izgalomtól. Mert most már tudom, milyen érzés lesz látni. Szerinted való ennyi idegeskedés egy ilyen öregasszonynak, mint én?

– Hogy való-e? Most mondtad, Winter lány vagy te is. Énszerintem benneteket az állandó stressz tart össze!

– Őszintén szólva, most már én is hajlok erre a feltevésre – jelentette ki nevetve Zarah.

– Nagyon kíváncsi vagyok!

– Andyre?

– Igen. Rá.

– A fényképét már láttuk!

– Nem úgy értem, hogy külsőre milyen. Azt tudjuk, hogy ő is, akárcsak a nővére, rendkívül szép teremtés. Ahogy az anyjuk is az volt.

– Ó, igen. De szívből remélem, hogy az öröklődés itt meg is állt! Azonban attól tartok, hogy nem egészen így történt.

– Ezt hogy érted?

– Carla miatt nem aggódnék. Ő okos. Erős, céltudatos, észszerű és elkötelezett. Megfontolt. Jó, tudom, ez a legutóbbi lépése nem ezt támasztja alá, mert igenis meggondolatlanul cselekedett, de nem lehet hibáztatni. A testvéréről volt szó, és ez, mivel nem volt ebben az érzésben gyakorlata, felülírta az ítélőképességét. Azonban majdnem túl nagy árat fizetett, de így is elég nagyot, hogy biztosra vehessük, örökre megtanulta a leckét. Bár őt is csak egyszer láttam, egy nappalon és egy éjszakán át voltam vele, de kiismerhettem. Tudom, ő többé nem fog hibázni.

– És Andy?

– Vele szerintem más a helyzet. Ő is okos nő, úgy vélem. Tehetséges, kifinomult és minden bizonnyal rendkívül művelt. Sikeres és elismert. Amit a szakmájában elért, az kivételes, és egyenesen csodálatra méltó. De nem jár a földön. Könnyen el lehet varázsolni, inkább a szíve diktál, mint az agya, és a két szerv között semmilyen összhangot nem tudtam a viselt dolgait megismerve felfedezni. Az érzései elkormányozzák az úton, és hagyja, hogy elhomályosítsák előtte a célt. Félek, olyan, mint az anyja volt. Az érzelmei túlsúlya miatt egyszerűen vonzza a bajt. És egyikből a másikba evickél.

– Akkor majd figyelni fogunk rá!

– Ó, ahogy azt te gondolod! Ha valóban úgy van, ahogy sejtem, hogy Jozefára ütött, akkor bizony esélyünk sincs vele szemben.

– Miért?

– Ki fog minket kerülni. És mire rájövünk, késő.

– Nahát, csak nem így lesz azért... Jozefa ezt tette?

– Az eredmény ez lett. De nem ez volt a lényeg. Évtizedeken át nem beszéltem róla senkinek. Mert minden szó, ami vele kapcsolatban elhangzott, égette a lelkemet. De amióta tudom, hogy élnek az unokáim, ez valamelyest megváltozott. Jozefa kivételesen szép lány volt. Kívül és belül egyaránt. Igazi szerelembaba. Bruno és én még szinte gyerekek voltunk, amikor egymásba szerettünk. Az egyetlen férfi volt az életemben. Korán itt hagyott, azt hittem, belepusztulok a veszteségbe, évekig nem álltam talpra utána, de soha, egyetlen percre sem jutott eszembe más. Jozefa képes volt úgy szeretni, ahogy rajta kívül kevesen. Az apja tudott így. De én mégis mást vártam el tőle. Azt akartam, hogy olyan legyen, mint én. S mivel tudta, hogy nekem nem tud majd megfelelni, én pedig csak szorítottam, erőltettem és kényszerítettem, és mivel ő nagyon szeretett engem, nem akart és nem volt képes nekem csalódást okozni. Így lassanként félni kezdett tőlem. És aki fél, az megtanul hazudni. Ez lett a vesztünk. És erről nem ő tehetett.

– Ó, drágám, annyira sajnálom – mondta könnyes szemmel Louisa -, hogy így bántod magad.

– Én már elsírtam miatta a könnyeimet. Cipelem a terhet, míg élek. Szembe kellett néznem vele, hogy a kevélységemmel öltem meg a gyermekemet.

– Nem, te csak jót akartál. Hogy neki legyen könnyebb!

– Mit számít a legjobb szándék is, ha közben a másik életét tesszük vele tönkre!

– Nagyon sajnálom.

– De ez már a múlt. Nem tehetünk vele semmit. Úgyhogy inkább tekintsünk előre! Különben sincs most helye a búslakodásnak!

Zarah a faliórára nézett.

– Te jó ég! Odanézz, hogy elment az idő! Negyed óra múlva itt vannak értünk! És még azt sem tudom, mit vegyek fel!

Zarah és Louisa tanácstalanul álldogáltak az utcán. Keresték Joel kocsiját, a hatszemélyes, fekete terepjárót, de semerre sem látták.

– El fogunk késni – jelentette ki ijedt hangon Zarah.

– Minden pillanatban itt lehetnek – nyugtatta őt Louisa.

A hátuk mögül dudaszót hallottak. Megfordultak, és egy mikrobusz fényszóróit látták felvillanni. Yaakov ugrott ki az első ülésről.

– Itt vagyunk! – kiáltotta.

Zarah és a barátnője megszaporázták a lépteiket. Amikor közelebb értek, Louisa fújtatva szólalt meg.

– Elromlott a kocsi?

Joel is kiszállt a volán mögül, és kinyitotta az oldalsó ajtót. Bentről Dina és Carla mosolygott rájuk.

– Nahát, micsoda kellemes meglepetés!

– Andyvel már heten leszünk, így nem fértünk volna el. Egy katonatársam apjától kértem kölcsön a buszt.

– Nagyszerű! – szólalt meg Zarah – De Carla, nem kellene inkább még pihenned?

– Jaj, nagyi, én már annyira akarom látni a testvéremet, hogy titokban, négykézláb is kimennék a repülőtérre.

Zarah jelentőségteljesen Louisára nézett. Louisa bólintott.

– Erről beszéltünk.

– Igen.

– Én meg ezek után nem szerettem volna otthon egyedül rostokolni – tette hozzá Dina.

– Nagyon helyesen döntöttél! Egy család vagyunk! És most érkezik az utolsó tagja – mondta Zarah, és bekászálódtak a hátsó ülésre. Joel bezárta az ajtókat, visszaült a kormány mögé, és vigyorogva gázt adott.

A buszok számára csak a külső parkolóban volt hely. Jó kis sétát tettek, mire elérték a főépületet. Yaakov előresietett és kinyitotta az ajtót. A menet besorjázott.

– A hölgyek jól kitettek magukért! – állapította meg Joel félhangosan.

– Én is látom! Először azt gondoltam, lesz még valami programunk, amiről nem tudok – tette hozzá élcelődve Yaakov, és utolsónak belépett a terminálba. Carla megfordult, és fegyelmező pillantást lövellt a vőlegénye felé. Összenevettek.

Zarah végül egy ibolyakék ruha mellett döntött, levélzöld, bézs és karamell színekben pompázó, aranyszállal beszőtt, rövid kabátkával. Louisa is harsány volt, ahogy persze mindig, most sem hiányzott róla egy kevéske ciklámenszín, ezúttal azonban hozzá egy meleg, napsárga gyapjúkosztümre esett a választása. Dina egyszerűen volt elegáns, hamvasszürke tweed kétrészesét egy nagyméretű, terrakotta, fekete és mustár színekkel nyomott mintás selyemkendő egészítette ki. Carla kényelmes, vajszínű düftinnadrágba és egy ugyanolyan színű garbóba bújt, rá egy bővebb szabású, felhőkék ballonkabátot vett, a derekán széles, lazán megkötött övvel. Jól álltak neki a világos színek, de ennek ellenére látszott, mennyire törékeny lett, szinte fele a korábbi önmagának. Még mindig sápadt volt, de már egyáltalán nem megviselt, sőt az arcán elégedett boldogság tükröződött.

Yaakov hozta a hírt, hogy a gép időben érkezik.

– Azaz még húsz perc! – mondta Dina.

– Menjünk beljebb! – indítványozta Joel. – Keressünk ülőhelyeket! Nem innátok addig valamit? – kérdezte.

Egyöntetű nem volt a válasz.

A várakozás csendben telt. Senki nem szólt egy szót sem. Az izgalom és a jókedvű feszültség meglátszott a társaságon.

Megszólalt a hangosbemondó. Bejelentették, hogy leszállt a londoni gép. Mindenki azonnal felugrott, és a lenti szökőkút felé, középre igyekezett.

– De nem is ott fog kijönni! – szólt rájuk Yaakov. – Hanem itt, oldalt!

– De onnan lehet látni az emeleti üvegfalakat – mondta Carla.

– És? Azon mit nézünk? – kérdezte értetlen arccal Yaakov.

– Jaj, mit nézünk, mit nézünk? – válaszolt Louisa. – Mögötte már látjuk, hogy jön! Sokkal hamarabb!

Zarah ment legelöl. Úgy érezte, legszívesebben átmászna az üvegfalon, és lerohanna egészen a gépig, annyira türelmetlen volt. Igyekezett mindenfélével elterelni a figyelmét, sikertelenül. A csapat felfelé meredő arccal, mozdulatlanul várakozott.

– Ott van! – kiáltott fel Carla.

– Hol? – kérdezett vissza Louisa. – Hol? Nem látom!

– Ott jön, balra!

Andy kivált a tömegből, és megállt egy pillanatra az emeleti üvegfal túloldalán. Intett a kezével. Látta, hogy a többiek visszaintenek. Megmarkolta a bőröndjét, és az embereket elsodorva futott a kijárat felé.

Carla állt legelöl. Amikor a tolóajtó szétnyílt, Andy a csomagját hátrahagyva rohant felé. Zarah átszellemülten mosolygott, le sem tudta venni a tekintetét az unokáiról, Louisa szorosan mellette állt, és megilletődve kutatott a barátnője keze után. Dina arcán könnycseppek gördültek végig, Joel Yaakov vállára tette a kezét, és erősen megszorította.

Andy egy karnyújtásnyira állt meg Carlától. Először nem érintették meg egymást, csak néztek a másikra, hosszan és szótlanul. A szemükben hirtelen tűz villant, mint amikor ellenfél az ellenféllel újra szemben áll, hogy ismét megvívják élet-halál harcukat, de a perzselő lángok zsarátnokká szelídültek a vér szavától, és a tekintetük azonnal mesélni kezdett a külön töltött harminc évről. Bátortalanul emelték fel a karjukat, aztán kapkodva, forrón ölelték egymást. Mindketten percekig sírtak. Majd Andy a tenyerébe fogta Carla könnyektől elázott arcát.

– Meg tudsz nekem bocsátani?

– Nincs mit megbocsátanom.

– De van.

– Nem. Én voltam ostoba. Magamnak köszönhetem, nem te tehetsz róla – mondta Carla, és mindkét kezével simogatni kezdte Andy haját. – Baleset volt. Csak már annyira akartalak! Mert én végig éreztem, tudtam, hogy te létezel! És végre valósággá vált az álom.

– Hinnem kellett volna neked! Nagyon sajnálom – suttogta Andy, és újra átölelték egymást. Carla elmosolyodott.

– Köszönöm, hogy megmentetted az életem. Nélküled már nem lennék.

– És nélkülem az egész meg sem történt volna.

– Nem bánom, hogy megtörtént.

Az arcuk szinte összeforrt, olyan közelről néztek egymás szemébe.

– Szeretlek – mondta Andy.

– Szeretlek – mondta Carla.

Sokára tudtak kibontakozni egymás karjából. Andy egyenesen Zarah felé indult.

– Itt vagyok – mondta csendesen.

– Igen. Végre itt vagy, kislányom – mondta Zarah, és végigsimított Andy arcán. – Milyen szép vagy. Életem legboldogabb pillanata, hogy együtt láthatlak titeket. Nem is hittem már benne. Ezért még örülni sem merek igazán.

– Olyan vagy, amilyennek elképzeltelek – mondta Andy. – Szép és bátor. Nekem pedig ez életem legboldogabb napja! Megtaláltam végre az igazi családomat. Mindent köszönök, amit értem tettetek. Soha nem fogom elfelejteni.

Zarah megtörölgette az arcát.

– Használjuk ki az időt! Kérlek, legyetek velem, amennyit csak tudtok.

– Ezt megígérhetem. A testvérem nevében is.

ANDY ÁTMENETILEG ZARAH lakásába költözött. Nem tervezett, nem döntötte el, marad-e, és ha igen, meddig, vagy ha mégis menne, merre vinné az útja. Élvezni akarta a szabadságát, hogy végre nyugalomban telnek a napjai a szerettei körében.

Szemvillanás alatt múlt el ez az egy hét, amióta megérkezett Tel-Avivba. Keveset aludtak, mert már reggel korán felkerekedtek, útközben megvásárolták a nagyanyjával a reggelinek valót, és átmentek Carláékhoz. Addigra Dina megfőzte a teát, mindent előkészített, még Joel is otthon volt, sőt Yaakov is odaszaladt, együtt falatoztak, aztán a férfiak elmentek a dolgukra, ők pedig kiapadhatatlanul meséltek az elmúlt évekről, nem tudtak egymással betelni, volt, hogy a munkából hazatérő Joel és Yaakov szinte ugyanúgy találta őket, ahogy reggel ott maradtak. Aztán megvacsoráztak, a férfiak közéjük ültek, és Zarah, Andy meg Yaakov éppen csak elérték a hazafelé tartó utolsó buszt.

– Annyit beszéltünk mindenféléről, de azt még nem mondtátok el, hogy mi volt New Yorkban – szegezte nekik a kérdést Carla.

– Semmi különös. És nagy sikerről sem számolhatunk be – próbálta a témát Joel lezárni.

– Hát valaminek mégis csak kellett lennie, ha odarendeltek benneteket! – firtatta tovább Carla.

– Ne beszéljünk munkáról! Untatnánk csak a többieket – tette hozzá Yaakov.

– Márpedig nekem nagyon hiányzik. Sajnálom, hogy kimaradtam a buliból – sóhajtott Carla.

– Nem volt nagy buli. A kábítószeresek elkaptak egy embert.

– Na, kezd érdekes lenni! Folytasd, apa!

– Á, ezek ellen harcolni olyan, mint amikor gyomok ellen küzdesz. Kiirthatatlanok! Mikor végre azt hiszed, hogy kiszedted az utolsó szálat is, ott, ahol leginkább nem várnád, felüti a fejét egy egész bokor, és már szórja is a magvait!

– Milyen költői vagy, Joel – állapította meg mosolyogva Dina.

– Próbáltunk segíteni nekik – folytatta a tábornok. – De elbaltázták.

– Most mondtad, hogy hűvösre tettek egy embert.

– Egy jelentéktelen figurát. De amúgy a börtönnel az amerikaiak tényleg nem viccelnek. Abban semmi demokrácia nincs a demokrácia hazájában. Egykettőre bevarrják a szerencsétleneket, hogy kerítés nélküli napot az életben többé nem látnak. De végül, aki miatt mentünk, annak nyoma veszett megint. Megúszta. Pedig jobban járt volna, ha itt kapják el, ahol nincs halálbüntetés, mert nem lenne az az ügyvédcsapat, aki meg tudná menteni a méreginjekciótól.

– Brian Scottról beszélsz? – kérdezett rá Carla.

Andy nyelt egy nagyot. Zarah Andy arcát figyelte.

– Igen.

– Na, akkor most már én is azt mondom, hogy szépen mondd csak el, hogy mi történt, Joel! – szólt közbe Dina.

– Rendben van. Ahogy akarjátok. De figyelmeztetlek benneteket, nem lesz szórakoztató. Szóval, azt tudtuk, hogy Brian Scottnak amerikai útlevele van, és azt is, hogy oda fog menni. Meg is érkezett. Jeromék kiderítették, hol bujkál. Lehallgatták, és megtudtuk, hogy akciót terveznek. Bevallom, Yaakovval és Jerommal az volt az eredeti terv, hogy a fickót mi, a titkosszolgálat embereivel, fogjuk lekapcsolni. Meg is volt hozzá a hely, ahol őrizni tudtuk volna, míg sor kerülhet az evakuálásra.

– Nem mondom... – dünnyögött Carla.

– Mindig is utáltam a kispályás focit. De közbejött, hogy értesültünk az akcióról, a részletekről viszont nem sikerült megtudnunk semmit, nyilván azért, mert hivatásosok szervezték, és nagyon körültekintően kommunikáltak. Nem volt más választás, be kellett vonni az FBI-t. Persze azonnal értesítették a DEA-sokat. Vannak fenntartásaim a szövetségi nyomozóirodával is, Carla, ezt te tudod a legjobban, de a kábítószer-ellenes hivatal még rajtuk is sokszorosan túltesz. Igazi lúzer banda! Mennek a szag után, és hogy közben mit borogatnak össze, az hidegen hagyja őket.

– Apa! Ki kellett engedned az irányítást a kezedből? Az megviselhetett! – incselkedett Carla.

– Meg. Alaposan. De ez a kisebbik baj. Jeromék ügyesen lekövették a kocsit, tudták, hogy hova megy. Benne ült Scott, meg valaki a bandából. Mint utóbb kiderült, áruért mentek. De az FBI akkor indult csak a helyszínre, mert állítólag meg kellett várni a DEA szakembereit, amikor Scotték kocsija már elhajtott onnan.

– Puff. Végzetes hiba – nyögte Carla.

– Az hát!

– De volt nyomkövető, nem?!? Hacsak a cuccot nem rakták rögtön át, ahogy szokták, egyébként.

– Na, látod, kislányom! Fején találtad a szöget. A kocsit megtalálták, mert Jerom megadta hozzá nekik a koordinátákat. Naná, hogy üresen, és naná, hogy lopott volt. A nyom pedig kiszáradt. Ennyi. Lehet hazamenni, emberek, nincs itt semmi látnivaló!

– Bosszantó ezért ennyit utazni. Nem is értem ezt a hozzáállást. Amikor olyan segítségük volt, mint ti!

– Mert mindig úgy van, hogy aki otthon van, azt hiszi, jobban tudja. És bocsánat, hogy belekotyogok a dolgotokba – mondta huncut mosollyal Zarah.

– Erről van szó – vette át a szót Yaakov. – Én az operatív csoporttal voltam. Többször próbáltam jelezni, hogy el fogjuk veszíteni őket. Azt mondták, itthon dirigáljak.

– Na ugye. Én megmondtam! Az emberek a világon mindenhol egyformák!

– De a történetnek itt nincs vége! – folytatta a beszámolót Yaakov. – Végül kimentünk oda, az isten háta mögé. Egy romos házhoz, aminek a beomlófélben lévő gazdasági épületét kisebb raktárként vagy lerakatként használta a banda. Egy szerencsétlen alkoholista lakott a házban, abból volt némi pénze, hogy ezeknek a fészert bérbeadta. És ahelyett, hogy megfigyelés alá helyezték volna az öreget, hogy ha valamikor még a díler vagy a szállító visszatér, elfoghassák, inkább kivonultak, és letartóztatták!

– Ostobák – mondta fejcsóválva a tábornok.

– Gondolom, az öreg meg nézett, mint a moziban – szólalt meg Carla.

– Szegény, szerintem tényleg fogalma sem volt, hogy mit tarthatnak ott. Szerencsétlen flótás! Láttad volna azt a házat, meg őt magát! Komolyan mondom, meg is sajnáltam, hogy ennyire nyomorultul kell élnie. Ahogy olvastam a jegyzőkönyvét, tiszta baj volt az egész élete, már többször került börtönbe, de mindig peches kishalként vitették el vele a balhét. Valaha jobban élhetett, de mostanra teljesen tönkrement, a kölcsönök meg a tartozások miatt, szegény, mint a templom egere, semmije sincs, az egy darab romos házikóját leszámítva. De valószínűleg arra se lesz többet gondja, mert kétlem, hogy életében még szabadul, így is valamivel hetven fölött jár.

– Önthetek még valamelyikőtöknek teát? – fordult a többiek felé Dina. Andy nem kért. Kővé dermedve hallgatta a beszámolót, olyan érzés fogta el, mintha azt, akiről szó van, ismerné. Zarah egész idő alatt szemmel tartotta, hogy ha bármit észlelne Andyn, közbeléphessen, és Yaakovék szóáradatát lefékezze.

– Én kérek még! – mondta Zarah mosolyogva. – Köszönöm.

– Én is! – kiáltott az anyja után Carla. – És én is köszönöm!

– Ráadásul külföldi is volt, vagy mi volt vele, Jerom mondott valami ilyesmit, de nem jegyeztem meg pontosan – szólalt meg újra a tábornok.

– Nem, amerikai volt, láttam a papírjait – mondta Yaakov.

– Igen? Úgy rémlik, Jerom azt mondta, hogy olasz volt.

Dina visszatért a teával. Szétosztotta, és leült a helyére.

– Dehogy! Csak a neve volt olasz – mondta Yaakov. – Ha jól emlékszem, Roberto. Igen. Roberto Bianchi. Így hívják.

Zarah kezéből abban a pillanatban kiesett a teáscsésze.

– Ügyetlen voltam, bocsássatok meg! – mondta kissé zavarodottan a végtelennek tűnő csend után. – Kimegyek a mosdóba. Dina, szörnyen sajnálom!

Andy lehajolt, és a szalvétájával a kiömlött teát itatta fel, Carla egy konyharuhát hozott, és az asztalt törölte szárazra. Dina sápadt volt, és mozdulatlanul ült a helyén.

– Láttátok Zarah arcát? Mi történhetett? – kérdezte. – Azt hittem, hogy szélütést kapott, vagy hogy hirtelen nagyon rosszul lett. Egészen megijedtem!

– Én gyanítok valamit – mondta Joel.

– Azután ejtette el a csészét, hogy megmondtam, ki volt a fickó. De gondoljátok, hogy... – Yaakov hirtelen elhallgatott. A tábornok bólintott. – Hiszen nem is ismerhette!

– Pedig nagyon úgy néz ki, hogy mégis. Meg kell tőle kérdeznünk.

– Nem, Joel, nem kíváncsiskodhatunk. Ez nem lenne illő.

– Ne haragudj, Dina, egy ilyen eset után meg kell tudnunk, mi a baj.

– Csak ha ő is úgy gondolja, hogy meg kell tudnunk.

– Ne tréfálj! Egy család vagyunk!

– Ez igaz. De a jó modort akkor sem hagyhatjuk az ajtón kívül.

– Nem értek egyet veled. Lehet, hogy fontos!

– Akkor nyilvánvalóan szolgálni fog valamiféle magyarázattal.

Zarah látszólag kiegyensúlyozottan tért vissza. Leült, de amikor a szoknyáját megigazította, még mindig remegett a keze. Joel figyelmét ez nem kerülte el.

– Még egyszer szeretnék az ügyetlenségem miatt bocsánatot kérni. Sajnálom, hogy összetörtem a csészét. Remélem, semmin nem hagyott foltot a tea.

– Szeretném tudni – kezdett a mondatba a tábornok, miközben derekasan állta a felesége rosszalló pillantását –, hogy jól vagy-e? Minden rendben van? Nagyon megijesztettél minket!

– Persze! Köszönöm, nem kell aggódnotok. Az egészségemmel minden rendben van.

– Akkor mivel nincs?

Zarah mélyet sóhajtott, és az egymás mellett álldogáló unokáira nézett.

– Bocsáss meg! Joel úgy érti, hogy természetesen csak arra válaszolj, amiről azt gondolod, hogy ránk tartozhat – finomított a rámenős kérdésen Dina.

– Ó, drágák vagytok, hát hogyne tartozhatna rátok! Egy család vagyunk.

– Na ugye, én megmondtam! – vett elégtételt azonnal a kioktatásért Lewinson.

– Mit mondtál meg, Joel? – nézett rá Zarah.

– Hogy egy család vagyunk. Így, szó szerint. És hogy nem veszed tolakodásnak, ha meg akarjuk tudni, hogy mi történt veled.

– Persze, hogy nem veszem annak! Tényleg uralkodhattam volna magamon, csak olyan váratlanul ért, és olyan hihetetlen volt az egész... Nem is tudom, hogy fogjak hozzá... Hogy hol is kezdjem... Ez egy nagyon hosszú história.

– A férfi?

– Igen, ő.

– Na ugye, megmondtam – ismételte magát Joel Lewinson.

– Jozefa tizennyolcadik születésnapját ünnepeltük. A férjem nem sokkal azelőtt kapott a parancsnokságon egy új segédtisztet. Meghívtuk őt is hozzánk, ünnepeljen velünk, elhozta a feleségét is, de ő nem maradt sokáig. Jozefa, tudjátok, gyönyörű lány volt! Pontosabban már kész nő, mert sokkal érettebbnek tűnt a koránál. Csinosan és feltűnően öltözködött, azt mondta, tőlem tanulta – elmosolyodott. – Akkor este már elég későre járt, amikor váratlanul kitört a vihar. Egy perc alatt mindent elmosott a víz. A vendégek a házba és a nyári lak fedett teraszára menekültek az eső elől. Bruno segédje, ne haragudjatok, a nevét nem vagyok képes kimondani, Jozefára terítette a zakóját, és a lányunkat átölelve a tető alá kísérte. Akkor még nem is gondoltam semmire. Velük szemben álltam a verandán, vártuk, hogy csendesedjen az idő. Jozefa nem vett észre, valószínűleg nem is látott a tömegben. Én, már nem is tudom, mi miatt, talán csak egy megérzés volt, de figyelni kezdtem őket. A férfi közel hajolt hozzá, és úgy láttam, valamit súgott neki. Jozefa láthatóan tiltakozott, megpróbált tőle elhúzódni. Azonnal tudtam, hogy mi történik. Egy anya szemét nem lehet becsapni! Felháborodást és dühöt éreztem, legszívesebben odarohantam volna, hogy kidobjam ezt az embert a házunkból. Elhatároztam, hogy este mindent elmondok Brunónak. Örültem, mikor végre távoztak a vendégek. Természetesen az első dolgom volt, hogy a férjemnek beszámoljak arról, amit láttam. Követeltem, hogy a férfit a legrövidebb időn belül távolítsa el a környezetünkből. Sajnáltam őt, mert rengeteget dolgozott és egyedül volt, és végre kivezényeltek hozzá valakit, akivel meg is volt elégedve, tudtam, hogy nagy segítségére van, és ennek a hasznát mi élveztük leginkább, hiszen több időt tölthetett velünk, de úgy gondoltam, erre nem lehetek tekintettel. Anyaként azonnal megéreztem a veszélyt. Alaposan összevesztünk azon az estén. Pedig előtte sohasem. Nagyon rosszul esett neki, azt mondta, üldözési mániám van, és az agyamra ment valami. Végül azt találtam mondani, hogy ha ő nem, akkor majd én megteszem, amit tudok. Közölte, hogy ez a viselkedés méltatlan a szerelmünkhöz és a házasságunkhoz. Próbáltam megértetni vele, hogy egy anyánál nincs elszántabb a földön, ha fenyegetve érzi a gyermeke biztonságát, és ezt vegye számításba. Több napig nem szólt hozzám. Végül én engedtem. Ma már tudom, hogy ez végzetes hiba volt, de abban reménykedtem, hogy Jozefa mindig őszinte volt hozzánk. Olyan jó kislány volt, szófogadó és engedelmes, és azt hittem, ha figyelek, meg tudom akadályozni, amitől tartottam, azonban később kiderült, hogy nem jártam sikerrel. A férfi addig legyeskedett körülötte, míg meg nem hódította. Hát hogyne imponált volna egy ilyen fiatal lánynak, hogy valaki odavan érte! Mert rendkívül jóképű volt, és valóban ellenállhatatlanul vonzó, ezt minden gyűlöletem ellenére be kellett látnom. Jozefa megbízhatóan tanult, mindig pontosan járt haza. Ügyesen altatta el minden gyanúmat. Nem akart ő rosszat, nem akart ő nekem hazudni, csak halálosan szerelmes lett, és tudta, hogy soha nem vennék tudomásul egy ilyen viszonyt. Ma már tisztában vagyok vele, hogy a legkeményebb csatákat önmagával vívta. Miattam. Mert nem mert velem őszinte lenni. A kapcsolatukra sokára derült fény. A férfinak a felesége és Jozefa mellett még egy szeretője volt. Az a lány írt nekem egy kétségbeesett levelet, amelyben leleplezte őket. Egy világ omlott bennem egyetlen másodperc alatt össze. Elrohantam oda, ahol találkozgattak, és borzalmas jelenetet rendeztem. Jozefát felpofoztam és hazavittem. Amíg ő a szobájában zokogott, életünkben másodszor, kitört közöttünk a veszekedés. A férjemet hibáztattam mindenért. Bruno végig hallgatott, látszott, hogy teljesen összetört. Még akkor este intézkedni kezdett, és néhány nap múlva Jozefát a nagynénjéhez vittük Bécsbe, ő persze ellenkezett, ahogy csak bírt, de nem maradt választása, Bruno most a sarkára állt, és elszánt, kegyetlen szigorral kényszerítette rá az akaratát. Ekkortól a lánya minden lépését számon tartotta. Nem vallotta be, de én tudtam, hogy így van. És ez valamelyest biztonságban tartott. Jozefa és a férfi útjai elválni látszottak, különösen azután, hogy a segédtisztet áthelyezték Rómába. Egyik sem tudott a másik hollétéről, örültünk, hogy lassan egyre távolabb kerülhetünk a múlt szorításától, végre felsóhajthatunk, és bíztunk benne, hogy Jozefának sikerül felejteni.

– Ó, ilyenkor jöhet jól egy másik szerelem – fűzte hozzá Dina.

– Bruno nagynénje, Edna, nem sokkal Jozefa államvizsgája előtt, a bécsi császári bálon bemutatta neki Marcus von Lebensberg bárót. Valószínűsíthető, hogy a régi érzések, az eltelt évek dacára, Jozefában nem hunytak ki, mert Edna mesterkedését csak jó idő elteltével koronázta siker. Jozefa Marcus iránti vonzalma lassan bontakozott ki. De végre megkönnyebbülhettünk: beleszeretett. Marcus von Lebensberg a származása ellenére nem volt nagyszerű parti, és számunkra nem is ez volt a lényeg. Elragadó férfi volt! Külsőleg és belsőleg is olyan, mint egy mesebeli hős. Majdnem kétméteres, szőke, szikrázóan kék szemű, tökéletes megjelenésű, okos, művelt, ambiciózus. Ráadásul bolondult Jozefáért az első pillanattól fogva. Amikor megkérte a kezét, ujjongtunk Brunóval, és majd’ belehaltunk az izgalomba, hogy a lányunk ne utasítsa vissza. Bruno sajnos az esküvőjüket már nem élhette meg. Egy borzalmas napon, szolgálat közben, az életét vesztette. Katona volt, tűzszerész. A temetésén aztán váratlanul megjelent a férfi.

– Az? – kérdezte tágra nyílt szemmel Dina.

– Igen. És pár nap múlva találkoztak a lányommal újra.

– Nem!

– De, sajnos igen. Akkor azért már tudtam róla, mert előzőleg Jozefa elmondta nekem, hogy mire készül. Tanult a hibájából, azt mondta, legyek nyugodt, nem akarja ugyanazt elkövetni. De én nemhogy nyugodt nem voltam, hanem kifejezetten ideges lettem. Kértem őt, hogy ne játsszon a tűzzel. Tudtam, hogy az első szerelem emléke mit ébreszthet fel az emberben, bár az én életemben Brunón kívül soha nem volt más, de pont ezért féltem! Tisztában voltam azzal, hogy bárhogyan is alakult volna az életünk, vele mindahányszor újrakezdtem volna. Mert őt szerettem először! Igazán. És akit valaha igazán szerettünk, sohasem tudjuk elfelejteni.

– És gyűlölni sem tudjuk igazán – sóhajtott fel Dina.

– Jozefa azt mondta, csak el akar búcsúzni tőle. Arra hivatkozott, hogy még a legjobb barátnője sem tudott róla semmit, úgy vittük el Bécsbe. Teljesen feleslegesnek tartottam ezt a búcsúzkodási színjátékot. Azonnal nyilvánvalóvá vált számomra, hogy a férfi továbbra is érdekli. Amikor elment otthonról, kétségbeestem. Nem tudtam, mitévő legyek. Éreztem, hogy ebből megint baj lesz. Ugyanaz az érzés feszült bennem, mint amikor megláttam, hogy a férfi a lányom fülébe súg valamit. De Jozefa hamar hazajött. Megnyugtatott, azt mondta, vége. Egyszer és mindenkorra. És hogy hozzámegy Marcushoz, mert már őt szereti. Elhittem, mert ez igaz is volt. Tudtam, hogy igazat mondott. Örültem, de ennek ellenére maradt bennem kétely.

– Hogy mégsem volt őszinte?

– Nem. Az életemet mertem volna rátenni, hogy az volt. Egy anya ösztönből megérzi, amikor a gyermeke nem mond igazat.

– Akkor miért?

– Mert tudtam, hogy a férfi nem fogja ennyiben hagyni.

– És?

– Így is lett. Egyszer találkoztak ezután, valahol külföldön. A lányom német-olasz tolmácsként dolgozott, a férfi megtudta, hova utazik, és utánament. Jozefa másnap visszatért Marcushoz, aki, úgy emlékszem, szinte ugyanakkor, egy amerikai üzleti útjáról jött haza. Azon az éjszakán fogantak meg a lányok. Jozefa már várandós volt az esküvőn.

– De akkor végül jól végződtek a dolgok. Legalábbis eddig – mondta lelkesen Dina.

– Eddig igen. Csakhogy Jozefa anyósa első perctől ellene volt a házasságuknak. Nem találta méltónak a lányunkat a fiához. Különösen azok után, hogy megtudta, én zsidó vagyok, és így Jozefa is az, sőt a gyerekek is azok lesznek. Senki nem ismerte közülünk a múltját, míg Edna ki nem derítette, hogy annak idején, Ausztria német megszállása után a náci párthoz csatlakozott, és az osztrák zsidóság üldözéséből is kivette a részét. Ez a gyűlöletét megmagyarázta. Minden követ megmozgatott, hogy valamit előásson Jozefa múltjából, és el tudja választani őket.

– Ez borzalmas – nyögte elhaló hangon Dina.

– Az volt. A véletlen a kezére játszott, és tudomást szerzett Jozefa eltitkolt viszonyáról. Amikor a fiának a történetet előadta, Marcus kinevette, ugyanis, hála a teremtőnek, Jozefa a házasságuk előtt elmondta neki. A gyerekek megszülettek. Az öreg báróné nem adta fel a terveit, bizonyítékokat gyűjtött arra, hogy a gyerekek nem Marcustól vannak. Ezt a feltevését arra alapozta, hogy a lányok heterokrómiával születtek, és a férfinek is az volt. De ez butaság, mert ezt a gént olyan is hordozhatja, akinek nem kétszínű a szembogara. Tény, hogy valamikor a családban ennek elő kellett fordulnia, de nem ismerheti az ember minden rokonát.

– Valóban nem – dünnyögött maga elé Joel Lewinson. – Sőt, sokszor még azokat sem ismeri, akiket ismerni vél. De ez egy másik nóta.

– Marcus egy fejlődési rendellenességgel született – folytatta Zarah. – A gyerekorvosa erre fel is hívta az anyja figyelmét, de ő ezzel nem törődött. Mert nem látszott, semmi jele nem volt valóban, mindössze annyi, hogy Marcus magasra nőtt, hirtelen. De az apja, az öreg báró is rendkívül magas volt. Egy influenza azonban kihozta a bajt. Pontosabban egy ki nem feküdt influenza, ami után megerőltette magát, és a mellkasában egy érfal elrepedt. Nem tudtak rajta segíteni. Bevallom, Jozefával nem volt felhőtlen a viszonyunk, miután megtudtam, hogy a férfival még egyszer találkozott külföldön. Nem értettem egyet azzal, amit tett. Még úgy sem, hogy a férfi meglepte. El kellett volna utasítania, de nem ezt tette. Megmondtam neki, hogy ezért mélységesen elítélem. És akkor ezt valóban így is gondoltam. Ma már tudom, hogy ezzel hibát követtem el. Mi mindig is nagyon szerettük egymást, őrülten féltettem, és valójában csak meg akartam leckéztetni, hogy ha még egyszer ez az ember felbukkanna, eszébe ne jusson a házasságát kockára tenni. Hűvös maradtam vele, hogy okuljon a történtekből, és lássa, még engem is elveszthet, ha felelőtlenségeket csinál. Nem is sejtettem, hogy ez mennyire mélyen érintette. Az apja tudott így, testestől-lelkestől szeretni. A tartózkodásom ellenére a gyerekeket sűrűn látogattam, hetente leveleztünk, ismertem az életük részleteit, de továbbra is szigorú maradtam vele, és folyamatosan éreztettem, hogy többé nem hibázhat. Marcus fiatal volt, így érthető módon nem készült a halálára. Végrendelet nem maradt utána. Amikor a tragédia megtörtént, én éppen Cesarénál voltam vendégségben, Amerikában. A báróné nem fecsérelte az idejét, szinte azonnal berontott Jozefához, és kihasználva, hogy a lányom még önkívületben volt a férje elvesztésétől, mindenféle papírt aláíratott vele. Pár nap leforgása alatt a gyerekekkel az utcán találta magát. Hozzám nem fordulhatott, mert a viselkedésemmel ebben előre megakadályoztam. Egyedül maradt, egyetlen fillér nélkül, egy ócska kis albérleti szobában húzták meg magukat. Ideg-összeroppanást kapott a megpróbáltatások súlya alatt. Orvoshoz ment, aki gyógyszereket írt fel, de azokat nem merte beszedni. Azután Edna segíteni akart, és nyugtató cseppeket adott neki. Akkor már ötödik napja nem aludt. Korábban az orvosa azt tanácsolta, hogy ha nem akarja a gyógyszereket bevenni, igyon egy-egy kis pohár konyakot lefekvés előtt, attól semmi baja nem lesz. Teljesen legyengülve, erre vette be a cseppeket, de túladagolta, és másnap nem ébredt fel. Négy hónapos terhes volt. A harmadik babáját várta.

– Uramatyám! – hebegte könnyek között Dina.

– A szomszédok találtak rájuk.

– Rájuk?

– Igen. Az ikrek két napig voltak együtt az anyjuk holttestével.

Andyt és Carlát rosszullét környékezte. Eddig földbe gyökerezett lábbal álltak, meg sem mertek moccanni. Most viszont úgy érezték, hogy ha azonnal nem ülnek le, el fognak ájulni.

– Mire Edna a helyszínre ért, a gyerekeket a gyámügy elszállíttatta, azt hitték, nem maradt hozzátartozójuk. Pár nap elteltével értek el a hírrel. Még Marcus haláláról sem tudtam, nemhogy az utána bekövetkezett eseményekről. Jöttem, ahogy csak tudtam. Minden összeesküdött ellenem, mire Bécsbe értem, csak bezárt ajtókat találtam. A gyerekekről soha többet semmit sem sikerült megtudnom. Tíz évig álltam perben a hatóságokkal. Végül kénytelen voltam a küzdelmemet feladni, és elfogadni a sors által rám mért büntetést. És innen a ti történetetek következik. De azt, remélem, megbocsátjátok, ha egy másik alkalommal hallgatnám meg.

Hosszú percekig senki nem tudott megszólalni. A lányok megdermedve markolták egymás kezét, Dina zokogott. A tábornok arcán döbbenet és fájdalom hullámzott. Yaakov a tenyerébe temette az arcát. Végül Joel szólalt meg.

– Lelkifurdalásom van. Szörnyen érzem magam – mondta.

Zarah ránézett. De nem mondott egyetlen szót sem.

– Ó! MRS. PEABODY? Nahát, milyen kellemes meglepetés!

– Tényleg? Ennek szívből örülök! Nos, az igazság az, hogy régóta nem beszéltünk. Illetve, csak egyszer beszéltünk, és az is régen volt. Pontosabban... én beszélek itt összevissza, mert egy kicsit zavarban vagyok. Mivelhogy a találkozásunk óta nagyon sokszor eszembe jutott, vajon mi lehet önnel.

– Igazán kedves, hogy felhívott! – mondta Andy, és egészen felderült Mrs. Peabody mondataitól. – Jól vagyok, köszönöm, hogy érdeklődik! Negyedik hónapja lebzselek a testvéreméknél Tel-Avivban. Bevallom, én is sokszor gondoltam a londoni beszélgetésünkre. Micsoda tél volt!

– Ne is mondja, és hogy elhúzódott! Kezdetben még tetszett is a sok hó, szívesen fogadtuk, mert ritkán látni errefelé, hogy mindent beborít a fehér takaró. Az erős fagyoknak persze csak a gyerekek örültek igazán, a szabadtéri jégpályák miatt. De mostanra már elég volt, és úgy látszik, a tél alaposan visszaél a vendégszeretetünkkel, mert még mindig nem sikerült ezt az átkozott hideget kitessékelni innen! Oda már megérkezett a tavasz?

– Tavasz? Itt két hete valóságos nyár van!

– Most irigykedem.

– Nem tűnt olyannak, mint aki ettől a tulajdonságától sokat szenvedne!

– Jólesik, hogy ezt mondja. De amikor itt járt, és remélem, nem bántom meg ezzel, nem volt sok irigyelni való abban, amit öntől hallottam.

– Amikor találkoztunk, túlzás nélkül állíthatom, hogy az volt eddigi életem legkilátástalanabb időszaka. Őszintén szólva, nem is tudom, hogy sikerült túllenni rajta.

– Az idő sok mindent megold. Ez egy ócska, elcsépelt szöveg. Azonban igaz. Viszont nem is erről akartam önnel beszélni.

– Hanem? Minek köszönhetem a hívását?

– Ahogy megegyeztünk, nem raktam ki a lakása hirdetését.

– Igaza volt. Talán elhamarkodtam volna.

– Nos, igen. Tudja, az én koromban már megtanul néhány dolgot az ember. Hogy nem ígér, ha boldog, és nem határoz el semmit, ha boldogtalan.

– Ezt észben fogom tartani!

– Jól teszi. Az irodánkhoz került még egy lakás abból a házból, ahol az öné is van.

– Különös véletlen.

– Az. Két nap alatt adtam el, ráadásul olyan szemérmetlen áron, hogy még az én sokféle talajt megjárt lábam is beleremegett. Próba, szerencse, azt mondják. Bejött! Azonnal rábólintottak. Azután még ugyanazon a napon két másik jelentkezőnek is el tudtam volna adni ugyanannyiért.

– Értem. Ezek szerint szeretné megmutatni az enyémet is, ezért keresett. Mert közben, ahogy itt megvitattuk a dolgokat...

– Ó, nem, nem! Dehogy is! Szó sincs róla – vágott Andy szavába Mrs. Peabody. – Megállapodtunk, és nekem addig, amíg ön nem szól magától és nem rendelkezik másként, eszembe sem jutna ilyesmivel zaklatni. Ez egyáltalán nem lenne helyes.

– Megérteném, higgye el. Az üzlet az üzlet.

– Ez igaz. De lehet jó üzletet csinálni úgy is, hogy az ember nem vetkőzi le minden gátlását. Vagy legalábbis csak részben.

– Hasonlóan vélekedem.

– Szóval, azt akartam csak mondani, hogy a lépcsőházban láttam, hogy a postaládája mennyire tele van.

– Erről valóban nem gondoskodtam.

– Nem ezen járt az esze, belátható módon.

– Hát, nem. Milyen figyelmes, hogy szól! Csakugyan ki kellene üríteni. A kulcsok önöknél vannak, és ha meg tudnák oldani, nem tudom, nagyon nagy kérés volna-e...

– Megtörtént – szólt közbe Mrs. Peabody, lehetett hallani, hogy a hangjában némi szégyenkezés bujkál.

– Kiürítette?

– Bevallom, igen. Az engedélye nélkül, de már a földön is volt néhány levele, és nem hagyhattam úgy. Azonkívül rengeteg elfoglaltságunk van mindig tavasszal, kisüt az első nap, és az emberekre rájön a lakásnézhetnék, ezért arra gondoltam, felhívom és megemlítem, hiszen úgyis csak minket kérhetne meg erre, bár nyilvánvaló, hogy ezt biztosan nem tudhattam, csak nem mennék emiatt még egyszer. Bízom benne, hogy nem veszi tolakodónak, hogy így tettem.

– Egyáltalán! Sőt, nagyon hálás vagyok érte.

– Szívesen ön után küldjük. Hacsak nem jön haza a közeli jövőben. Bár fogalmam sincs, mi az, ami várhat...

– Eddig nem hiányoztak – nevette el magát Andy. – És nem tervezem, hogy egyhamar Londonba mennék.

– Ha ad egy címet, gondoskodom róla, hogy minél hamarabb postára kerüljön a levélhalmaz.

– Megírom üzenetben. Fejből nem tudom. Most költöztem csak ide, a testvéremékhez.

– Most? – szaladt ki Mrs. Peabody száján a kérdés.

– Igen, mert amikor kijöttem, a nagyanyámnál laktam.

– Ó, értem. Andy, nem szeretném tovább feltartani, és mennem is kell. Várom a címet, és intézkedem. Remélem, minden időben odaér.

– Köszönöm a kedvességét, ahogy letettük, megírom.

– Ja, és még valami.

– Igen?

– A lakással kapcsolatban. Jól döntött. Soha nem tudhatja, hogyan alakul az élet. Én pedig ezután is szívesen ön után küldöm a postáját, ha szeretné.

A DÉLI FEKVÉSŰ HÁTSÓ TERASZRA már néhány órája nem tűzött oda a nap. A két oldalra felkötött batisztfüggönyöket lágyan ringatta a meg-megélénkülő délutáni szél.

A kerítés mentén néhány hete virágba borultak a bougainvilleák, vibráló színű, hegyes leveleik katonásan meredtek az ég felé. Olyan egyformák voltak, mintha kartonpapírból egyszerre vágták volna ki valamennyit. Új életre kaptak az április végi, simogató melegben a hatalmas rozmaringcserjék és a citromfűbokrok is, felmagasodó, kúpszerű virágaik lassan készen álltak, hogy apró szirmaik közé csalják a nektáréhes méheket. A fűszernövények erős aromája nemcsak a kertet, hanem a nyitott ablakokon keresztül a szobák minden zegzugát is bejárta. Hajnalban kinyíltak a hibiszkusz-sövény érett narancsszínű kis tölcsérei, és lehetett látni, hogy a bejárattal szembe ültetett piros virágú rokonai sem váratnak majd magukra sokáig; az ágak csak úgy hajladoztak a megszámlálhatatlanul sok bimbó súlya alatt. A terasznak oldalról árnyékot adó, gyér lombozatú paliszander dús, lila virágfürtökkel ünnepelte az idejekorán beköszöntő nyár első napjait.

– Gondolod, hogy valamit elhallgatott előttünk? – kérdezte Andy, miközben az utolsó simításokat végezte az állványra helyezett vásznon.

– Igen. Persze nem kérhetjük rajta számon, és nem is biztos, hogy jók a megérzéseim, de gyakran elgondolkodom ezen azóta is – válaszolta mozdulatlanságba merevedve Carla. Egy hete nézett farkasszemet egy kopott amforában senyvedő, elsápadt pozsgás növénnyel, hogy a művész zavartalanul dolgozhasson a portréján.

– Egyrészről azt tudjuk, hogy a te megérzéseid pontosak. Másrészről azt is tudjuk, hogy a nagyiból nem lehet kipréselni semmit, amit ő nem akar elmondani.

– Hát ez az! Márpedig azt a bizonyos napot határozott lendülettel ugrotta át, amikor anyánk történetét elmesélte. És ez nem hagy engem nyugodni.

– Melyik napra gondolsz?

– Amikor először találkoztunk nagyival, a kiállításodon, és elmentem hozzá másnap, emlékszem, beszélt erről a napról is. De akkor nem is tűnt fel, és talán kicsivel másképp is hangzott az egész, ráadásul annyi mindent mesélt, annyi meghallgatni-és feldolgozni-való szakadt rám egyszerre, hogy eszembe sem jutott a dolgok mélyére nézni. Most, hogy ülepedett bennem mindaz, amit tőle hallottam, feltűnt, hogy ott, annál a fejezetnél van egy kis kavarodás a történetben.

– Nem értem pontosan, mire gondolsz.

– Anyánk a szép, fiatal báróhoz akar hozzámenni. Szereti, de minden valószínűség szerint nem bolondulásig szerelmes bele, mert közben azért találkozik a szívtipróval, búcsúzkodni. Aztán valahol külföldön egyszer csak meglepi őt. Rendben van, higgyük el, hogy a semmiből váratlanul megjelenik. És mi történik? Miért megy oda? Azért, hogy megnézze, esett-e ott a múlt héten az eső? Vagy nem sikerült elég jól elköszönni egymástól, és szeretné pótolni a mulasztást? Nem hinném. Nyilvánvaló, hogy mi volt a szándék, ami vezérelte. Pezsgett a vére, és látni akarta az anyánkat. De hogy mit csináltak, nem tudhatjuk, és szögezzük le gyorsan, nem is tartozna ez ránk, ha nem oda lyukadtunk volna ki, ahova végül kilyukadtunk. Azonban bármiben le merném fogadni, hogy nagyi másodpercre pontosan tudja, hogy mi történt, kiszedte ő a lányából, amit tudni akart, és nem véletlenül neheztelt meg rá, ennyire már megismertem. Csak hallgat.

– És szerintem hallgatni is fog.

– Én viszont nem tudom majd megállni, hogy elő ne hozakodjak a dologgal.

– Árnyékra fogsz vetődni. Hiába faggatod.

– Igazad lehet. Egyszer, amikor ketten voltunk, feltettem neki egy erre vonatkozó kérdést. Azt mondta, fogalma sincs, nem volt ott. De én láttam rajta, hogy zavarban van.

– Talán a téma miatt.

– Nem. A téma ezen része miatt. A többi rész miatt nem volt.

– Hm. Ez tényleg elgondolkodtató.

– És számomra az még elgondolkodtatóbb, ami ezután következett.

– Folytasd!

– Véget ér az utazás, a találkozásuk utáni reggelen a szépséges anyánk hazamegy, majd estére megérkezik hozzá a szőke hercege, azaz a bárója Amerikából. És a nagyi szerint mi akkor és ott meg is fogantunk. Mert ezt viszont pontosan tudja, még úgy is, hogy ekkor sem volt ott. Már önmagában az is érdekes, hogy ezt a tényt külön hangsúlyozta.

– Joggal merül fel tehát a kérdés, hogy miért volt fontos elmondania, hogy pont akkor.

– Vagyis, a kérdés helyesen feltéve úgy hangzik, hogy miért akarta tudatni velünk, hogy a fogantatásunk igenis akkor történt, és nem máskor. Nekünk érdektelenek a körülmények, akár ekkor, akár máskor történt, hiszen nem volt semmiféle kétely sem bennünk, mert nem is lehetett. Mivel azt se tudtuk, kik a szüleink! Azonban a jelek szerint neki volt kétsége, vagy talán még ma is van.

– És ebből adódik a következő kérdés is, hogy az a kétely mire, pontosabban kire vonatkozik. Mert, ugye, az anya mindig biztos.

– Így van! – helyeselt Carla. – Nos, Andy, erről kéne vele egy kicsit diskurálnunk.

– Nahát! Te aztán egy igazi nyomozó vagy!

– Eddig nem úgy tűnt?

– Úgy értem, teljesen más menetre jár az agyad, mint például az enyém. Nekem nemhogy nem jutott eszembe ilyesmi, hanem egyszerűen az, amiből te következtetéseket vontál le, fel sem tűnt.

– Az sem, hogy az elhangzottakból hiányoznak láncszemek?

– Nem.

– Pedig szerintem egyértelmű.

– Á, hát ide bújtatok! – jelent meg a teraszajtóban Yaakov.

– Bújtunk? – nevetett fel Carla. – Egy hete el sem mozdultam a szófáról, mert a nővérem alkot, és én vagyok a modell!

– A modell! – ismételte Yaakov fennhangon, miközben gyengéd pillantásokkal méregette Carlát, amint fehér, rövid ingecskében, maga alá húzott lábakkal üldögél a kereveten. – A gyönyörű modell!

– Igen, egyetértek! A modellem gyönyörű. Miatta kezdtem újra a realisztikus ábrázolást.

– Megnézhetem?

– Nem! Csak amikor készen lesz!

– És az még mennyi idő?

– Nem tudom megjósolni. Be kell ismernem, kijöttem a gyakorlatból. Alaposan megküzdöttünk!

– Carlával?

– Ugyan! A vászon, a festékek meg én! Mindent be kellett vetnem, hogy újra engedelmeskedjenek!

– De a művész keze nem lesz idővel ügyetlenebb, vagy igen?

– A művész keze nem. Ebben igazad van. A szeme szokik el a látástól.

Yaakov gondolkodóba esett.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy már nem tudod úgy megfesteni, ahogy szeretnéd?

– Yaakov, egy absztrakt festő, noha a szemével lát, mint bárki más, és a kezével fest, mint bármelyik festő, a legtöbbet az agyát használja a művek megteremtésénél. Elvonatkoztat, és egy másik ábrázolási síkban jeleníti meg a konkrétumokat, azaz a mondanivalóját.

– Húha, ezt nem pontosan értem. Azt hiszem...

– Dehogynem! Ha például ránézel egy képre...

– ...amire az van ráírva, hogy A tenger – vágott a szavába Yaakov csillogó szemmel –, de én csak egy vörös pacát látok a vásznon, akkor az azt jelenti, hogy a művész a mondanivalóját nem az átlagember számára azonnal érthető konkrétumokban fejezte ki. Ez volna az?

– Ez az! Jobban én sem tudtam volna megfogalmazni – nevette el magát Andy. – Látod, milyen egyszerű ez az egész!

– Azt nem tudom. De én, miután egy kört sem voltam soha képes rendesen megrajzolni, bénult csodálattal nézem, hogy te miket tudsz.

Ekkor Joel Lewinson feje bukkant fel az ajtóban.

– Hamarosan kész a vacsora! Mára már függesszétek fel a munkát! Anyád üzente, hogy kezdjetek készülődni!

– Nocsak, valami különleges alkalom van? És megtudhatjuk, hogy mi lenne az?

– Mindent a maga idejében – válaszolta vigyorogva Yaakov.

Az asztal fehér damaszttal és ünnepi terítékkel ékesítve állt méltóságteljesen az étkező közepén. Carla meglepetten vette szemügyre, majd gyorsan megszámolta a gondosan elhelyezett tányérokat.

– Jön még valaki vacsorára? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Yaakov.

– És ki az?

– Meglepetés!

– Apa elment?

– Nemsokára itt lesz.

– De miért?

– Akadt valami elintéznivalója.

– Újabb titok... – motyogta maga elé Andy mosolyogva.

– Te tudsz valamit! Azonnal áruld el! – nevetett Carla.

– Nem az én titkom. Én nem mondhatok róla semmit.

– Hát ez ragyogó! És a testvéri hűség? Azzal mi lesz? Na gyerünk, ki vele! Mit tudsz?

– Azzal az lesz, hogy majd veled együtt örülök.

– Na jó, látom, veletek nem boldogulok. A legjobb lesz, ha megyek, és felveszek valami rendes ruhát. Csak tudnám, miben mesterkedtek! Mindenesetre nagy összhangban vagytok, az már kiderült!

Az előszoba felől kulcsok zörgése hallatszott. Carla felpattant a fotelből, és a bejárathoz szaladt.

– Meera! Ó, ez volt hát a meglepetés! Mennyire örülök, hogy látlak! Milyen rég találkoztunk!

– Sok ideje, hogy nem láttuk egymást, valóban. De Yaakov mindenről beszámolt nekem. Reménykedni kezdtem, amikor elújságolta, hogy újra egymásra találtatok. Aztán rettenetesen aggódtam érted, és most elmondhatatlanul boldog vagyok, hogy már ilyen jól vagy. Mutasd magad! Igazán remekül nézel ki!

– Köszönöm, nagyon kedves vagy!

– Bevallom, attól a pillanattól fogva, hogy megismertelek, arról álmodtam, hogy a fiamnak egyszer egy olyan lány lesz a felesége, mint te! És...

– ...az álmok márpedig teljesülnek! – vágott mosolyogva a mondandójába Zarah az előszobába lépve. – Zarah Winter-Totti vagyok – nyújtotta a kezét. – A lányok nagymamája.

– Én pedig Meera Litzman vagyok. Yaakov sokat mesélt önről.

– Rólad.

– Köszönöm! Nagyon vártam már, hogy találkozzak veled végre!

– Meera! Minden rendben volt? Jól utaztál? – csatlakozott az előszobában torlódó gyülekezethez Dina.

– Ó, hát persze! Kicsit fájó szívvel hagytam otthon az anyósomat, már nagyon beteg szegény. Nem lehet neki túl sok hátra. De úgy érzem, kötelességem róla gondoskodnom, mindig nagyon jó volt hozzánk. Erején felül is segített. Mostanra senkije sem maradt rajtam kívül. Nehezen mentem oda újra, és azt sem hittem, hogy ilyen hosszúra nyúlik a tartózkodásom, de ígéretet tettem, hogy végig vele maradok. Aztán, az igazat megvallva, nincs is más sürgős dolgom. Viszont a mai napot semmi okból sem hagyhattam volna ki!

– Milyen kedves asszony! – mondta Zarah Joelnek, amíg Dina és a fiatalok körbevezették Meerát a házban.

– Az. De őt is megpróbálta az élet.

– Ahogy mindnyájunkat.

– Meera szülei Lengyelországból, az ötvenes évek végén érkeztek Izraelbe – fogott a történetbe Lewinson. – A fővárostól nem messze kezdtek gazdálkodni, telepesként. Az államtól egy zsebkendőnyi föld bérlésére futotta a pénzükből mindössze. Meera volt a legkisebb a négy lányuk közül, azonban rá talált leghamarabb a szerelem. Az apja akarata és tiltása ellenére mondott igent a palesztin Zaidnak. Az országon belüli feszültség a két nép között abban az időben hágott éppen a tetőfokára, egymást érték a merényletek és a robbantások, az életveszély úgy vált a mindennapok részévé, ahogy egy pohár víz békeidőben, ha megszomjazna az ember. Meera anyja vigasztalhatatlan volt, amikor Rosh Hanikrába, a líbiai határ mellé költöztek tőlük Zaid szüleihez a gyerekek. Az asszony balsejtelme be is igazolódott, mert néhány hónap múlva kitört a háború.

– Ó – sóhajtott Zarah -, attól minden józan ember fél.

– Érthető, hiszen a háborúban természetes, hogy meghalnak az emberek.

– Ó, nem! Bocsáss meg, Joel, butaság, amit mondasz. A háborúban azok halnak meg, akiket megölnek! Az pedig minden, csak nem természetes. A természetes az az, hogy az emberek az életük végén halnak meg. De ők ezek szerint szerencsére túlélték.

– Igen. Pár év elteltével megszületett Yaakov. Zaid Ahmed nagy harcos volt. Igazi ellenálló. A fiát is annak nevelte, még alig járt, de az apja irányítása alatt már ekkor a test test elleni küzdelemmel ismerkedett. Testvére nem született, és tízéves sem volt még, amikor az apja halála után az anyjával visszaköltöztek Tel-Avivba.

– Mi történt?

– Zaid néhány héttel az 1993-as oslói megállapodás előtt vesztette életét egy határ mentén kirobbant konfliktusban, így a Gázai övezet és Ciszjordánia egyes területei felett a Palesztin Nemzeti Hatóság ellenőrzésének a bevezetését, amiért ő is egész életében harcolt, már nem élhette meg. Meera kis híján belepusztult az értelmetlen tragédiába, és ekkor határozta el, hogy az egyetlen gyermekét nem neveli fel a bosszú és a gyűlölet szellemében. Nem akart több csatát, nem akart több ütközetet. Egyszer és mindenkorra le akart számolni a múlt rávetülő, sötét árnyaival. Nem akart többé gondolni a rettegett időkre, nem akart többé együtt lenni az emlékeivel. Soha többé nem akart agressziót látni! Hazaköltözött. Visszavette a leánykori nevét és a fiáét is az övére íratta. Meera késői gyerek volt, a szülei hamar itthagyták. A testvérei még jóval korábban elmentek Európába, így végül egyedül nevelte fel Yaakovot. Azonban a vér nem vált vízzé. A gyereket kizárólag a harc érdekelte. Nem volt mit tenni, Meera engedett a fia kívánságának. Így lett piros öves mester, Carla későbbi tanítója, aztán nagyszerűen képzett katona, mostanra pedig a titkosszolgálat egyik tisztje. Remek férfi! Én odavagyok érte, úgy szeretem, mint a saját fiamat.

– Milyen furcsa – merengett el Zarah a hallottakon.

– Hogy így szeretem?

– Á, dehogy! Yaakovot megismerve, ez magától értetődik, Joel!

– Akkor mi a furcsa?

– A sors.

– Ezt meg hogy érted?

– Meera nem akarta, hogy a fia élete középpontjában a harc álljon. De bármennyit küzdött is az ellen, mégis annak köszönheti, hogy Yaakov megismerhette Carlát. Sőt, annak köszönheti a saját boldogságát is. Annak, ami elől menekült. Nos, be kell látnunk, Joel, hogy az ember akarata legyen akármilyen erős, az örökkévaló rejtélyes és általunk kifürkészhetetlen úton hozza létre a maga csodáit.

– Anya, ez a vacsora tökéletes volt!

– Zarah volt a séf! Én csak kuktáskodtam mellette!

– Egy szavát se hidd anyádnak! Csak szerénykedik!

– A desszert tényleg a te recepted!

– Jó, de azt meg még nem is kóstoltuk!

– És még egyelőre nem is fogjuk – állt fel az asztaltól elszántan Yaakov. – Egy kis figyelmet kérek – mondta, és kotorászni kezdett a nadrágja zsebében. Látszott, hogy zavarban van. Néhány pillanat elteltével egy tintakék bársonydobozkát húzott elő. Mindenki felé fordult.

– Anya, boldog vagyok, hogy itt vagy közöttünk, és a tanúm leszel.

Meera lehajolt és óvatosan megtörölgette a szemét.

– Régóta készülök erre a pillanatra, és nagyon köszönöm, hogy mindnyájan segítettetek nekem abban, hogy ilyen kivételes esténk legyen. Most már csak azt remélem, hogy nem sülök fel.

Carla elmosolyodott.

– Szóval ez volt a meglepetés – súgta Andynek. Andy nem válaszolt, csak somolyogva ránézett.

– Carla, drágám, egyetlenem, te tudod a legjobban, hogy mennyire nem vagyok a szavak embere. Elsőként tőled kérdezem: megtisztelsz engem azzal, hogy hozzám jössz feleségül?

Carla várt néhány pillanatot. Yaakov állt az asztal végén, és a szemébe azonnal rémület és bizonytalanság szökött.

– Persze, megértem, ha most nem tudsz azonnal válaszolni. Rád törtem ezzel. Nem kell elsietned – próbálta menteni a menthetőt.

Dina az asztal alatt ijedten markolta meg a férje combját. Joel összeszorított fogakkal nézett rá.

– Így nem az igazi.

– Hogy? – hebegte Yaakov.

– Túlságosan messze vagy. És állsz – tette hozzá Carla.

Yaakov arca hirtelen felderült. Előugrott a széke mögül, és hatalmas léptekkel átszelte az étkezőt. Megállt Carla mellett. Carla felegyenesedett és kedvesen ránézett. Yaakov kinyitotta a dobozkát és féltérdre ereszkedett előtte.

– Carla Lewinson, megtisztelsz azzal, hogy a feleségem leszel?

– Igen! – vágta rá gondolkodás nélkül a választ Carla. – Igen! Igen! – ismételgette nevetve.

Yaakov felpattant.

– Tábornok úr, mivel a lánya igent mondott, és mivel apám már nem él, így nekem kell öntől megkérdeznem a régi szokásaink szerint: hozzám adja a lányát?

Lewinson és Dina felemelkedtek a székükből.

– Igen, fiam! Hozzád adom a lányomat!

– Köszönöm!

Andy, Zarah és Meera is felálltak.

– Istenem, milyen boldog vagyok! Mennyit álmodtam erről, kisfiam!

– Én megmondtam, hogy az álmok teljesülnek – szólalt meg halkan Zarah.

– Márpedig nincs a földön ember, aki ezt nálad jobban tudhatná – tette hozzá elérzékenyülve Dina.

– Ez nagyon megható volt – suttogta Andy.

– Nos, akkor ezek szerint minden rendben – dadogta enyhén csalódott arckifejezéssel Yaakov. – De...

– De? Mi a baj, drágám?

– Hát az, hogy megcsókolnál végre, szerelmem?!? – felelte türelmetlen hangsúllyal Yaakov, majd gyorsan behunyta a szemét, és boldog mosollyal, sietve tárta szét a karját Carla előtt.

New York, Amerikai Egyesült Államok

AZ ÖTÖDIK SUGÁRÚTON hosszú percek óta állt a forgalom. Végeláthatatlan kocsisorok vesztegeltek Manhattan ütőerén, türelmetlen utasokkal a szélvédők mögött.

– El fogunk késni, ha továbbra is itt üldögélünk és várjuk a csodát – szólalt meg Andy.

– Biztosan baleset történt. Ennyire csak olyankor bénul meg a közlekedés – magyarázta a sofőr a helyzetet.

– Talán legjobb volna, ha gyalog folytatnánk az utat – közölte Andy.

– Igazad van. Már egyáltalán nem vagyunk messze – hagyta helyben a javaslatot Marie-Anne.

Fizettek, és elszánt frissességgel szökkentek ki a kocsiból.

Az utca park felőli oldalán álló göcsörtös, öreg fák koronáját néhány óra leforgása alatt sárgászöld rügytenger lepte el. A felhő nélküli égen ragyogó nap melege érzékelhető gyorsasággal pattintotta ki az elhúzódó hideg miatt eddig szunnyadni kényszerülő életet. Andy levette a ballonját. Csinos, égszínkék, puha kiskosztümöt viselt, karamellszínű kiegészítőkkel. A haját kibontva hagyta, mélybarna, dús tincseit messzire repítette a játékos szél a langyos levegőben.

– Kezdek izgulni – mondta.

– Fölösleges, mert téged akarnak.

– Ne tarts nagyképűnek emiatt, mert nem is azért, hogy megfelelek-e. Hanem mert ez egy új élet kezdete lehet. Amire őszintén szólva már nagyon vágyom. És bizsergető érzés, hogy most minden ellenére itt vagyok.

– Nincsenek véletlenek.

– Marie-Anne! Szerintem pont a véletlenek sorozata, hogy így alakultak a dolgok. És nem a szakmai részre gondolok. Hanem az események láncolatára.

– Ó, ebben nem értünk egyet!

– Én nehezen tudom másként értelmezni, ami történt. Úgy vélem, elég részletesen elmeséltem neked, amiken azelőtt, hogy elutaztam Carláékhoz Tel-Avivba, átmentem, szóval azokat hagyjuk. De annak mi a magyarázata, hogy kínomban, találomra kiválasztok egy ügynökséget, ahol az idős hölgy meggyőz arról, hogy ne adjuk el a lakásomat, majd ugyanabba a házba sodorják a teendői, ahol meglátja a tele postaládámat, felhív, és utánam küldi a csomagot, hogy aztán a benne lapuló levelekből tudjam meg, hogy égre-földre keresnek a British Museumtól néhány hónapja – való igaz, senkinek, még a szüleimnek sem hagytam meg, hogy hová megyek –, mert rajtuk keresztül műtörténészi állást kínálna nekem New Yorkban a Guggenheim Museum? Olyan gyorsan követték egymást az események, hogy még Sir Leonville-t sem sikerült kikérdeznem a helyzetről, az évi rendes szabadságát tölti. Viszont az igazgatóság ragaszkodott hozzá, hogy eljöjjek a megbeszélésre.

– Mert ennek így kellett történnie. A dolgok előre el vannak döntve.

– Hol?

– Létezik egy rendező elv. Én hiszek ebben.

– Mármint, hogy a sorsunk meg van írva?

– Mondhatjuk így is.

– Hát, lehetséges. De nincs rá semmiféle bizonyíték.

– Már hogyne lenne!

– Micsoda?

– Például, ami most veled megesik.

– Azaz?

– Hogy annyi minden ellenére mégis itt haladunk az Ötödik sugárúton a célunk felé.

Andy felnevetett.

– Jó. Talán igazad van.

– Nem, nem talán. Tudom, hogy igazam van!

– Én meg tudom, hogy nem lehet veled vitatkozni.

– Van, amiben nem lehet. És ez az. De rendben van, annyit hajlandó vagyok engedni, hogy az utat te választhatod.

– Végtére az is valami – tette hozzá elgondolkodva Andy.

Befordultak a sarkon. A körkörös fehér épület szikrázóan ragyogott a délelőtti fényben.

– New Yorkba költözöl?

– Gondolom, célszerű lenne. Ha itt fogok dolgozni.

– És alkotni!

– Még ülepednek bennem az átélt élmények. Egyelőre portrékat rajzolgattam.

– Jóságos ég!

– Tudom. De levezetésnek jó volt.

– Én szeretném, ha újra festenél. Rendesen.

– Fogok. De időt kell adnotok ehhez.

– Amennyit csak akarsz!

– Különben is, még vannak képeim.

– Persze. De, hála a botrányoknak, egyre kevesebb.

– Némelykor a hiány erősebb, mint a bőség!

– Erről, azt hiszem, nem tudsz meggyőzni.

– Miért?

– Mert a menedzsered vagyok, és az ügynököd. És ebből élek, drágám, azért – mondta nevetve Marie-Anne.

Az üvegtetejű épület második emeletén a titkárnő türelmetlenül toporgott az ajtóban. Az érkező lift hangjára a folyosóra sietett.

– Szörnyen elkéstünk. Nagyon sajnálom – hadarta Andy, és átnyújtotta a kabátját.

– A főigazgató úr már várja önöket! Nem lesz semmi baj, a vendége sem sokkal ezelőtt érkezett a repülőtérről.

Andy a menedzserére nézett.

– Talán más is részt vesz a megbeszélésen – tárta szét a kezét Marie-Anne.

Az iroda ajtaja kinyílt. Andy és Marie-Anne beléptek. A főigazgató kezét előrenyújtva tett néhány lépést feléjük.

– Nem is tudja, mennyire örülök, hogy itt van! – mondta.

– Köszönöm, hogy itt lehetek – válaszolta Andy, és oldalra pillantott. Azonnal felismerte az ablaknál háttal álló alakot.

– Sir Leonville! Micsoda meglepetés! Nem is reméltem, hogy itt találkozunk!

– Látni akartam – mondta a férfi. – Képtelen vagyok lemondani magáról. Már-már teljesen kétségbe estem, hogy hiába keressük. De végre megtaláltuk!

– A véletlenen múlt – vetette közbe Andy.

Marie-Anne megköszörülte a torkát.

– Ó, nincsenek véletlenek! – mondta Sir Leonville. – Bármennyire is reménytelennek tűnt a helyzet, valami azt súgta legbelül, hogy még viszontlátom. És ez erőt adott. Most pedig boldog vagyok, hogy itt van.

– Jöjjenek asztalhoz! – szólította fel a társaságot a főigazgató. – Ms. Benson-Collins még nem ismerheti a nagyratörő terveinket.

– Valóban nem. Eddig még csak próbáltam felocsúdni a sok meglepetésből.

Elhelyezkedtek. A titkárnő üdítőket és kávét szolgált fel. A főigazgató folytatta.

– Régóta foglalkoztatott bennünket, hogyan tudnánk a két intézmény közötti munkakapcsolatot szorosabbra fűzni. Már korábban körvonalazódott egy együttműködési szándék bennünk, jelesül, hogy az antik és a kortárs művészetek milyen metszéspontokban találkozva, milyen tematikus tárlatokkal jelenhetnének meg Londonban és New Yorkban a nagyközönség előtt. Mindehhez olyan művészeti igazgatót kerestünk, aki mindkét területen jártas, és tudományos munkáival is múlhatatlan érdemeket szerzett. Barátom, Sir Leonville hívta fel a figyelmemet az ön személyére. Az ő kezdeményezésére van itt, s a rendelkezésemre bocsátott anyagok alapján kijelenthetem, hogy mindenképpen önt szeretnénk a feladatra megnyerni.

– Köszönöm az ajánlást, Sir Leonville.

– Valamit kénytelen voltam tenni, hogy legalább néha a közelébe kerüljek – mondta bánatos kutyaszemekkel Sir Leonville. – Gondoltam, Londonba úgysem tudnám visszacsábítani.

Andy elnevette magát. Tudta, hogy az öreg professzor nem udvarolni akar.

– Ebben ne legyen annyira biztos, Sir Leonville! Mert ön miatt talán arra is hajlandó lettem volna.

– Csakhogy ez a változat már egyáltalán nem időszerű! – vágott közbe a főigazgató. – Legalábbis szívből remélem, hogy nem. Ha igent mond Ms. Benson-Collins, innen, New Yorkból koordinálja majd az intézményeket.

A megbeszélés végén Andy szárnyaló mosollyal állt fel az asztaltól. Úgy tűnt, néhány héten belül el is kezdheti a munkát. Örömmel töltötte el, hogy maga mögött hagyhatja az idő egy darabját.

– Köszönöm, hogy elvállalja a megbízást. Nagy dolog ez, hiszen történetünk során először van együttműködés a British Museum és a Guggenheim között, és a megállapodással együtt megvan ehhez az új művészeti igazgató személye is. Ráadásul milyen személye! A sofőröm visszaviszi önöket a szállodába. Sietniük kell, egy óra múlva ott lesz a tévéstáb. A híradó kulturális rovata azonnal bejelenti a nagy durranást! Barátom – fordult Sir Leonville felé a főigazgató –, elmondhatjuk, hogy pompás napunk van!

– Tévéstáb? Látom, ön aztán semmit sem bízott a véletlenre – jelentette ki vidám arckifejezéssel Andy.

– Nem, valóban. Önben, a barátomban és magamban bíztam a véletlen helyett.

Andy épp csak átöltözött, amikor kopogtak a szobája ajtaján. Felhúzta egyszerű vonalú, kis fekete csipkeruháján a zippzárt, és elfordította a gombot.

– Jó napot, a forgatócsoport felvételvezetője vagyok – mutatkozott be a lány. – Kívánja, hogy feljöjjön a fodrász és a sminkes, vagy a helyszínen legyen a korrekció?

– Azonnal lent vagyok, köszönöm – mondta Andy, majd becsukta az ajtót és a fürdőszobába sietett. Kontyba tekerte a haját, átpúderezte az arcát és felfrissítette a rúzsát. Vetett egy utolsó pillantást a tükörbe, és kilépett a folyosóra.

– Ide, kérem, ide foglaljon helyet! – mutatott a Star Lounge egyik lefoglalt részén kialakított díszletben a karosszékre a mikrofonos fiatalember, és hozzálátott, hogy feltegye a mikroportot és elrejtse a zsinórját.

– Stacey Chapman vagyok – szólalt meg mellette egy vékony, szőke nő. – A CBS World News kulturális rovatát vezetem.

– Örvendek. Andy Benson-Collins.

– Én fogom az interjút elkészíteni önnel. Ez egy rövid kis hír lesz, de ma már a hatos és a nyolcas híradóban is lemegy, arról, hogy a londoni és a New York-i intézmények együttműködési szerződést írtak alá, és ön mint a szakmája egyik elismert tekintélye kapta meg a felkérést, hogy a projekt művészeti igazgatója legyen. Gratulálok önnek ezúton is, ez igazán nagyszerű!

– Köszönöm.

– Aztán még maradunk, mert egy hosszabb portrét is felveszünk önnel, de a híranyagot a felvétel után azonnal a stúdióba küldjük. Így megfelel?

– Természetesen.

– Akkor kezdjük is el. George, indulhatunk!

– Egy pillanat, Stacey, egy lámpát még átfordítunk!

Andy kihúzta magát, egy elszabadult hajtincset a füle mögé simított, és igyekezett kedves arcot vágni.

– Forog! – kiáltotta George pár másodperc múlva.

– Jó estét, kedves nézőink, a Central Park mellől, a Ritz Carltonból jelentkezik A kultúrák világa egy izgalmas és gyors hírrel, Stacey Chapman vagyok.

A londoni British Museum és a New York-i Guggenheim Museum ma írta alá azt az együttműködési szerződést, mely alapjaiban rendezheti át az antik világ és a kortárs művészetek kapcsolatát. Itt van velünk a projekt frissen kinevezett művészeti igazgatója, Ms. Andy Benson-Collins, elismert régész, művészettörténész, festőművész Londonból.

– Ms. Benson-Collins, váratlanul érte a felkérés?

Marie-Anne az egyik oszlopnak támaszkodva nézte Andyt, ahogy mosolyogva és okosan válaszol a rázúduló kérdésekre. Olyan érzése volt, mintha legutóbbi találkozásuk óta semmi különös sem történt volna. Mintha csak tegnap látták volna egymást utoljára. Az ábrándozásból Sir Leonville fújtatása zökkentette ki.

– Szeretném meghívni magukat – lihegte. – Ma este együtt kell vacsoráznunk, ehhez ragaszkodom, kérem, tolmácsolja Andynek.

– Ez nagyon kedves öntől, természetesen átadom, és biztos vagyok benne, hogy nem lesz akadálya. Én azonban, ha megbocsátja, nem tartanék önökkel.

– Ó, de hát miért?

– Mert Andy és ön nem találkoztak hónapok óta, és nyilvánvalóan rengeteg mesélnivalójuk van. Mi pedig csak itt ismertük meg egymást. Úgy gondolom, udvariatlan dolog lenne, ha magukra akaszkodnék.

– Nem, semmiképpen sem venném annak, de ahogy gondolja. Most visszavonulok egy kicsit, és este nyolckor az étteremben várom önöket. Azaz Andyt, ha ön nem gondolná meg magát. Minden jót, Marie-Anne!

A pincér elvitte a desszertes tányérokat. Sir Leonville az utolsó cseppig kikanalazta a vaníliás krémpoharat. Andyé szinte érintetlenül maradt.

– Ó, tudom, hogy nem kellett volna ilyen mohónak lennem. A feleségem folyton korhol emiatt. Igaza van, túlsúlyos vagyok. De egy férfi mégsem lehet nyápic!

– Nem, az semmiképp sem – nevette el magát Andy.

– El sem tudom mondani, mennyire megtisztelve érzem magam, hogy velem töltötte az estéjét.

– Én ugyanezt érzem, Sir Leonville.

– És köszönöm, hogy bepillantást engedett az életébe, meg kell vallanom, őszintén meghatott a bizalma. Valójában sejtelmem sem volt, hogy ennyi szörnyűséget kellett átélnie. Rendkívüli módon sajnálom, ami önnel történt. De higgyen nekem, innen már csak felfelé vezet majd az út.

– Remélem, ezúttal valóban egy boldogabb időszak köszönt majd rám. Mert a rossz után jó következik, nem igaz?

– Én nem hiszem, hogy magától bármi is bekövetkezhetne. A legtöbb dolog rajtunk múlik. Látja, megvénültem, mire rájöttem, hogy mi is a boldogságunk titka.

– Elárulja?

– Magának ne tenném? Az, hogy megtanuljuk szeretni azt, amit meg kell tennünk azért, hogy a boldog állapotot elérjük. A jutalmunk a fáradozásért pedig az lesz, hogy így legtöbbször azt tehetjük, amit szeretünk.

– Ez első hallásra elég bonyolultnak tűnik!

– Pedig egyáltalán nem az. Gondoljon csak bele!

– Megígérem. És felidézem majd magamban a szavait, ha úgy érzem, hogy megint sötét gondolatok leselkednek rám.

– Ó, Andy, ahogy a nappalokat felváltják az éjszakák, úgy váltja egymást az életünkben az öröm és a bánat. De én már tudom, hogy oktalan dolog félni a hirtelen megjelenő árnyékoktól. Mert azok egyszerűen csak azt jelzik, hogy a közelünkben felragyogott a fény.

Andy a járdán álldogálva várta meg, amíg Sir Leonville taxija befordul a sarkon. Az ég felé fordította a tekintetét, és nagyot szippantott az üde, tavaszi levegőből. Az új életére és a leendő új otthonára gondolt. Tele volt várakozással, izgalommal és jókedvvel, ugyanakkor mégis valamiféle megfoghatatlan szomorúság járta át a szívét. Elvesztette a szüleit, de megismerte az igazi családját. Álnokul becsapta és elhagyta a szerelme, ami által megmenekült a minden bizonnyal bekövetkező, kegyetlen megpróbáltatások elől, melyek talán még az életét is veszélybe sodorták volna. Feladta az állását, és most egyszeriben elébe állt a legjobb lehetőség, amiről még csak álmodni sem mert volna soha. De a jó és a rossz olyan sebességgel adták egymásnak a kilincset, hogy ez minden látszat ellenére mélyen meggyötörte, megviselte a lelkét. Ha arra gondolt, mennyi mindent kapott, enyhült ugyan a bánata, de önfeledten örülni mégsem tudott a szerencséjének. Mert tudta a veszteségeit is. A történtek ellenére sajnálta Briant. A szájában kesernyés íz gyűlt össze. A magány íze volt ez. Tudta, ha erőssé akar válni, meg kell tanulnia egyedül harcolni.

Belépett a forgóajtón, áthaladt az előtéren, és a lift felé indult.

– Ms. Benson-Collins! Kérem!

– Igen? – fordult erőltetett mosollyal a recepciós fiatalember felé.

– Van egy üzenete!

– Nekem?

– Igen. Azért nem vittük fel, mert tudtuk, hogy még az étteremben van.

– Értem. Bizonyára Marie-Anne – mondta Andy.

– Nem, egy férfi hagyta itt önnek. Felajánlottam neki, hogy rögtön továbbítom. De azt mondta, ráér, ha végeztek – közölte kedvesen a recepciós, és egy lezárt borítékot nyújtott felé.

– Rendben. – mosolygott rá Andy, átvette, majd folytatta az útját a szobájába.

Levetkőzött, lemosta a sminkjét, zuhanyozott egy kiadósat, és holtfáradtan dőlt be az ágyba. Akkor jutott az eszébe, hogy az üzenetet el sem olvasta, csak letette a virágok mellé az asztalra.

– Majd reggel – gondolta. – És mi van, ha valami fontos? – dünnyögte maga elé, aztán erőt vett magán, és kikecmergett az ágyból.

Feltépte a boríték oldalát. Egy néhány soros, gyűrött papírra írt levél lapult benne.

Láttalak az esti híradóban. Gyönyörű vagy! Tudom, hogy haragszol rám. És minden okod meg is van erre. De engedd, hogy megmagyarázzam! Találkoznunk kell! Holnap este a tónál várok rád, itt a parkban. 8-kor.

Andy lába remegni kezdett. Egy pillanat alatt elszállt az álom a szeméből. Úgy érezte, hogy le kell ülnie. Azonnal tudta, kitől jött az üzenet.

– Nincsenek véletlenek, magától semmi sem történik, a dolgok előre el vannak döntve... – zúgtak a fejében Marie-Anne és Sir Leonville mondatai. – Létezik egy rendező elv... – ismételte Marie-Anne szavait kábultan.

Néhány perc múlva sikerült összeszednie magát. Felállt, és elővette a táskájából a telefonját. Előbb Carla számát kereste ki, aztán a tábornokét. Úgy gondolta, jobb, ha egyből őt értesíti. A hívásindító gomb fölött azonban önkéntelenül megállt az ujja. Tudta, hogy mit kellene tennie. De valami visszatartotta.

– Meg van írva... – suttogta. – De az utat te választhatod...

Tel-Aviv, Izrael

VALETT ÚR, AZ ALKALMI SOFŐR egész nap egyetlen percre sem állt meg. Néhány szendvicset és pár üveg vizet készített be Dina még reggel a kocsijába, hogy a nyár eleji melegben ne szomjazzon, és rosszul se legyen az éhezéstől. Alig tette ki az utasait a szállodák bejáratánál, már fordulhatott is a következőkért vissza a repülőtérre.

Meggyűlt a baja a különböző névtáblákkal is, bár Zarah előrelátó módon mindegyikre ráírta, hogy hánykor, melyik légitársasággal és honnan érkeznek a vendégek. Az egymás nevét felismerő rokonok azonban szerencsére nem hagyták, hogy káoszba fulladjon a kimerítő szervezés.

Valett úr kétszer is inget váltott a nagy hőségben, mosolyogva cipelte a bőröndöket, és folyamatosan szóval tartotta az éppen fuvarozott társaságot. Beszélt nekik a város nevezetességeiről, jobbra-balra mutogatott kifelé az ablakon, ecsetelte az időjárást, élménybeszámolót tartott a legjobb kocsmákról, sőt még a helyi szokások ismertetését is készségesen eresztette bő lére, miközben jókat derült a saját viccein. Árgus szemmel leste a visszapillantóban a kiváltott hatást, s mivel a hátsó ülésről mindannyiszor udvariasan visszamosolyogtak rá, úgy tűnt, egyáltalán nem is veszi észre, hogy rajta kívül senki sem beszél héberül.

A Lewinson-házban megállás nélkül csörgött a telefon. A vendégek éppen csak kinyithatták a bőröndjeiket, máris tudatták, hogy szerencsésen megérkeztek, és felhevült hangon érdeklődtek a délutáni találkozóról, ahol hosszú idő eltelte után most viszontláthatják vagy végre megismerhetik egymást.

Dina kicsit zsémbelt, hogy ilyen forgalom mellett képtelen lesz hozzájutni a feladataihoz, melyek még mindig számolatlanul tornyosultak a feje fölött, a többhetes, gondos előkészítés dacára.

Amikor a telefon hallgatott, a kapucsengő éles berregése biztosította, hogy egyetlen percnyi csend se köszönthessen rájuk. Hatalmas tálcákon érkeztek a sütemények és a sajtos, halas, meg a különféle vajkrémes falatkák, jégágyon a gyümölcskosarak, a parfétorták, végül pedig a fagylalt. Rekeszekben tolták a szállítók a kapun befelé a vizet, a frissítő italokat, a nemes, palackozott borokat és a különleges pezsgőválogatást. Yaakov két barátja ingujjra vetkőzve küszködött a lenti, hűvös tároló amúgy is túlzsúfolt polcain az üvegek elhelyezésével.

Zarah és Meera a nappali, a teraszok és az étkező feldíszítésében segédkeztek. Az asztalokkal már előző nap végeztek, miután lekerültek a padlásról a féltve őrzött tányér-és pohárkészletek is, hogy a nagy nap előtti zsúrra igazán fényűző legyen a teríték.

Joel és Louisa kora délelőtt felkerekedett, hogy az étteremben még egyszer minden apró részletet szemügyre vegyen. Ellenőrizték az udvaron felállított sátort, és útban visszafelé betértek a virágkötőhöz, hogy megcsodálják a pompás csokrokat és a mesterien egybefűzött girlanddíszeket.

Mindnyájukat lázas izgalomban tartotta a másnapra kitűzött, várvavárt esemény, Carla és Yaakov esküvője.

– Nahát! Egyszer az életben elsőnek érkeztünk? – kérdezte Cesare Joeltől az ajtóban.

– Igen! – válaszolta a tábornok. – Elsőnek!

– Miért mondod ezt, Cesare? – kérdezte Kim némi sértettséggel a hangjában.

– Ó, nem is tudom, drágám, csak valahogy kicsúszott a számon.

– Ha arra célzol, hogy alaposan megfontolom, mit vegyek fel, a válaszom: igen, mert az ember mégsem indulhat el akármiben!

– Igazad van, drágám. Akármiben nem – hagyta helyben Cesare, miután Kim, Isa, Adam és a menyasszonya után belépett a házba.

– Mindent megtaláltatok, ugye? – sietett eléjük Zarah. – Nagyon sajnálom, hogy nem tudtam otthon lenni, amikor megjöttetek, de Dinát nem hagyhattam pont most a feladataival magára.

– Minden rendben volt – mosolygott rá Kim. – Valett úr kicsit megijesztett, mert azt hitte, elvesztette a rábízott kulcsokat, de végül visszament és a kocsijából előhalászta. Szegény ördög! Azt hittem, rosszul lesz, annyira kétségbeesett hirtelen.

A csengő ismét megszólalt. A nyitott kertkapun a Blitzman házaspár haladt át, Jerom, kezében hatalmas virágcsokrot szorongatva, intett a tábornok felé.

– Dina, bemutatom régi cimborámat és a feleségét. Jerom és Esther Blitzman. Ő pedig Dina, a feleségem.

– Nagyon örülök, hogy elfogadták a meghívásunkat. És annak is, hogy végre megismerhetem a férjem igaz barátját!

– Részünkről a megtiszteltetés – válaszolta illemtudóan Jerom, és átnyújtotta a virágot.

– Menjenek csak beljebb, Yaakovot már ismerik, ugye? A teraszon megtalálják!

A kerítésen kihajló bugainvilleafürtök között Louisa Krohl kanárisárga kreppruhába bújtatott, sietős alakja tűnt föl. Mielőtt a kapuhoz ért volna, dudaszó hasított a csendbe. Louisa hirtelen a táskája hűlt helyéhez kapott, majd sarkon fordult és visszaszaladt a kocsihoz. Rövid idő után sóhajtozva állt az előszobában.

– Rémes vagyok! Egyszer a fejemet fogom elhagyni! Joel, ezt neked hoztam – nyújtott át egy palack különleges francia bort a tábornoknak. – Kis híján a taxisnak lett jó napja!

– De hiszen ő dudált, hogy ott felejtetted! – értetlenkedett Zarah.

– Persze. Mert nyilvánvalóan tudta, hogy úgyis keresném. Illetve – tette hozzá kis szünetet tartva –, legalábbis egy idő múlva! Édesem, mit szólsz? Hát nem nagyszerű, hogy ez a nap is eljött végre?

– Az a nap csak holnap lesz, Louisa!

– Huszonnégy óra ide vagy oda, semmit sem számít. Innen már akkor sincs visszaút! Különben is, ők egymásnak teremtettek!

A Hotel Continental limuzinja hangtalanul gurult a kapu elé. A kocsiból Andy kíséretében Mary és William Benson-Collins szállt ki, és meglehetősen komoly arckifejezéssel közelítettek a fogadóbizottság felé. Louisa azonnal felmérte a helyzetet, és jobbnak látta, ha a terasz irányába gyorsan elsurran.

– Örülök, hogy megismerhetjük önöket – nyújtotta előre a kezét Dina.

– Mi nemkülönben. Úgy gondolom, én vagyok az idősebb. Dina, felajánlhatnám, hogy tegezzük egymást? – oldódott Mary komorsága.

– Ó! Nagyon szívesen!

A tábornok is kezet fogott a férfival. Mélyen a szemébe nézett, de William Benson-Collins váratlanul elkapta a tekintetét. Joel Lewinsont különös érzés járta át.

– Zarah Winter-Totti vagyok. A lányok nagymamája – lépett közelebb Zarah. – Elmondhatatlanul boldognak érzem magam, hogy végre találkozhatom önökkel.

– Feltételezzük, nem volt könnyű meggyőzni Andyt, hogy minket is meghívjanak – felelte hűvös hangon Mary Benson-Collins.

– Ilyesmiről nincs tudomásom. Természetes, hogy egy családi ünnepen mind együtt vagyunk!

– Valóban, ez így természetes.

– Bízom benne, hogy lesz valamennyi időnk egymásra is, szeretném megismerni a történetüket – vetette fel a kívánságát Zarah.

– Ó, készséggel! Bár úgy vélem, nem lenne túlzottan szerencsés a múlt bolygatásával elhomályosítani egy ilyen csodás esemény fényét – közölte Mary Benson-Collins.

– Ez sokban múlik azon, milyen is az a múlt – tette hozzá óvatosan Zarah.

– Andy, te már jól kiismered magad nálunk! – vette át a szót Dina Lewinson. – Biztosíthatlak, hogy semmi sem változott az alatt a néhány hónap alatt, amióta New Yorkba költöztél – folytatta nevetve. – Ha megkérlek rá, bevezetnéd a szüleidet?

– Hogyne! De én úgy értesültem, hogy azért valami mégis más lett! – mosolygott csillogó szemmel Andy.

– Nos, igen, valóban. Ketten maradtunk, Carla is itt hagyott minket, de persze most nem szomorkodunk miatta. Néhány hete készült el ugyanis az új, közös otthonuk Yaakovval.

– Azért mondtam! Carla már mesélt nekem róla, és mondhatom, nem spóroltak az elképzelésekkel! Alig várom, hogy élőben is lássam azt a csodalakást!

A társaság a nappali felé indult. A tábornok hosszan nézett a házaspár után. Louisa végig a teraszról tartotta szemmel Joelt, és a viselkedését igen különösnek találta.

– Mit gondolsz, honnan tudhatta, hogy Andy nem szerette volna, ha meghívjuk őket? – fordult Dina Zarah felé. – Nem hinném, hogy a lánya beszélt volna neki erről!

– Nem valószínű.

– Mindenesetre örülök, hogy Carla meg tudta győzni Andyt, jobb a békesség, végül mégiscsak tisztességben felnevelték, és az ember nem haragudhat a szüleire, csak mert nem az ő elvárásai szerint viselkedtek.

– Egyetértek Carlával.

– Megmondta neki, hogy a legjobban azt tenné, ha elásná a csatabárdot, és a szándékai jeléül most velük együtt lakna a szállodában.

– Helyesen tette.

– Csakhogy akkor mégis honnan tudhatta, hogy Andy először ellene volt a meghívásuknak? Ennyire ismerné a lányát?

– Bizonyára jól ismeri. De hogy ennyire, azt kétlem.

– Akkor?

– Egyszerűen rájött. Kikövetkeztette, és bedobta közénk a mondatot, mint csalit a vízbe. Hátha mi ráharapunk, és beszélni kezdünk. Ez a nő okos! Veszélyesen az.

– Megrémítesz!

– Ó, nem kell megijedned! Ma már, úgy ítélem meg, ennek nem sok jelentősége van. De amikor a múltat előhoztam, láttam, hogy nem lesz egyszerű szóra bírni. Kemény dió!

– Én emiatt egyáltalán nem aggódom – nevette el magát Dina. – Benned ugyanis egy erős diótörőre akadt!

– Dina, drágám, ideje csatlakoznunk a többiekhez – lépett melléjük a tábornok. – Úgy gondolom, mind együtt vagyunk.

– Igen, leválthatnánk szegény Meerát és Yaakovot a büféasztalnál, a létszámot tekintve derekasan kellett állniuk a sarat.

– Csakhogy még várunk valakit – jelentette ki Zarah.

Ebben a pillanatban az utca felől hangos kiáltozásra lettek figyelmesek.

– Zarah! Zarah! Ó, végre, de jó, hogy megláttalak, már azt hittem, soha nem találjuk meg a házat! Két sarokkal arrébb tett ki a sofőr, és bizonygatta, hogy ez az a cím, amit keresünk. Persze én rögtön mondtam, hogy az kizárt, hogy egy tábornok olyan házban lakjon, mint amilyen az volt, és ragaszkodtam hozzá, hogy igenis tudakolja meg a központtól vagy valahonnan, hogy jó helyen vagyunk-e. De a férfi hajthatatlan volt! És hát naná, hogy igazam lett! Te jó ég, mindjárt tőből kiszakad a lábam! Évek óta nem volt rajtam ennyire magas sarkú cipő! Jó kis utat kellett megtenni, ráadásul emelkedőn felfelé! Úgy érzem magam, mint aki megmászta a Csomolungmát! Heinz! Mondtam, hogy ne maradjon le ennyire! Kérem, igyekezzen egy kicsit, már mindenki csak ránk vár! Bocsássanak meg, hogy ilyen rettenetesen modortalanul elkéstünk! – fordult széles mosollyal újra Dina és Joel felé a nő. – Jaj, még nem is köszöntem! Jó napot, örülök, hogy megismerhetjük egymást. Edna von Hoch vagyok. A lányok nagynénje.

Zarah vidáman ölelte át Ednát. A tábornok és Dina is jóízűen nevettek.

– Parádés belépő volt! – súgta Dina a férjének. Edna meghallotta.

– Sajnálom, de valahogy mindig minden ilyen viharosra sikerül az életemben. Bár, az igazat megvallva, különben talán unatkoznék is – nevetett. – Ó, Zarah, még ti sem találkoztatok. A lovagom, Heinz von Stuhblad-Wissingen. Őrgróf – mutatott Edna az ekkorra nagy nehezen odaérkező úrra.

Zarah figyelmesen szemügyre vette a férfit. Jó karban volt, de már rég nem volt fiatal, és úgy tűnt, a dereka miatt erős fájdalom kínozza. Edna olvasott Zarah tekintetéből. Egymásba karoltak.

– Tudom, ne mondj semmit. Öreg is, beteg is. Jó, én se lettem fiatalabb, rám sem lehet mondani, hogy éppen csak elhagytam a karonülő kort. De meg kell mondanom, manapság már a választék sem az igazi! Ő viszont legalább nem nős! És mindene megvan, amit egy őrgróftól remélhet az ember. Vallom, hogy egy kevésbé vonzó partner is jobb, mint a semmilyen. Tudod, ha az embernek van valaki az oldalán, más megítélés alá esik.

– Igazad van, a legtöbb, aki számításba jöhetne, már rég halott. És az a tény, hogy ő még életben van, a listán a kortársai elé helyezi. Edna, drágám, valóban, sok minden voltál már!

– De gazdag özvegyasszony még nem.

– Ó, csak nem?

– Szeretem hagyni, hogy meglepjen az élet! – kacsintott Edna ravasz mosollyal, majd belekarolt Zarah-ba, és átvágtak az előszobán.

Lassan éjfél felé járt. A roskadásig telerakott asztalok javarészt már üresen álltak, s jócskán fogyott az italkészletekből is. Yaakov és a barátai, a tegnapi, elhúzódó legénybúcsú és az alvás nélkül folytatott mai, mozgalmas nap után kókadtan üldögéltek a göcsörtös paliszander ágai alatt. Edna és Louisa remekül egymásra találtak, gurgulázó nevetésüktől visszhangzott még a szomszéd kertje is. A tábornok tekintete néha összeakadt Edna csábítóan kék szemével, és ilyenkor egymásra mosolyogtak, Heinz Stuhblad-Wissingen őrgróf pedig békésen szunyókált a terasz fedett részén megbúvó kényelmes fotelben. Zarah szinte egész este fáradhatatlanul igyekezett Mary Benson-Collins burkát lefejteni, és minél többet megtudni a bő harminc évvel ezelőtti eseményekről. Meera és Esther Blitzman gyorsan barátságot kötöttek, míg Jerom és Lewinson tábornok William Benson-Collins körül legyeskedtek, aki szemlátomást nem bírta az italt. A fűszeres, mediterrán borok különös kegyetlenséggel és gyorsasággal csapták nyakon a valóságérzékelését. Azt állította, hogy Joel nem ismeretlen számára, sőt egyszer találkoztak is, persze cimborák nem lettek. De hogy hol, arra már nem emlékezett.

Dina megkocogtatta a poharát.

– Egy kis figyelmet kérek!

A társaság elcsendesedett, a teraszról is hamarjában visszatértek a kint ácsorgók, hogy meghallgassák a beszédet.

– Elmondhatatlanul boldog vagyok, hogy mind együtt vagyunk, legjobb barátok, rokonok. Felemelő és kivételes érzés, hogy ma és holnap a szerelmet ünnepeljük. Carla, a lányunk, házasságot köt Yaakovval, ezzel a nagyszerű és rendkívül szeretetre méltó férfiúval. Louisa! Azt mondtad ma délután, hogy ők egymásnak teremtettek. Igazad van, első perctől fogva, ahogy Yaakovot megláttam, én is így gondolom. És mi sem bizonyítja ezt jobban, hogy bár voltak kitérők az útjuk során, mégis mindig egymás karjába vágytak. Semmit sem kívánok és semmit sem remélek jobban, mint hogy legalább annyira boldog életük legyen, mint nekem és Joelnek volt, az összes megpróbáltatásunk dacára. És hogy miért gondolom én azt, hogy boldog életünk volt és van? Mert még mindig egymás kezét fogva hajthatjuk álomra a fejünket. Talán tudjátok, a mi esélyeink egy boldog életre nem voltak a legfényesebbnek nevezhetők annak idején. És mégis nagy szerelem és ennyi csodálatos év lett belőle. Carla és Yaakov óriási előnnyel indulnak, őket az első pillanattól a vonzalmuk köti össze. Sok minden megváltozott az elmúlt fél év alatt, szinte követni sem tudtuk az eseményeket, nemhogy uralkodni fölöttük, annyi minden történt. Rossz is és jó is egyaránt, de megingathatatlan bizakodással tekintünk a holnap felé. Carla boldogságát látni nagyon hiányzott ma este. De ő most izgatottan készül az otthonukban – pontosabban, remélem, már alszik, hogy még sokkal szebb legyen –, mert babonából nem akarta, hogy a leendő férje az esküvőt megelőző napon lássa. Yaakov, ugye tudod, hogy ma éjszakára a vendégünk leszel?

– A jövendőbeli feleségem már felvilágosított erről – felelte nevetve.

– Milyen óvatosan fogalmazol – szólt közbe Joel Lewinson. – Ezt hamarosan úgy fogod mondani, fiam, hogy az asszony megmondta, mit kell tenned.

A társaság felnevetett. Yaakov közölte, hogy ha ez lesz minden, ami kettejük között az évek múltával megváltozik, akkor örömmel aláírja, mégpedig azonnal, úgyhogy elő azzal a szerződéssel!

– Emlékszem, amikor minket néhány nappal az esküvő előtt egymásnak bemutattak – folytatta Dina –, ugyanilyen meleg, nyár eleji nap volt. A szülők már eldöntötték, hogy mi egymáséi leszünk.

Dina gyengéden Joelre nézett, majd folytatta.

– Előtte nem ismertelek. Ültünk a szalonban, hallgattam ezt a zongorát, ami azóta is itt áll, hogy a nővérem nekünk ajándékozta. Emlékszel, Emily milyen meghatóan játszott? Chopint szerette legjobban. Te pedig szép, megnyerő férfi voltál, Joel. És tudnod kell, akkor, azon az estén szerettem beléd. Nem akartam ellenállni, mert úgysem tudtam volna. Sokáig nem mertem ezt neked elárulni. Talán csak azután engedtem föl, hogy megéreztem, a te szíved is lángra gyúlt irántam. Ó, de hiszen nem is magunkról szerettem volna beszélni, csak felkavarodtak az emlékeim a boldogságtól.

Joel felállt és Dina mellé lépett. Arcát két erős tenyerébe fogta, és gyengéden megcsókolta. Felvett az asztalról egy poharat.

– A feleségem, a lányom és a fiam egészségére! Holnap nagy mulatságot csapunk! Fenékig!

– Azt gondolom, a zongoraszóról ma este sem kellene lemondanunk – lépett közbe váratlanul Andy.

Mindenki felé fordult.

– Anya, ugye megteszed, hogy játszol nekünk valamit? Úgy, mint régen. Amikor ott ültem melletted a kisszéken, és hallgattalak, amint a koncertre gyakoroltál.

– Nahát! Csak nem egy zongoraművész van a köreinkben? Az élet csupa meglepetés! – kiáltott fel Edna.

Mary Benson-Collins szótlanul üldögélt, az arcára kedves mosolyt próbált erőltetni. Látszott, hogy szabódni fog.

– Anya, kérlek! Annyira szeretném! A te kedvenced is Chopin!

– Halljuk, halljuk! – mondták többen is, biztatva Maryt.

– Nem is tudom... – motyogta tanácstalanul. – Sok éve, hogy nem ültem már zongoránál.

– Abbahagyta a koncertezést? – érdeklődött Louisa.

– Az igazat megvallva jóformán el sem kezdtem. Később is csak alkalmi felkéréseknek tettem eleget, amikor Andy kislány volt. Azután pedig jobb híján tanítani kezdtem.

– De hát miért? A gyerek akadályozta benne? – kérdezte együttérzően Meera.

– Ó, nem, dehogy. A férjem.

– Hogyan? – szaladt ki Dina száján a gondolata.

– Pontosabban nem a férjem, ő továbbra is mellettem állt, és szerette volna, ha folytatom, hanem az, amivel foglalkozott. Azaz, még pontosabban, a karrierje. William kitűnő ügyvéd volt, már fiatalon is. Én éppen elvégeztem a konzervatóriumot, amikor összeházasodtunk. Ő pedig rengeteget dolgozott. Hamar felfigyeltek rá a minisztériumban. Külföldre kerültünk, és én egy egyszerű, ámde igen nehéz választás előtt találtam magam: vagy a hírnév, vagy a lányunk és a családom. És természetesen az utóbbit választottam.

Zarah és Dina egymásra néztek.

– Különös. Mintha csak a saját történetemet hallanám – súgta Dina Esther Blitzman fülébe.

Louisa mindvégig Joel Lewinson arcát fürkészte. A tábornok résnyire szűkített szemmel gondolkodott el valamin.

– Anya, kérlek! Tedd meg! – esdekelt tovább Andy.

Mary Benson-Collins felállt, és gyengéden megölelte a lányát.

– Hát persze, hogy megteszem. Ha ennyire szeretnéd – mondta.

Andy szemében büszkeség csillogott, amint a pillantásával végigkísérte, ahogy az anyja helyet foglal a zongoránál. Mary arca teljesen megváltozott. Finom vonásai, ha lehet, még angyalibbá szelídültek. Kecses, hosszú ujjaival kigombolta a kabátkáját, megigazította a frizuráját, és ujjbegyeit óvatos mozdulattal a klaviatúrára helyezte. Várt. A házban a légy zümmögését is lehetett volna hallani a beálló csendben.

Néhány másodperc elteltével felcsendült az első futam. Mary Benson-Collins ujjai szemkápráztató sebességgel száguldoztak a billentyűkön. Behunyta a szemét, és könnyed lebegéssel, az emlékeit felidézve játszotta a dallamot.

– Fantasie Impromptu Opus 66 – súgta Andy Dina fülébe. – Rengetegszer hallottam otthon.

– Chopin zenéje egyszerre kavar fel és nyugtat meg. Anyád csodálatosan játszik, valóban.

Zarah lábujjhegyen Andy mellé osont, és kezét a kezébe vette. A zongorából áradó hangok, mint a láthatatlanul kibomló szálak, úgy fonták lágyan körbe a hallgatóságot. Átszellemültségükben még levegőt is alig vettek.

Mary Benson-Collins leütötte az utolsó hangot, elemelte lábát a pedáltól, és továbbra is ülve maradt. Kinyitotta a szemét, és hosszan nézte egykor bámulatosan szép ívű, hibátlan, mostanra visszavonhatatlanul öregedő kezét. – Mikor történt mindez? – gondolta. – Szép lassan, vagy egyik pillanatról a másikra? Én és a kezem. Istenem, hányszor kapaszkodott kétségbeesetten abba, amit már rég elvesztettem, hányszor reszketett a félelemtől, remegett a szerelemtől, hányszor érintetett és hányszor melegítette föl kihűlő véremet, ha szerető tenyérbe zárták. Mennyi jót tett és mennyit ártott. Ártatlanul, miattam. Mennyit adott és és mennyi mindent vett el. Vétlenül, általam. Mikor történt, hogy minden annyira más lett? Csupán egy dolog nem változott meg az idők alatt. Chopin és a szerelem.

Révedezéséből a felzúgó taps zökkentette ki. Felemelkedett és zavartan elmosolyodott.

HALLÓ! LOUISA? – szólt a telefonba a tábornok.

– Szervusz, Joel. Már vártam, hogy hívj.

– Miért?

– Na de Joel!

– Jó, rendben van. Csak megkérdeztem.

– Az esküvő előtti partin nálatok, azután a mulatságon is végig figyeltelek.

– Mi okod volt erre?

– Mert észrevettem, hogy a találkozásotok első pillanatában történt valami.

– Igen? Nem is láttam, hogy ott vagy.

– A teraszon álltam. És néztelek benneteket – közölte Louisa.

– Hm.

– Akkor persze még nem tudtam, hogy mi járhat a fejedben. De láttam, hogy valami szöget ütött benne. Gondoltam, jobb, ha résen vagyok! És, mint látjuk, helyesen gondoltam. Bár a későbbi viselkedésed is azt igazolta, hogy szagot fogtál. Te vén kopó! Ismerem minden mozdulatod!

– Ezt dicséretnek veszem. Szóval lenne egy kérésem...

– ...hogy derítsem ki, ki lehet valójában – vágott a szavába Louisa.

– Igen. Honnan tudtad?

– Joel!

– Jó, rendben van. Csak kérdeztem.

– Bár az asszony is igencsak figyelemreméltó személyiség. Nem igaz?

– Te olvasol a gondolataimban?

– Csodálkozol?

– Jó, rendben van. Nem is kérdezek többet. Csak még egyet. Meg tudod tenni?

– Azt hiszem, igen. Nem megy majd hamar, és nem lesz könnyű. De előttem nincs lehetetlen.

– Azt pontosan tudom.

– Honnan?

– Louisa!

– Jó, rendben van. Csak kérdeztem.

ANDY ÚGY DÖNTÖTT, hogy néhány nappal tovább marad Tel-Avivban. A szüleit korán reggel kivitte a géphez, s a repülőtérről egyenesen Carláékhoz igyekezett.

Akadálytalanul suhant, a város még aludt, néptelen volt minden. A gyorsforgalmi út két oldalát szegélyező magnóliafák és a leanderbokrok teljes pompájukban virágoztak. A levegőt édes, párás virágsziromillat ülte meg, és milliónyi apró bogár cikázott a felkelő nap vörösen izzó fényében. Imádott vezetni, és imádta a sebességet. Feszítő érzés áradt szét benne. Meglepte a saját boldogsága.

Az anyjára gondolt. Nem bánta meg, hogy végül Carlára hallgatott. Azt mondta, az érzelmek láthatatlanok, ezért legtöbbször tévedünk, amikor külső dolgok alapján ítélkezünk.

Megkönnyebbült a lelke, hiszen az együttlétük alatt kisimultak a csalódottság sötét ráncai. Az anyja azzal búcsúzott tőle, hogy örül, amiért végül így alakultak a dolgok, bár bevallotta, hogy önszántából soha nem lett volna ereje leleplezni a titkát.

– Talán gyenge vagyok – mondta –, de féltettem mindnyájunkat. Noha azzal is tisztában voltam mindvégig, hogy az igazság csak egyszer fáj, a hazugság pedig, ha lelepleződik, újra és újra kínt okoz. De mégsem volt erőm megtenni.

Andy testét egyszeriben melegség járta át. Megbocsátott az anyjának. Ekkor értette meg, hogy egy hűvös mosoly mögött bújhat meg a legégetőbb titok, hogy az áthatolhatatlan tekintetű szemek sírtak bizonyosan az életben a legtöbbet, és hogy a legjobban rejtegetett szívbe már belemart a legkínzóbb fájdalom. Megértette, hogy a távolságtartás nem szeretetlenség vagy bizalmatlanság, hanem csak egyszerű önvédelem. Amibe azok menekülnek, akik egykor igazán mertek szeretni.

Bizakodva tekintett az új élete felé. Újra képes volt hinni, és újra megérintette a szerelem.

– Nahát! Ez lenyűgöző lett! – jelentette ki Andy a nappali közepén állva. Egyszerűen képtelen volt betelni a látvánnyal, csak forgolódott körbe-körbe.

A lakásból csaknem az összes közfalat kibontották. A középső, hosszú helyiséget a két végében a mennyezettől a padlóig érő ablakok fogták közre, előttük egy-egy zöldellő terasszal. A beáramló, vakító fényt antracitszürke selyemtapéta tompította a falakon. A kazettásra kialakított födémet ugyanilyen színűre festették. Kényelmes, hívogatóan lágy, bézs buklé ülőgarnitúra terebélyesedett középen, egy kovácsoltvas díszekkel ellátott, óriási üvegasztal társaságában, a süppedős, karamellszínű perzsaszőnyeg közepén. A kétszárnyú ajtóval szemben óriási, kőből faragott kandalló állt.

– Gyere! Mutatok valamit! – fogta kézen Carla a testvérét, és a hálószoba felé vezette.

Az édeskés, mézszínű szobabelsőt étcsokoládészínű bútorok tették hűvösebbé. Egyszerű vonalú szekrények és fiókos komódok fogták közre a nagy méretű ágyat, mely összesen egyetlen, lábakra emelt lapból állt. A szemközti falat a vörösek és a zöldek ezernyi árnyalatában játszó, tekintélyes méretű festmény díszítette.

– De hiszen ez... – akadt el Andy szava hirtelen.

– Igen. A Bábel.

– És ez hogy kerül ide? – kérdezte Andy, és még mindig nem tudott felocsúdni a csodálkozástól.

– Yaakov megvette nekem. Amióta csak megpillantottam a katalógusod címlapján ezt a képet, vágytam rá. Megpróbáltam lemondani róla, de egyszerűen képtelen voltam.

– De hát miért nem szóltál?

– Mert nekem ajándékoztad volna. És persze bármikor örömmel fogadok bármit tőled, nem célzás akar ez lenni, félre ne értsd, gondolom, láttad, mennyi üresen ásítozó felület van még itt – nevette el magát Carla. – Úgyhogy egyáltalán nem kell magad visszatartani!

– Értettem – nevetett vele együtt Andy is.

– Félretéve a tréfát. Dolgoztál vele, nem is keveset, ráadásul ebből élsz.

– Pontosabban...

– Mindegy! – vágott a szavába Carla. – Nem kell részletezni, tisztában vagyunk mindketten a helyzettel.

– Ez igaz.

– Na látod. Meg esküvőnk volt, úgyhogy kifejezhette a férjem az örömét – kacsintott. – És bevallom, boldogabb voltam ezzel, mint bármi mással.

– Köszönöm, hogy így örülsz neki. Tudnod kell, hogy a kedvenc képem, és boldog vagyok, hogy ezt választottad. Méltó helyre került! És gratulálok a lakáshoz. Elaléltam tőle! Legszívesebben megfognám a négy sarkát, és azonnal magammal vinném New Yorkba.

– Komolyan mondod? Ó, ha tudnád, mennyire fog örülni az elismerő szavaidnak Yaakov! Éjjel-nappal dolgozott, mint egy segédmunkás, a keze olyan lett, mint egy reszelő. Mondogatta, kíváncsian várja, vajon a művész mit fog hozzá szólni. Egy barátja tervezte a belsőket, nászajándékba, szigorúan titkos volt minden, én semmit sem tudhattam az egészről, csak annyit kért, hogy adjak neki szabad kezet, hogy megteremtse az otthonunkat, és ha kész, a részleteket majd átadja. Persze a lakást együtt választottuk ki, mondhatom, rémesen festett. Yaakov összes pénze, amit a leszerelése után kapott, meg a megtakarításai is mind rámentek az átépítésre, sőt még kölcsönt is fel kellett vennie, de tőlem egyetlen vasat nem volt hajlandó elfogadni. Az, hogy apáméktól kérjen, akár átmenetileg is, hiába próbálkoztam, szóba sem kerülhetett. Képzelheted, mennyire izgultam ezek miatt is, meg a végeredmény miatt is, nem mintha Yaakov kitartásában és az ízlésében nem bíznék, de azért mégiscsak az enyém is lesz ez a lakás.

– Yaakov jól tudja, mi tetszik neked. Ismer téged.

– Ne ijesztgess! Remélem, nem úgy heverek előtte, mint egy nyitott könyv! Mert az borzasztó lenne. Semmi rejtély, semmi megfoghatatlan, semmi titok! Csak a kiszámíthatóság! Ez elég unalmasan hangozna!

– Szerintem nem kell aggódnod. Ha csak az elmúlt fél évre gondolsz, megállapíthatod, hogy nem tocsogtunk az állóvízben.

– Hát nem! Valóban. A történelmünk gondoskodott róla.

– És csak várd ki a végét!

– Te, ha azzal a szándékkal jöttél, hogy percenként a frászt hozd rám valamilyen kijelentéseddel, akkor inkább igyunk vagy fagyizzunk, de ne szólalj meg!

– Pedig muszáj lesz. Napok óta gondolkodom valamin.

– Várj! Főzök egy jó erős kávét. Aztán letelepszünk az árnyékosabb teraszon.

– Hallgatlak – mondta Carla, és letette a gőzölgő kávéval, süteménnyel és tejszínnel megrakott tálcát.

– Emlékszel arra az estére, amikor nálatok voltunk, és megtudtuk, hogy Amerikában letartóztatták azt az embert?

– Igen. Hogy is hívták? Umberto?

– Nem. Roberto.

– Ja, igen, tényleg. Bianchi! A vezetéknevét a martiniről jegyeztem meg.

– Ez jó! Bár nagy piás volt az öreg, de szerintem bőven beérte bármi mással is!

– Na, de folytasd, amit elkezdtél!

– Igen. Amikor a portrékat festettem rólad, többször is előkerült egy bizonyos téma.

– Á, értem! Ide akarsz kilukadni. Tudod, hogy ez a vesszőparipám!

– És a beszélgetésünk óta az enyém is az lett. Carla, ugye, ha valakit letartóztatnak Amerikában, vesznek tőle DNS-mintát is?

– Igen. Úgy tudom.

– Akkor tőle is vettek.

– Minden bizonnyal.

– Meg kell szerezni. Valakit fel kell bérelni.

– Andy! Mi van? Jössz hozzánk dolgozni?

– Nem tervezem, Carla. Őszintén nem!

– Ez megnyugtató.

– Miért? Talán nem lennék elég jó?

– De.

– Akkor? Mi a megnyugtató?

– Hogy nem kell féltenem az állásom.

– Tőlem amúgy sem kellene – mosolygott Andy. – Szóval arra gondoltam, ha ez sikerülne, megtakaríthatnánk magunknak az erőlködést nagyanyánk szóra bírását illetően.

– Igazad van! Minden bizonnyal beletörne a bicskánk a próbálkozásba.

– Egyetértek.

– Aztán ha megvan az eredmény...

– ...ráérünk vele akkor közölni a tényeket – szúrta közbe Andy. – Legalább ő is megtudhatja az igazat!

– Hacsak nem tudja enélkül is.

– Lehet. De nekünk nem fogja megmondani.

– Pedig én nagyon szeretném megtudni!

– Most már én is. Úgyhogy legjobb lesz, ha megkerüljük.

– Igen. Lépnünk kell! De ha megtudja, hogy a háta mögött intézkedtünk, számíthatsz rá, hogy mind rosszul járunk.

– Mindenben van kockázat! Bár, ha jobban belegondolok, tulajdonképpen mindegy, ki az apánk. Nem?

– Tulajdonképpen igen. És ha nem tudjuk meg a körülményeket, helyesebben azt a bizonyos napot és éjszakát, akkor abba nyugszunk bele, ami lehet, hogy úgy is van, hogy az apánk Marcus von Lebensberg báró. Bá-ró! – ismételte tagoltan Carla. – Elég hízelgő, nem?

– Ez most olyan volt, mintha Edna néni mondta volna – nevette el magát Andy.

– Végül is, egy család vagyunk!

– Nézd, te anyánkra hasonlítasz, ez egyértelmű. Kettőtök fényképét akár össze is lehetne téveszteni. Én meg nem tudom, kire.

– Lehet, hogy a nagyapánkra. Láttad a képeket, nem? Ő volt kreol bőrű és sötétbarna hajú. Amúgy meg tudom érteni a nagyit, hogy annyira odavolt érte. Én is odalennék.

– Őszintén? Én is! Csakhogy egyiküknek sem volt heterokrómiája. Az valaki másnak volt.

– Ez viszont igaz. Ebből a szemszögből nézve az én helyzetem is meglehetősen bizonytalanná válik. És akkor ráadásul oda az arisztokrataság is!

– Javíthatatlan vagy, Edna-Carla!

– Hát akkor, szerintem nem maradt más hátra...

– Mint?

– Mint hogy most felhívom az apámat. Hozom is a telefonomat!

New York, Amerikai Egyesült Államok

JEROM BLITZMAN ÍRÓASZTALÁN megszólalt a telefon. Csodálkozva meredt rá. Jó ideje nem hívták a védett vonalon.

– Blitzman százados – szólt bele.

– Jerom! Szevasz, öregem! Szerencsésen megérkeztetek, ezek szerint. Nagyon örültünk, hogy el tudtatok jönni! Reméljük, jól éreztétek magatokat!

– Szervusz, Joel! Igen, megjöttünk, és mi köszönjük a meghívást, minden remek volt. De ha jól sejtem, nem azért hívsz ezen a számon, hogy efelől érdeklődj.

– Nos, az igazat megvallva, valóban nem ezért. Bár ezt is jó volt megtudni.

– Nem is tudom, miért érzem úgy, hogy valamiben megint sántikálsz. És egyidejűleg azt is valószínűsítem, hogy mindezt az én kontómra – nevette el magát.

– Kérnék egy szívességet.

– Egyszer már kezdődött így egy ügyünk. Mindketten tudjuk, hogy hogy végződött.

– Privát dologról lenne szó.

– Mindjárt gondoltam.

– Pontosabban a lányomról.

– Na, ki vele, öregem! Megteszem, amit tudok.

– Egy DNS-fájl kéne.

– Kié?

– Azé a fickóé, akit letartóztattak.

– Az öreg kábszeresé? Azé az olaszé? Nem is tudom már, hogy hívják.

– Igen. Az övé. Roberto Bianchi a neve.

– Az lehetetlen.

– Tisztában vagyok vele, hogy nem lesz egyszerű.

– Egyszerű? Figyelj, öregem, azt se tudom, hogy a DEA-nál vagy a FBI-nál kerestessem. De sebaj, majd odatelefonálok és a recepción érdeklődöm, hogy náluk van-e. Így jó lesz?

– Ne viccelj, tudom, hogy bonyolult ügy.

– A bonyolult erre elég enyhe kifejezés. Ráadásul itt alig működnek a kapcsolataim. Száműzetésben vagyok. És nagyon nem szeretnélek emlékeztetni, hogy mi miatt.

– Nem is kell. De nagyon fontos volna. Elmondanám, hogy miért, ha lehetne.

– Oké, nem rám tartozik, hogy miért.

– Megpróbálod?

– Meg. De nem ígérek semmit.

– Köszönöm.

– Viszont lenne egy kérdésem.

– Mondd csak!

– Ha mégis megszereztetném, és aztán kitörne a botrány, hogy készüljek? Ezután hova fognak küldeni, hogy ne legyek szem előtt? A Holdra?

– Nyugi, öregem, oda már nem járnak az amerikaiak.

– Hát pont azért!

JEROM A WORTH ÉS A MULBERRY utca sarkán várakozott a kocsijában. A helyi lutheránus templom öreg szolgája a kulcsait zörgetve baktatott el mögötte, hogy a szemközti Colombus park játszóterét bezárja. Este tíz múlt.

Az autó mellett egy magas, afroamerikai férfi állt meg, fekete dzsekiben. Zsebre dugta a kezét, és tanácstalanul körbenézett. Jerom feloldotta az ajtózárat. A férfi közelebb lépett, néhány másodperc után kinyitotta az ajtót, és beült mellé.

– Elhozta? – kérdezte köszönés nélkül.

– Igen.

– Mutassa!

Jerom maga mellől egy közepes nagyságú kazettatáskát húzott elő, és a férfi felé nyújtotta.

– Nyissa ki! – mondta a sötét bőrű.

Jerom kipörgette a számzárat, és felnyitotta a táska tetejét.

– Ezt, meg ezt, meg ezt fordítsa meg! – adta ki az utasítást a dzsekis férfi néhány kötegre mutatva.

Jerom megtette, amit kért.

– Rendben. Bezárhatja – mondta, majd a zsebéből egy kis darab papírt húzott elő, és Jerom elé tartotta. – Ide megyünk – közölte.

Jerom tudta, miért nem beszél a férfi. Nyilvánvalóan tartott a bemikrofonozás lehetőségétől. Lenézett a géppel írott papírra. 280 W Houston St New York NY 10014 állt rajta. Azonnal felismerte. A US Department Of State címe volt.

Szótlanul indított és gázt adott. Végighajtottak a Bayard és a Broome utcán, majd a lámpánál balra fordultak a Charlton sugárútra. A környék már kihalt volt, az irodák régen bezártak. Távolabb egy kukásautó vesztegelt, a munkások baja igencsak meggyűlt a csúszkáló konténerekkel. A hirtelen felerősödő szélben az üzletek fölötti napellenzők magasra púposodtak, aztán pár pillanat múlva eleredt az eső.

A szürke, acéllemez-borítású épület előtt Jerom további utasításra várva lassítani kezdett.

– Menjen tovább – szólt rá a férfi.

Száz méter megtétele után a sötét bőrű újra megszólalt.

– A sarkon van egy parkoló. Ilyenkor már talál üres helyet. Oda álljon be. Nagyjából egy félóra kell.

Felrántotta a fejére a csuklyáját, és kipattant a kocsiból. Gyors léptekkel fordult be a sarkon.

– Jó estét, Mr. Sullivan! Valami gond van? Vagy itt felejtett valamit? – érdeklődött barátságosan a portás, amikor a fekete dzsekis férfi belépett a hallba.

– Jó estét! Csak valamit ellenőriznem kell – válaszolta rövid mosollyal, és a belépőkártyáját az olvasóhoz illesztette. A kapu kivágódott, intett az ügyeletes biztonságiaknak, és elindult a lifthez.

Az irodákból sötétség szűrődött át az üvegfalakon. Végigment a folyosón, és benyitott az szobájába. Becsukta maga mögött az ajtót, nekidőlt, és egy nagyot sóhajtott.

– Csak ne kellene annyira az az átkozott pénz! – gondolta.

Tétovázott egy darabig, aztán az asztalánál felgyújtotta az olvasólámpát. Bekapcsolta a számítógépét, és beütötte a megfelelő kódot. Várt.

Felugrott az ablak. Megadta az adatait, és engedélyt kért a szerverre való belépéshez. Hosszú másodpercek teltek el. Felkönyökölt az asztalra, és idegesen az állát dörzsölgette.

Újabb ablak nyílt, és újabb kódokat adott meg. Végül a személyi azonosítóját és a jelszavát is beütötte. A gép elsötétült. A monitor közepén piros pont jelent meg.

– Az anyja istenét! Ez a vészjelző – motyogta. – Mi van, nem él a kódom? Az lehetetlen!

A tizenöt másodperces számláló felvillant, és azonnal elindult visszafelé. Ennyi ideje maradt, hogy tegyen valamit a központ riasztása előtt. Lenyomta a cmd Q C gombokat, és sietve beírta újra az azonosítóját és a jelszavát. Várt.

A piros pont a számlálóval együtt eltűnt. Zöld keretes ablak jelent meg: A belépés engedélyezve.

– A kurva... majdnem elcsesztem. Valamit elírhattam. De a lényeg, hogy bent vagyok – gondolta.

Átnézte a DEA-fájlokat, majd elindította a dátumkeresőt. Négyezer-kétszázhetvenöt adatot dobott fel a gép.

– Ez így nem lesz jó – töprengett –, holnapra sem végzek az átnézésükkel.

Újabb belépési kérelmet töltött fel, majd a megküldött számsorral átjutott az FBI-mappákba. Kiválasztotta a névkereső modult, majd ismét meg kellett adnia a személyi azonosítóját.

– Bassza meg, ha ebből zűr lesz, ez alapján megkereshetnek. Jó, amikor ennek vége, ki kell találnom valamit – sziszegte maga elé. Behunyta a szemét, és próbált megnyugodni. Aztán megkereste az oldalon a megfelelő ikont, és elindította a névkereső programot.

Néhány perc múlva megjelentek Roberto Bianchi adatai.

– Ez lesz az!

Legörgette a lapot a személyes egészségügyi blokkhoz, és megnyitotta. Böngészni kezdte.

– Status, anamnézis, vérkép, tenyésztés, ujjlenyomat, DNS-fájl. Megvan! De hol vannak az opciók? – nézett egyre izgatottabban körbe. – Az nem lehet, hogy nincs!

Legörgetett az oldal aljára.

– Baszd meg, újabb engedély kell! Ezt nem hiszem el! Vajon az enyém elég? – morfondírozott. – Megtudom, ha kipróbálom. Ja. Meg hát! Aztán vagy letartóztatnak, vagy nem. Soha nem fogom tudni megmagyarázni, mi keresnivalóm volt itt!

Remegő kézzel beütötte az azonosítóját. A várakozás már-már szétfeszítette az idegrendszerét.

A fájl kinyílt. Roberto Bianchi színes DNS-hálója a szeme elé tárult. Felsóhajtott. A parancsikonok közül csak a letöltés villogott zölden. Az elküldés és a megosztás piros kereszttel áthúzva jelent meg.

– Remek! Most aztán mire töltsem le? – kérdezte hangosan maga elé. Önkéntelenül kutatni kezdett a zsebében, de tudta, hogy semmit sem talál majd. Zavarodottan tekintgetett hol ide, hol oda a szobában. Kirángatta a fiókjait, de még egy lemez sem volt bennük, amit használhatott volna. Végül a legfelső, személyes holmijait tartalmazót is kihúzta. Egy rózsaszínű kristályokkal kirakott pendrive lapult a papírhalmaz tetején.

– Sandy, bocsáss meg! – mormolta, és gondolkodás nélkül a gép hátuljába nyomta, majd elindította a letöltést.

Sorban bezárta az ablakokat, ahol lehetett, törölte az akciója nyomait. Remélte, hogy az FBI gépellenőrei nem kapnak riportot a titkos látogatásáról. Betette a pendrive-ot a zsebébe, meg a cigarettatárcáját, amit délután bent felejtett, leoltotta a villanyt, és behúzta maga mögött az ajtót.

– Már végzett is, uram? – kérdezte a portás.

– Igen. Megcsináltam, amit kellett – válaszolta Sullivan, majd a kártyáját ismét az olvasóhoz illesztette. A kapu kivágódott, és átment a szkenneren. A sziréna felvisított. A biztonságiak azonnal odaugrottak.

– Kérem, Mr Sullivan, ürítse ki a zsebeit!

A férfi szíve a torkában dobogott. Most jutott az eszébe, hogy üres zsebbel érkezett. Először elővette a cigarettatárcáját, és letette a pultra. Időt akart nyerni. Maga sem tudta, hogy ha nyer is, mit tehetne. Csak egyszerűen időt akart.

– Nyissa ki!

Felvette és kinyitotta.

– Van még valami a zsebében?

– Ja, igen – mondta. – Bocsánat – és elővette a rózsaszínű kövekkel kirakott pendrive-ot.

A biztonságiak rámeredtek.

– Ugye tudja, hogy meg kell néznünk, mi van rajta, Mr Sullivan?

– Igen – mondta, és tisztában volt vele, hogy most lebukott. Az izzadság folyni kezdett a hátán. – Nincs menekvés! Ezért sok év börtön jár – cikáztak a fejében a gondolatok.

A biztonsági tiszt felemelte a pendrive-ot. Nem állta meg, hogy megjegyzést tegyen.

– Csinos kis darab, nem mondom.

– A lányomé.

– És akkor hogy kerül most magához?

– Múlt héten volt a születésnapja. A zsúrja képei vannak rajta. Nyomtatnom kellett róla – rögtönzött szorult helyzetében Sullivan. – Feledékeny voltam, és az asztalomon hagytam. Este kérte, hogy ha visszajövök, vigyem haza.

– Sajnálom, de akkor is bele kell néznem.

– Megértem. De ez akkor is a magánszférám.

– Lehet. De a magánszférája a hivatalba került. A szabályokat pedig nem én alkotom. Természetesen, mielőtt megtenném, bele kell egyeznie.

– Tisztában vagyok vele.

– Tehát? Beleegyezik?

– És ha nem teszem? Bár szerintem úgysincs más választásom.

– De van. Megtagadhatja a hozzájárulást. Ebben az esetben elkobozzuk, letétbe kerül, ön pedig mindaddig a vendégszeretetünket élvezi, míg a parancsnok lefuttatja a szükséges eljárást, és megszerzi a vonatkozó engedélyeket a szövetségi törvényszéktől a magántitok államérdekből indokolt feloldásához. De az ilyesmi hamar megy. Egy nap alatt megvan.

– Á, butaság erről beszélnünk. Nézzen csak bele! Bulizó gyerekeket fog látni. És persze, hogy megengedem – mondta nevetést erőltetve Sullivan.

A biztonsági tiszt mereven az arcába nézett. Sullivan továbbra is vigyorgott és állta a tekintetét. A tiszt keze megállt a levegőben.

– Oké. Elhiszem önnek, Mr Sullivan – mondta, és a pendrive-ot felé nyújtotta. – Bár ez teljesen szabálytalan. Úgyhogy maradjon közöttünk!

– Köszönöm. Természetesen hallgatok. Akkor mehetek is. Igaz?

– Igen, mehet. Jó éjszakát, uram!

Jerom halk kopogást hallott az autó bal oldalán. Oldalra pillantott. A fekete dzsekis állt a kocsija mellett. Kinyitotta az ajtót, és a férfi beült mellé.

– Itt van, amit kért – mondta, és átnyújtotta a rózsaszín köves pendrive-ot.

– A betyárját! – szaladt ki Jerom Blitzman száján.

– Így sikerült.

– Ez pedig a táskája. Akarja, hogy visszavigyem?

– Nem, köszönöm. Kiszellőztetem a fejem.

– De hiszen szakad az eső!

– Nem baj. Akkor legalább át is mosom. A frizurámért nem lesz kár. Na, viszlát!

Jerom Blitzman állt egy darabig a parkolóban. Látta, ahogy a következő utcánál eltűnik a férfi. Beindította a motort, és utánakanyarodott. Néhány méterrel előtte megállt és kiszállt a kocsiból. A kezét a zsebében tartotta.

– Bocsásson meg! – szólt hozzá.

– Igen? Tehetek még valamit önért? – torpant meg a férfi.

– Ön nem – mondta Jerom, és elkezdte előhúzni a kezét a zsebéből.

A férfi megrettent a mozdulattól.

– Nem! Ne ijedjen meg! Csak a számom akartam odaadni.

– Miért?

– Ha mégis szüksége lenne rám.

– Remélem, nem lesz.

– Ezt én is! Őszintén. – mondta, majd visszaugrott a kocsijába, és nagy gázzal elhajtott a helyszínről.

Lewinson tábornok minden reggel izgatottan várta Jerom értesítését. Ahogy a szobájába lépett, még szinte a táskájával a kezében nyúlt sietve a számítógépe bekapcsológombjához, és egészen addig állt előtte, míg megjelentek az új levelei és az üzenetei. Dörmögött, hogy ma sincs semmi fontos.

Kiment a kávéautomatához, aztán az életet adó nedűt szürcsölve váltott néhány szót a titkárnőjével, majd visszatért az irodájába. Felvette a napi jelentést az asztaláról, és a sarokban várakozó öreg, kényelmes fotele felé indult. Ebben a pillanatban jelzett a gép. Odaugrott.

Önnek egy új üzenete érkezett – olvasta, majd villámgyorsan megnyitotta.

A fájlt feltöltöttük. Üdv. Jerom

Tel-Aviv, Izrael

– A HÖLGYEK MINTÁIT már reggel beírtuk – közölte a tábornokkal dr Levy, amint megjelent a társaság a bejáratban. – Örülök, hogy megismerhetem önöket – fordult barátságos mosollyal Carla és Andy felé a genetikus professzor. – Eliah Levy vagyok. Én fogom vezetni a vizsgálatot. Kérem, kövessenek!

Végighaladtak az üvegfalú, fényárban úszó, hosszú folyosón, a fényesre suvickolt, hófehér padlón még a tükörképüket is lehetett látni. Tőlük jobbra felirat nélküli, alumíniumbevonatú, számzáras kilincsekkel ellátott ajtók sorakoztak egymás után. A felfestett sávon a kanyarban egy önjáró szállítókocsi jelent meg.

– Kérem, álljon kicsit beljebb – szólt a tábornokra dr Levy.

A lezárt fémtetejű robot hangtalanul haladt el mellettük.

– A jövőben érzem magam – közölte meglepett mosollyal Carla.

– Mert ott is vagyunk – válaszolta büszkén dr Levy. – Húsz éve vezetem az intézményt. Kémcsövekkel, Petri-csészékkel és néhány lombikállvánnyal kezdtük, egy frissen kifestett szobában. Tagadhatatlan, sokat segített a számítástechnika fejlődése is. De mi is kellettünk ahhoz, hogy mára egyike legyünk a világ legnagyobb és legelismertebb genetikai laboratórium-komplexumainak.

– Gratulálok! – mondta elismerően Andy. – Engem mindig lenyűgöz a tudás! Nem beszélve arról, hogy egy ilyen helyen az ember egy kicsit a jövőbe is láthat. Nem igaz?

– Igen, a tudás nagyon fontos. De ha az ember olyan érzékeny, és a legmélyebb titkokat, félelmeket sem tisztelő szakterületet választ, mint ez, hamar rájön, hogy a tudáshoz nemcsak elmebeli képességek kellenek, hanem bátorság is.

– Amire nekünk most nagy szükségünk lesz – vetette közbe Carla.

Andy átkarolta a vállát.

– Semmi sem fog történni, ha kiderül, hogy nem a báró lányai vagyunk – súgta a fülébe.

– Ó, nem erre gondoltam, Andy.

– Anyára?

– Igen. Nem jó érzés, hogy nem lehet itt velünk, mi pedig kikutatjuk a múltját.

– Nekem nincs rossz érzésem, mert szerintem soha nem titkolta volna el előlünk az igazságot. Bevallom, én őszintén csodálom őt. Mennyi erő és mennyi bátorság kellett az életéhez! És felteszem, korántsem ismerhetünk mindent.

– Talán igazad van. Bár azt továbbra sem tudom, min változtathat majd mindez – zárta le a beszélgetésüket Carla.

Az elsötétített teremben különféle programok futottak a monitorokon. Az egyiken éppen a DNS-vizsgálatok alapját képező összehasonlító elemzés modelljét lehetett látni.

– Foglaljanak helyet! – mutatott az odakészített székekre dr Levy. – Elmagyarázom, hogy mi fog történni.

A tábornok érdeklődéstől sugárzó arccal meredt a gépekre. Carla megfogta a húga kezét. Andyé is jéghideg volt.

– Nos, az emberi DNS-ből vett bármely szakasz csak arra az egy adott emberre jellemző tulajdonságokkal bír. Olyan ez, akár az ujjlenyomat redőzete. Amíg azonban az ujjlenyomatokból a rokoni szálak nem deríthetők fel, addig a DNS-spirálból igen. Mégpedig olyannyira tökéletesen, hogy a tévedés kizárt. Ráadásul, amióta az összehasonlító elemzéseket programok végzik, a találati hatékonyság százszázalékos.

– Hála az égnek, eddig érthető – szögezte le komoly arccal Joel Lewinson.

– Továbbra is az lesz, úgy mondom el. Tehát fentiekből következik, hogy két ember DNS-profilja teljességgel lehetetlen, hogy megegyezzen, ez alól csak az egypetéjű ikrek képeznek kivételt, de a kapcsolódási, illetve az osztódás során bekövetkezett szakadási nyomok ott is tetten érhetők.

– Mi kétpetéjű ikrek vagyunk – szólt közbe Carla.

– Így van. Mint tudjuk, minden ember sejtjeiben két kromoszómakészlet van: az egyik apai, a másik anyai eredetű, ami garantálja, hogy az egyes kromoszómaszakaszokból kivett DNS-profil százszázalékos pontossággal utaljon a szülőkre. Pont ezért az apasági vizsgálattal elvileg például mind a két szülő azonosíthatóvá válik, bár az anya – az elcserélt csecsemőket leszámítva – általában amúgy sem kérdéses, és hát, mint tudjuk, jelen esetben nem is erről van szó.

– Az anya mindig biztos – fűzte hozzá somolyogva a tábornok.

– Legtöbb esetben, mint mondtam. Nos, akkor talán el is kezdhetjük a folyamatot. Nézzük az első vizsgálatot – mondta, és helyet foglalt a vezérlő mellett. – Sylvia, töltse fel Ms. Benson-Collins mintáját.

Mindenki szeme a monitorra meredt. Andy még a lélegzetét is visszafojtotta.

– Nos, első lépésben – folytatta dr. Levy – kiválasztunk a mintából húsz elemrészecskét a vizsgálni kívánt DNS-szakaszon, majd számokkal ellátva rögzítjük azokat. Sylvia, lásson hozzá, kérem! És hogy gyorsítsunk az eljáráson, addig a másik gépen ugyanígy előkészítjük Mrs. Lewinson-Litzman mintáját, hogy az összevetésre már ne kelljen olyan sokat várni. Isaac, kérem, megtenné?

– Természetesen, dr. Levy – felelte a szemüveges fiatalember, és azon nyomban a másik gép elé ült.

– No, én pedig addig behívom a nevezett úr, bizonyos R. Bianchi mintáját.

– Megtörtént a kiválasztás és a rögzítés, dr. Levy – közölte Sylvia.

– Helyes. Helyezze át az asztalomra!

– Megy!

– Köszönöm! – mondta a professzor, és várt néhány másodpercet. – Meg is van! Hát akkor, hölgyeim és uraim, egymásnak ereszthetem őket? – tette fel a professzor a kérdést nevetve, és hogy nyomatékot adjon a kérdésének, középső ujját az enter gomb fölé helyezte.

– Most még meggondolhatjuk magunkat – mondta Carla.

– Miért tennénk? – kérdezte Andy. – Vagy mégis?

– Ne butáskodjatok, lányok! Ezért vagyunk itt! Nem volt egyszerű idáig eljutnunk! – háborgott a tábornok.

– Nem is kérdeztük, honnan van a minta – kacsintott rá dr. Levy. – Nos, hölgyeim?

– Akkor igen – adta meg a felhatalmazást Andy.

– Igen – jelentette ki határozottan Carla.

Dr. Levy leütötte az indítást megadó gombot.

A gép különféle számsorokat dobott ki, majd azokat oszlopokba rendezte. Aztán folyamatosan újabb számsorok jelentek meg, amelyek miatt az előző oszlopokat átalakította. Mint valami felbolydult méhkas, úgy vibráltak az adatok a képernyőn.

Végül kiírta a kódokkal megjelölt minták azonosságát. Dr. Levy végigfutotta az ábrákat.

– Az ön mintája, Ms. Benson-Collins, mind a húsz markeren egyezik a megnevezett úr, bizonyos R. Bianchi betáplált mintájával.

– Ezek szerint ő az apám? – sóhajtott fel Andy.

– Igen, kisasszony, minden kétséget kizáróan.

– Köszönöm. Erre számítottam.

– Megnyugtat, hogy nem okozott az eredmény csalódást. Akkor mennénk is tovább. Isaac, átadod?

– Elment! – felelte a fiatalember.

A képernyő ismét felbolydult. A számsorokból képződött oszlopok jóval tovább mozgolódtak, s ezúttal dr. Levy még valamit be is írt, majd összeráncolt szemöldökkel újraindított egy folyamatot. A számítógép végül kiadta a grafikonokat. Az Andyé előbb főleg kék volt, ez pedig jobbára narancssárga. Dr. Levy végtelenbe nyúló ideig matatott a klaviatúrán, még egyszer ellenőrzött mindent, majd Carla felé fordult.

– Az ön mintája, asszonyom, nulla markeregyezést mutat a bizonyos R. Bianchi úr mintájával.

A teremben néma csend lett.

– Hogyan? – kérdezte elhaló hangon Carla.

– Előbb minden kétséget kizáróan igazoltuk, hogy az ikertestvére apja R. Bianchi úr. Most pedig azt sikerült igazolnunk, hogy az öné valaki más.

Andy és Carla továbbra is egymás kezét fogva, szótlanul és gépies léptekkel haladt a kocsijuk felé. A tábornok zsebében üzenetet jelzett a telefon. Azonnal elővette és rápillantott.

Hívj fel! Sürgős! Üdv. Jerom

– Várjatok meg a kocsiban! – mondta a tábornok, és Carla felé nyújtotta a kulcsát. – Mindjárt jövök!

Amikor magára maradt, beütötte Jerom Blitzman számát.

– TÖRTÉNT VALAMI? – kérdezte izgatott hangon a tábornok.

– Igen.

– Ezek szerint elkapták. Szegény flótás! És mi rendben vagyunk? Tehetünk valamit érte, Jerom?

– Nem. Vagyis nem róla van szó. Szerintem az rendben lesz.

– Akkor mi történt?

– Forrásaink szerint – kezdett a mondandójába Jerom – valószínűleg Brian Scott bukkant fel New Yorkban.

– Várható volt.

– Igen.

– És mi a bizonytalanság oka?

– Megváltozott a férfi külseje.

– Na és?!?

– Rendben van, csakhogy egyelőre mindössze a mi megfigyelőinkre tudunk támaszkodni.

– Miért?

– Mert az amerikaiaktól eddig még semmi nem jött át vele kapcsolatban.

– Á, értem! Akkor kérjetek megerősítést az FBI-tól vagy a CIA-től!

– Nem, mert nem tudjuk, hogy tudják-e, hogy Scott Amerikában van.

– Hát, akkor majd tőlünk most megtudják.

– Úgy vélem, még nem kéne, hogy megtudják.

– Azt hiszem, nem értelek.

– Mert szerintem te is úgy látnád, hogy jobb lenne ezt előbb csendben elintézni.

– Beszélj világosan, Jerom!

– Jelentették, hogy a férfi rendszeresen találkozik egy nővel.

– És?

– A jelentés szerint egy igen magas beosztású, jó hírnévnek örvendő muzeológus nővel tart fenn közeli kapcsolatot, vélhetőleg innen származik a pénze a bujkáláshoz, mert azóta nem keveredett semmibe, más jövedelemről meg nem beszélhetünk. Nehezen lehetett volna hitelt érdemlően azonosítani őket, mert nem mutatkoztak nyilvánosan együtt, a találkozóik zárt helyen történtek.

– Ez nem hangzik túl jól. Lehet, hogy...

– Persze azonnal összekapcsoltam én is a szálakat, de amíg nem tudtam biztosat, nem akartalak felzaklatni.

– Ezek szerint most már tudsz?

– Az egyik manhattani bérház lépcsőházában sikerült lefotózni őket.

– És?

– Inkább átküldöm a képet.

– Beszélj már, Jerom, az isten szerelmére!

– Átküldtem.

A tábornok telefonja jelezte a fájl megérkezését. Remegő kézzel nyitotta meg.

– Úristen! Jerom, ez nem lehet igaz!

– Pedig nagyon úgy fest, hogy igen.

– Köszönöm, barátom, hogy nekem szóltál. Igazad van, ezt valóban nekünk kell elintézni. Mégpedig egyszer és mindenkorra. A kurva életbe!

– Szólj, amint tennem kell valamit.

– Mindenképpen. Ja, és még valami! Légy résen, és azonnal tudasd, ha az amerikai titkosszolgálattól valamilyen információd lenne arra vonatkozóan, hogy tudomást szereztek Scott hollétéről. Mindenképpen nekünk kell hamarabb lépni!

– Természetesen. Azon leszek.

– Halló! Mozes?

– Igen, uram!

– Azonnali hatállyal elrendelem Andy Benson-Collins titkosszolgálati eszközökkel történő megfigyelését, további parancsomig.

– Hogyan, uram?

– Jól hallotta, és köszönöm, hogy nem kérdez az üggyel kapcsolatban semmit.

– Értettem, uram.

– Tim csak nekem jelenthet. Semmi, megértette, semmi nem szivároghat ki. Életek múlhatnak rajta. Államtitok!

– Átadom, uram.

– Köszönöm.

Andy és Carla a kocsi hátsó ülésén, az átéltek hatására továbbra is szótlanul kuporogva várták vissza Joel Lewinsont.

– Na, mi a helyzet? – kérdezte, amint kinyitotta az ajtót. – Nem a világ dőlt romba, remélem!

– Nem. Arról szó sincs – mondta Carla.

– Akkor? Mielőtt hazamennénk, eszünk egy fagyit?

– Persze! – felelte lelkesen Andy.

– A nagyival mikor beszélünk? – kérdezte Carla.

– Akarod, hogy tudjon róla?

– Andy, ez nem is kérdés! Csak azt kell kitalálnunk, hogyan időzítsünk.

– Az időzítés fontos – jelentette ki a tábornok, és a visszapillantó tükörből Andy arcát fürkészte.

ZARAH SZOKATLANUL FESZÜLT hangulatban ébredt. Nem talált magyarázatot a nyugtalanságára, hiszen legjobb tudomása szerint a megszokott kerékvágásban mentek a dolgok.

Az esküvő után néhány nappal megbeszélték, hogy ma együtt ebédelnek Louisával. A lányok tegnap esti telefonja viszont váratlanul érte. Bár számított rá, hogy Andy még a visszautazása előtt meglátogatja, és persze Carla miért is ne kísérhetné őt el, azonban a lelkében mégis megtapadt valamiféle nyugtalanító érzés.

Alighogy végzett a fürdőszobában a készülődéssel, s hozzálátott a reggelijük elkészítéséhez, mert feltételezte, hogy a lányok egyetlen kávéval a gyomrukban indulnak útnak, megszólalt a kaputelefon.

A csengő hangjára hirtelen mégis boldogság járta át, egészen kimelegedett tőle.

Zarah jól sejtette. Andy és Carla, mint a kamasz gyerekek, tömték magukba a sajtkrémes és a kaviáros szendvicseket, meg a csokoládés croissant-okat. Végezetül befaltak egy kisebb tálka epret is, naná, hogy mézzel a tetején. A kávéval aztán betámolyogtak a nappaliba, és levetették magukat a puha, fehér buklékanapé párnáira.

– Mikor indulsz? – kérdezte Zara Andyt.

– Holnap. Délelőtt.

– Vágysz már vissza?

– Igen. Bár nagyon szeretek veletek lenni. De a munkám is rendkívül izgalmas.

– Meg az ottani élet! – tette hozzá Carla incselkedve.

– Hát jó, ha már szóba hoztad, azt se olyan nehéz elviselni – nevetett.

– Örülök, hogy itt vagytok. A tegnapi telefon után, amikor azt mondtad, rendkívül fontos dologról van szó, azt hittem, van valami határozott oka annak, hogy most jöttök el, és hogy ketten.

– Az igazat megvallva, van – kezdte Andy a beszélgetést.

Zarah kérdően nézett rájuk.

– Nagyi, muszáj többet tudnunk arról a bizonyos éjszakáról. Meg kell értened, hogy kíváncsiak vagyunk.

– Nektek pedig meg kell értenetek, hogy már mindent elmondtam, amit tudok. És nem szeretnék tiszteletlen lenni édesanyátok emlékével.

– Az igazság sosem tiszteletlen, nagyi.

– És mi úgy véljük Carlával, hogy te sokkal többet tudsz annál, mint amit nekünk elmondtál.

– Akkor valószínűsítem, hogy ti jobban tudjátok, mi van a fejemben, mint én.

– Te vagy a nagymamánk. Ő pedig az édesanyánk volt. El kell fogadnod, hogy nem mindig tudunk helyesen viselkedni, hiszen kíváncsiak vagyunk, a vér szerinti családunkkal még csak most ismerkedhetünk. Persze, volt azelőtt is családunk. Akiket nagyon szeretünk, és akiknek hálásak vagyunk a jóságukért. De miért lenne az bűn, ha tudni szeretnénk az igazat? – kérdezte Andy.

– Nem volna gyávaság, ha homokba dugnánk a fejünket? – toldotta meg, hangsúlyt adva a szándékaiknak, Carla.

– Vagy önáltatás? – tette hozzá Andy. – Bár – folytatta –, ha jobban belegondolok, az önáltatás mögött is gyávaság van.

– És nem félnétek megtudni az igazat?

– Én nem – mondta határozottan Carla.

– Én sem – válaszolta Andy.

– Édes kicsikéim! – sóhajtott Zarah. – Hallgatlak benneteket, és miközben eltölt a büszkeség, hogy ennyi bölcsesség lakozik bennetek, rájövök, milyen keveset tapasztaltatok még.

– Hát, biztosan nem mentünk annyi mindenen keresztül, mint te.

– És annyi idősek sem vagytok. Ugyanakkor be kell látnom, sok mindent nagyon helyesen ítéltek meg.

– Sokat beszélgettünk arról, vajon mi történhetett – mondta Carla.

– Látom. Vagyis gondolom. De azt tudnotok kell, hogy a gyávaság önmagában még nem bűn. Nem szabad elítélni azt, aki gyáva. Nem mindig tehetünk róla, hogy nincs elég erőnk valamihez, vagy volt, de már egyszerűen elfogyott. Bár az is igaz, hogy az igazság sok esetben megerősíti az embert.

– Látod, pontosan ezért szeretnénk tudni, hogy mi az igazság.

– Azt gondolom, hogy ma már nincs valódi jelentősége. Ráadásul méltatlan volna kiteregetnem előttetek édesanyátok titkát.

– Akkor ezzel el is árultad az igazságot – jelentette ki Carla.

– És azt is, hogy mindenről végig tudtál.

– Le sem tagadhatnálak benneteket – szaladt mosolyra Zarah szája.

– Tehát? Akkor elmondod nekünk? – unszolta tovább kíméletlen módon Carla a nagyanyját.

Zarah felállt és az ablakhoz ment. Mindig nehezére esett beszélni róla. Végül vett egy mély levegőt, és belefogott a történetbe. Elmesélte a találkozását Jozefával, amikor váratlanul elutazott hozzá Bécsbe.

– Jozefa bevallotta nekem, hogy elgyengült. Hogy gyáva volt, és nem mondott nemet annak a férfinak. Bár, bevallása szerint, amikor találkoztak, már Marcust szerette, és hozzá akart menni. De a parázs még nem aludt ki teljesen. Feléledt a benne szunnyadó tűz, a férfi pedig ezt megérezte és kihasználta. Becsapta, hazudott neki, hogy megkaphassa, amire vágyik. Jozefa aztán másodszor is gyáván viselkedett, amikor Marcus előtt elhallgatta, ami történt. Már nem sokkal az esküvőjük előtt álltak. Érthető, hogy a leendő férje szerelmeskedni akart vele, alighogy hazatért. Tudom, hogy a lányom szerette őt. Talán azt remélte, hogy a titka soha nem derül ki, és Marcus rajongása elmossa mindazt, ami a még pislákoló lángokból megmaradt. Hamarosan kiderült azonban, hogy Jozefa gyermeket vár. Ettől érzelmileg teljesen összekavarodott. A férfi után ment, kereste a megadott címen. Hogy miért tette? Nem tudhatom. Talán azért, mert az anyai szíve megsúgott valamit. De már csak a hűlt helyét találta. Teljes lett a bizonytalansága. Én elítéltem őt a gyávasága miatt. Azt akartam, hogy valljon színt Marcusnak, mielőtt kimondja az igent, és döntsön a férfi, hogy így elveszi-e. Követeltem, hogy szedje össze az erejét, és legyen vele szemben tisztességes. Azt mondtam, megvetem azért, amit tett, és azért is, hogy nincs benne bátorság, hogy viselje a következményeket. Lehet, ostobaság volt. Nagy árat kellett fizetnem érte: harminc boldogtalan, reménytelen, vágyakozással teli évet. Ma már tudom, hogy a tisztességhez nem csak bátorság kell. Ahogy azt is tudom, hogy az ember nem gondolhat, főleg anyaként, csak saját magára. Még akkor sem, ha biztos az igazában.

Carla szeme megtelt könnyel. Andy a kezét a szája előtt tartotta.

– De nem álltam meg az egyszerű prédikációnál. A végső csapást azzal mértem a lányom lelkére, hogy azt tanácsoltam, vetesse el a gyereket, és felajánlottam, hogy megőrzöm a titkát.

– Ó, jaj – sóhajtott fel Carla.

– Én is kétségbe voltam esve! Nem tudtam, mit tegyek! Jozefa sorsa lebegett a szemem előtt, nem akartam, hogy balul süljenek el a dolgok, és tragédiába fulladjon az élete. Az abortuszt, ma már azt mondom, hála a teremtőnek, kerek perec megtagadta. Nem is tudom, anyaként hogy voltam képes erre kérni.

Zarah sírni kezdett. Kis idő elteltével összeszedte magát.

– De Jozefa okosabb volt nálam. Sőt, okosabb volt mindnyájunknál. Mert az életével világossá tette, hogy a hazugság soha nem válhat igazsággá, a tisztességtelen soha nem lehet helyes, és a gonosz nem alakulhat át jóvá, csak azért, mert a többség azt gondolja. Végül megtartottuk az esküvőt. Aztán megtudtuk, hogy ketten lesztek. S amikor megszülettetek, álltunk hosszan a bölcsőtöknél, és Jozefa halkan megszólalt.

– Látod, anya, nem lehetett jó döntést hozni, bármelyiküket is választottam volna – mondta.

– Te jó ég! Akkor anya ezek szerint tudta?

– Mit? – kapta fel a fejét és váltott hirtelen keményebb hangra a kérdés hallatán Zarah.

– Hát... – hallgatott el hirtelen Carla. Végighasított a tudatán, hogy most önkéntelenül is elárulta magát. Pedig idefelé jövet végül megegyeztek Andyvel, hogy egyelőre hallgatni fognak róla.

– Még egyszer kérdezem: mit tudott édesanyátok? Amit ezek szerint mostanra már ti is tudtok?

– Nos... – hebegte Andy, miközben Carla pillantását kereste –, hát, hogy...

– Nem is tudom, miért érzem úgy – vágott közbe Zarah –, hogy nektek is van valami a tarsolyotokban, lányok! És addig szeretném, ha nekifognátok az előadásnak, amíg azt nem kezdem érezni, hogy előbb engem akartatok vallomásra bírni, mert tartottatok tőle, hogy ha megtudom, amit most rejtegettek, a teljes történetet utána nem osztom meg veletek.

– Kérlek, ne haragudj, nem voltak ilyen szándékaink! Ellenkezőleg! Csak arra gondoltunk, hogy valahogyan előbb felvezetjük a dolgot.

– Hogy ne érjen váratlanul.

– Aztán ez lett belőle! Persze azt sejtettük, hogy előtted édesanya nem tudott titokban tartani semmit, ahogy téged megismerve mi is eldöntöttük Andyvel, hogy meg sem próbáljuk.

– Azt jól is teszitek! – közölte szigorúan Zarah. – És ezek után kíváncsian hallgatom a történeteteket!

A lányokból ömlött a szó. Carla és Andy egymás mondataiba vágva számoltak be a laborban történtekről.

– Különös – sóhajtott Zarah. – Mennyi jelentéktelennek tűnő apróság világosodott meg most hirtelen. Amiket rögtön láttam, de egyáltalán nem értettem, hogy az hogyan lehetséges.

– A kettőnk közötti különbségekre gondolsz?

– Arra is. Meg Jozefa viselkedésére is. Sőt, még Marcuséra is. Milyen jó lett volna ismerni a szívük titkát!

– Ösztönösen sok mindent megérzünk – mondta Carla.

– Valóban. És ezek után hajlanom kell arra feltevésre, hogy Jozefa, ha nem is tudta biztosan, mert honnan is tudhatta volna, de érezte legbelül az igazságot. Milyen fájdalmas veszteség, hogy a sírba vitte a titkát! És azt sem tudjuk meg soha, vajon Marcus von Lebensberg mit sejtett meg ebből. De felteszem, hogy nagyon sokat. Azaz mindent.

ZARAH MÁSNAP DÉLELŐTT a telefon hangjára ébredt. Ránézett az órára. Kilenc is elmúlt. Nem emlékezett, mikor került ágyba. Kimerült volt, és a halántéka is lüktetett.

– Halló – szólt bele erőtlenül a telefonba.

– Halló! Edna vagyok. Valami baj van?

– Szervusz! Nem, nincs.

– De hallom a hangodon!

– Most ébredtem. A hívásodra.

– Most?

– Igen.

– Bocsánat, hogy felébresztettelek. De várjunk csak? Hány óra is van nálatok?

– Kilenc.

– Igen. Éppen azt számolom. Mi történt? Beteg vagy?

– Nem.

– De valami csak van! Nem szoktál eddig aludni!

– Nincs semmi baj. Kimerült voltam.

– Igen? És mitől?

– Jaj, Edna, nem tudom! Mindegy!

– De nekem nem mindegy. Nem szoktál ilyen lenni.

– Nem szoktam.

– Akkor azonnal mondd meg, hogy mi van. Történt valami?

– Nem történt semmi.

– Zarah! Azonnal veszek egy jegyet, és odamegyek! Most elkezdtem aggódni!

– Felesleges.

– Egyáltalán nem felesleges. Vagy hívjam fel Joeléket? Vagy Carlát? És küldjem valamelyiküket oda?

– Kérlek, ne csinálj semmit.

– Akkor, légy szíves, mondd el, hogy mi az oka annak, hogy nem vagy jól. Engem nem tudsz átverni! Hallom a hangodon, hogy baj van!

– Csak az van, hogy öregkoromra egy kis csendre számítottam végre. Békére, szeretetre és megnyugvásra. Hiszen mellettem vannak az unokáim, amire egész életemben vágytam. És már csak egyszerűen örülni akartam a felkelő napnak, vagy az időnek, amit még együtt tölthetünk. Nem visszagondolni, nem előhozni a múlt fekete árnyékát. Nem kínozni magam többé azzal, amit elkövettem.

– Nem értelek pontosan. Bizonyára történt valami, ami ennyire felzaklatott.

– Történt.

– Akkor kérlek, hogy mondd el!

– Nem akarom újra elmondani.

– Pedig muszáj lesz. Különben nem segíthetek!

– Ezen nem tudsz segíteni.

– Legalább próbáljuk meg! Kérlek!

– Tegnap újra előkerült az összes borzalom.

– Jozefára gondolsz?

– Igen.

– Azaz?

– Itt jártak a lányok. Kiderítettek valamit, azt akarták elmondani nekem. És közben újra előjött minden. Hogy miattam halt meg a lányom.

– Ezt tényleg ki kellene verni végre a fejedből!

– Edna, szörnyen érzem magam megint. Senkinek nem kívánom ezt az érzést.

– És mit derítettek ki a lányok? Inkább arról beszélj!

Zarah elmesélte a genetikai laborban történteket. A végén hozzáfűzte, hogy nem érti, ez az egész mire volt jó. Min változtat mindez, hogy a mélyből a felszínre került a nagy nehézségek árán elsüllyesztett múlt?

Edna csendben volt egy darabig. Aztán szinte fejhangon visítva szólalt meg.

– Zarah! Azonnal abba kell hagynod ezt az önsajnálatot! Hát nem érted, mi történt?

– A fájdalmon kívül nem látok egyebet.

– Az lehet, hogy te csak ezt látod. A múltat, mert abban élsz, mert jólesik megmártózni a borzalmak tengerében. Én viszont a jövőt látom ebben!

– Hogyan?! Miféle jövőről beszélsz?

– Hát arról, hogy ha Carla apja nem Bianchi, akkor ki lehet?

– Remélem, nem volt harmadik, akiről nem tudnék.

– Butaságokat beszélsz. Carla apja ezek szerint Marcus von Lebensberg.

– És?

– És ez a tény alapjaiban változtat meg mindent!

– Remek! Talán ez a tény majd feltámasztja a lányomat is? – kérdezte cinikus elkeseredettséggel a hangjában Zarah.

Edna sóhajtott egyet. Érezhetően dühös lett a buta és elvakult önsajnálattól, de lecsillapította az indulatait.

– Azt természetesen nem fogja. De Carlát ez a tény gazdaggá teheti. Mesésen gazdaggá!

– Hogyan lenne az lehetséges?

– Gondolkodj, kérlek, egy kicsit!

– Azt hiszem, nem vagyok képes.

– Látom. Pontosabban hallom.

– Szóval?

– Ha be tudjuk bizonyítani, hogy Carla Lewinson apja Marcus von Lebensberg báró, mert az ugye nem lesz elégséges, hogy a körből Bianchit kizárták, az azt jelenti, hogy élő gyermeke van Marcus von Lebensbergnek. Azaz Carla Lewinson az örököse.

– És? Akkor mi van?

– Hogyhogy mi? Gondolkozz már!

– Te jó ég! – kiáltott fel Zarah némi szünet után. – Az alapítványra gondolsz, ugye?

– Bingó!

– Hihetetlen logikád van, Edna.

– Azt nem tudom. De azt igen, hogy próbálom használni a fejem, mielőtt végleg elsüllyednék a magam teremtette fájdalom mocsarában.

– Ne bánts, kérlek!

– Eszemben sincs. Ha nem vennéd észre, éppen megmentelek.

– Igen. Látom, és köszönöm. És szerinted hogyan tovább?

– Amennyiben hitelt érdemlően bebizonyítjuk, hogy Carla Marcus lánya, az alapítványon keresztül az övé lehet, pontosabban ez esetben lesz is a teljes von Lebensberg-vagyon, aminek a nagyságát sebtében meg sem lehet becsülni.

– Nos, azt hiszem, tényleg lesz a siránkozás helyett min gondolkodnom!

– Hát, jobb ezen, mint a bánaton, nem?

– Édes Edna, nem is mondtad, hogy miért hívtál. Bocsáss meg, én sem kérdeztem.

– Tulajdonképpen mindegy is. Csak azt akartam bejelenteni, hogy Heinz megkérte a kezem. Persze egyelőre nem adtam választ. Átgondolom. És hogy valami üzleti út miatt megint Tel-Avivba megyünk.

– Akkor látjuk egymást?

– Naná! Te pedig kezdj el csomagolni. Mert hozlak vissza magammal Bécsbe, és bevetésre indulsz. Nem lesz rövid, és nem lesz egyszerű.

– Hogyan?

– Hát mégis mit gondoltál, ki fogja a munkát elvégezni? A szomszéd?

– Igazad van. Ennyit még megtehetek az unokáimért.

– Meg. És addig is kevesebb időd marad nyalogatni a képzelt sebeidet.

HARMADIK RÉSZ

Bécs, Ausztria

A HOTEL SACHER KÖRNYÉKÉN egy tűt sem lehetett volna leejteni. A kávéház terasza megtelt az igazi, hamisítatlan osztrák csokoládétortát megízlelni kívánó külföldi vendégek seregével. A felszolgálólányok, kezükben tálcákkal, szélsebesen cikáztak a tenyérnyi asztalok között. Meleg, tavasz végi nap volt. A levegőben az operaház körül várakozó fiákerek fényesre csutakolt lovainak átható szaga terjengett.

Zarah a második kávéját kortyolgatta, miközben egyre gyakrabban nézett az órájára. Edna azt mondta, csak felszalad az ügyvédhez a papírokért. És még mindig nem tért vissza.

Dr. Hirschfeld irodája közvetlenül a szálloda mögött, a Maysedergasse 18-ban volt a másodikon. Arthur, amikor az apja nyugdíjba vonult, átvette tőle a hivatalát. Az idősebb dr. Hirschfeld képviselte annak idején Jozefa, majd később Zarah gyermekfelkutatási ügyét is a bíróságon. Windischgrätz herceg, Edna akkori lovagja, ajánlotta őt a család figyelmébe. A két életvidám, minden hájjal megkent férfi még fiatalon, a katonaságnál ismerkedett össze, s bár a kapcsolatuk baljós előjelekkel indult – mivel egy időben ugyanannak a lánynak csapták mindketten a szelet –, végül barátságot kötöttek, és egymás iránti hűségük egy életen át kitartott. Néhány napnyi különbséggel hagyták maguk mögött a mindkettejük által rajongva szeretett földi világot.

A sarkon végre feltűnt Edna alakja. Halvány türkizszínű lenvászon blúza lobogott utána sietségében. Kezében a papírokkal már messziről integetett.

– Megvan! – kiáltotta Zarah felé a terasz végéből.

– Egy jó hideg limonádét kérek – rendelt menet közben a lánytól –, meg bele egy gint.

– Hozom, asszonyom!

Edna, mint a vihar, vágtatott végig a széksorok között, majd levetette magát Zarah mellé.

– Kicsit elhúzódott – lihegte. – Nem ment minden simán. Arthur csatába keveredett a jegyzői hivatallal, mert elvileg csak közvetlen hozzátartozó kérvényezhette volna a holttest exhumálását. De a törvényt okosan forgatva arra hivatkoztak, hogy áttételesen téged is tekinthetünk annak, hiszen az elhalt felesége anyjáról van szó. Végül belementek, mert egy apasági kereset mindig meglehetősen sokat nyom a latban.

– A lényeg, hogy sikerült.

– Igen, eddig rendben volnánk.

– Hogyan tovább?

– Most bíróságra kerül az ügy. Meg is írtuk a beadványt, hogy gyorsított eljárással tárgyalják a kérelmet.

– Aztán?

– Ha a bíróság helyt ad a kérelemnek, kitűzik az exhumálás időpontját.

– Mit gondolsz, ez mennyi időt vehet igénybe?

– Fogalmam sincs. Arthur azt ígérte, hogy minden befolyását latba fogja vetni a cél érdekében, s ha minden jól megy, egy héten belül kezünkben lesz az ítélet. Aztán már csak a sírt feltáró szakértői hivatalra kell nyomást gyakorolnunk, hogy ők se aludjanak el a dolog fölött. Utána következnek a laboratóriumi vizsgálatok.

– Elég hosszadalmasnak tűnik mindez. Ráadásul ki vagyunk szolgáltatva a bürokráciának. Rossz érzés ez a tehetetlen várakozás!

– Minden jogi eljárás hosszadalmas és bonyolult. El akarják kerülni a tévedéseket.

– Érthető.

– Ezzel együtt persze előfordul, hogy mégsem tudják.

– Reméljük, nem a miénk lesz az az eset! – sóhajtott fel Zarah. – Tehát nincs más választásunk, mint hogy türelmesen várakozzunk? Meg kellene próbálni erőteljesebben rajta lenni az ügyön!

– Csak óvatosan lehet! Nem lenne célszerű túl nagy feltűnést kelteni. Ne feledkezzünk meg arról, hogy mi most nem mehetünk a napra.

– Ezt hogy érted?

– Hát úgy, hogy van némi vaj a fejünkön.

– Azaz?

– Nos, a mi vajacskánk az az, hogy Marcus von Lebensberg anyja még mindig az élők sorában van. Azt mondtuk, hogy rajtad kívül nincs más élő rokon, mert azt akartuk, hogy téged minősítsenek közvetlen hozzátartozónak. Ugyanis ha ez nem sikerült volna, vagy netán mégis kiderült volna, hogy a báróné él és virul, őt kellett volna az eljárás során elsőként megkérdeznie a bíróságnak, hogy hozzájárul-e a fia holttestének az exhumálásához.

– De ezt nyilvánvalóan soha nem tenné.

– Különösen, ha megtudná, hogy miért.

– Márpedig megtudná. Vagy nem?

– Meg. Hiszen az engedélykérést meg kell indokolnia a bíróságnak.

– Mindent értek. De az hogyan lehetséges, hogy nem találták meg az öregasszonyt?

– Szerencsénk volt. Keresték a legutolsó ismert címén. De a levelek rendre visszajöttek.

– De akkor hol van?

– Drágám, Arthur és én, míg te készülődtél és csomagoltál az otthonodban, azonnal elkezdtük felgombolyítani a szálakat. Majdnem egy hétig nyomoztunk és szaladgáltunk mindenfelé, hogy a nyomára bukkanjunk. A környezetéből annyit sikerült megtudni, hogy Németországba költözött, de hogy él-e, vagy sem, azt senki sem tudta megmondani. Ez adta az ötletet, hogy ha mi minden követ megmozgatva nem találtuk, vélhetőleg a mindig felületes hivatalok sem fogják.

– Ravasz! És mi hogyan találjuk meg? Gondolom, a későbbiekben csak szükség lesz rá. Vagy azt se tudjuk, hogy él-e egyáltalán?

– De, tudjuk.

– Honnan?

– A válaszom egy név: Heinz von Stuhblad-Wissingen.

– Ah!

– Bizony! Természetesen azonnal mozgósítottam Heinzet.

– De hát szegény ember járni is alig bír!

– Nem a lábára volt szükségünk! Hanem a kapcsolataira, meg a kezére, amivel telefonál. Az meg nem fáj neki.

– Mindent a cél érdekében! Igaz?

– Édesem, itt nem babra megy a játék! Nem néhány üres lábasról meg egy ütött-kopott előszobaszőnyegről van szó! Hanem jóval, jóval többről!

– Azt lehet már sejteni, hogy mi minden van a hagyatékban?

– Nem fognék bele a felsorolásba. Ugyanis nem tudom, mikorra érnék a végére. Becslések szerint, összértékben megközelíti a vagyon nagysága a félmilliárd eurót.

Zarah hirtelen nem kapott levegőt. Csak kimeredt szemmel tátogott, mint egy partra vetett hal.

– Na, pont így néztem ki én is, amikor megtudtam. Ezért mondom, hogy bármit meg kell tennünk ezért az örökségért.

A bíróság néhány nap alatt jogerősen helyt adott a kérelemnek. A kihantolást Arthur egyik ügyfele segítségével a következő héten elvégezték, a földi maradványokból megtörtént a mintavétel.

Lewinson tábornok az igazságügyi laboratóriumnak megküldette Carla ellenőrzött és hitelesített mintáját.

Egy hét idegőrlő várakozás következett. A vizsgálat menetét meggyorsítani előbb alig, később is csak óriási nehézségek árán sikerült. De végül megjött az eredmény.

A hivatalos jelentést dr. Hirschfeld irodájában vehették kézhez.

– És ez most mit jelent? – kérdezte izgatottan Edna.

– Hát azt, ami le van írva – válaszolta csalódott hangon az ügyvéd. – Hogy az összehasonlító elemzés szerint az apaság teljeskörűen ugyan nem zárható ki, azaz a vizsgálat kimenetele szempontjából ez biztató részeredménynek tekinthető, de a csontokból vett minták alapján százszázalékos biztonsággal nem jelenthető ki, hogy Carla Lewinson apja Marcus von Lebensberg báró lenne.

– És akkor ezzel ez kész? Vége? – erőlködött tovább Edna.

– Nem. Záradékolva közölték, hogy hajlandóak a vizsgálatokat folytatni, amennyiben élne még egyenes ági felmenője az elhaltnak.

– Mert azzal mit tudnának tenni?

– A tőle vett, és a csontokból rendelkezésre álló mintával egyidejűleg összehasonlítva a kérdéses gyermek mintáját hitelt érdemlően lehetne a kérdést eldönteni és a bizonyítást befejezni.

– Tehát nincs mese...

– ...nincs. Elő kell állni a farbával – vágott Edna szavába dr Hirschfeld. – Úgy látszik, ezt nem tudjuk megúszni.

– Pedig azt hittem, elkerülhetjük, hogy a báróné idő előtt azt gondolja, hogy ellene mesterkedünk.

– Miért? Nem azt tesszük? – kérdezte az ügyvéd.

– De. Csak nem szerettem volna, ha biztosat tud róla.

– Márpedig, ha folytatni akarjuk, mintát kell tőle szereznünk.

– Már hogyne akarnánk folytatni! – csattant fel Edna.

A szobára sűrű csend telepedett. Úgy tűnt, ha nem vállalják a bárónéval való találkozást, a dolog menthetetlenül kicsúszik a kezük közül.

– És azt tudjuk már, hogy hol találjuk a bárónét? – kérdezte halkan Zarah.

– Még nem, de ez csak idő kérdése. Heinz nyomon van. Miért? – tudakolta Edna.

– Mert én elmegyek hozzá – jelentette ki Zarah.

– Hogy?!? Te? És mit akarsz tenni?

– Még nem tudom. Ez sokban függ attól, hogy hol él, vagy éppen mit csinál. Előbb meg kell tudnom a részleteket róla, és majd attól teszem függővé a továbbiakat.

– Biztos vagy ebben?

– Egészen. Mint ahogyan abban is, hogy ezúttal nem fog örülni a találkozásnak. Félbehagytam valamit. Úgy érzem, elérkezett az ideje, hogy befejezzem.

Inning, Németország

KÉSŐ DÉLUTÁN VOLT MÁR, mire a békebeli kisvasút az állomás mesterien rendbe hozott, ódon fogadóépülete elé méltóságteljesen begördült. Zarah becsukta a könyvét, és a táskájából elővette gondosan összehajtogatott selyemkendőjét. Bekötötte a fejét. Leakasztotta a fogasról acélkék tavaszi kabátját, fürgén belebújt, azután még egyszer ellenőrizte a bőröndje zárját, és elszánt arccal kilépett a fülkéből.

– Segíthetek? – szólította meg egy jól öltözött, fiatal férfi.

– Ó, milyen kedves! Igen! Köszönöm.

A férfi leemelte a lépcső tetejéről a bőröndöt, aztán a kezét Zarah felé nyújtotta.

– Egyedül van? – kérdezte.

Zarah csodálkozva nézett rá.

– Csak azért – olvasott a tekintetéből a férfi –, mert ha nincs, aki segítsen, szívesen kiviszem a csomagját a peronra. Sajnálom, nem állt szándékomban tolakodni.

– Dehogy volt tolakodó! Inkább szokatlanul udvarias – válaszolta kedvesen Zarah. – Egyedül utazom. Egy kis magányra vágytam, tudja, sok minden történt mostanában. Fel akartam töltődni, és a barátnőm a festői Ammer-tavat ajánlotta. Azt mondta, ha valahol, itt igazán kipihenhetem magam.

– Valóban így van! Tökéletes hely elvonulni a világtól. Mi, akik itt élünk, néha kicsit persze unalmasnak tartjuk, de olyankor teszünk egy sétát a parton, és hamar belátjuk, hogy mégiscsak a földkerekség egyik legszebb helyén vagyunk. Tudja már, hogy hol száll meg?

– Igen! A Gasthof zur Postban foglaltam egy szép szobát.

– Remek választás! A Stavginskí családnál a legjobb helyen lesz.

– Övék a fogadó?

– Igen, az övék. A legrégibb ezen a vidéken. A múlt század elején a tavon nagy halászat folyt, itt fogták a legízletesebb vörösszárnyú keszeget. Vicces, nem? A neve szerint szárnya van a halnak! De errefelé így hívják! Állítólag szinte hemzsegett a víz, annyi volt belőlük. Ahogy ennek híre ment, hamarosan ellepték a tópartot a kereskedők, meg a fuvarozók, az öregek mesélik, hogy a bárkáktól jóformán a víztükröt sem lehetett látni. Egyszeriben felpezsdült a lassú falusi élet! Az ideutazó vállalkozók egymás sarkát taposták. Frau Stavginskí férjének a nagyapja ebben az időben nyitotta meg a Gasthof zur Postot. Azóta persze már többször alakítottak rajta, és bővült is valamennyit, no meg a posta is elköltözött egy jóval nagyobb, modern épületbe mellőle. Később a környék újra elcsendesedett, a hal is kevesebb lett, meg kisebb tavakat és néhány farmot is létrehoztak, ahol nevelik őket. Azt mondják, az Ammer vize különösen kedvez a keszegek fejlődésének.

– Nahát, úgy érzem magam, mintha saját idegenvezetőm lenne! – lelkesedett Zarah, miközben áthaladtak az előcsarnokon.

– Nem untattam?

– Dehogy! Efelől biztosíthatom.

– Kicsit elkanyarodtam a tárgytól, szóval azt akartam mondani, hogy a főtérre megyek én is. Ha nem bánja, örömmel elviszem!

– Csak akkor fogadhatom el a kedves felajánlást, ha nem okozok ezzel külön gondot! – válaszolta Zarah.

– Egyáltalán nem. Egyébként meglehetősen kevés taxi van Inningben. Jó időbe telne, mire elkapna egyet!

A fogadó terméskövekből épített bejáratától csaknem az egész főteret be lehetett látni. Az út túloldalán bádogkupolás, fehér templom magasodott a felhőtlenül kék égbe, a szélesen elnyúló, vörös cseréppel befedett oldalhajók magabiztosan támasztották meg két oldalról a karcsú harangtornyot. Az eklézsia parkja végében, egy rönkökből kirakott, keskeny gyalogúttal egybefűzve terpeszkedett a régi városháza hatalmas, tölgyfa kapus épülete. Az emeletek közötti falakat középkori, lovagi tornákat ábrázoló, színes falfreskók díszítették. A hangulatos, hétvégenként zsibongó piacteret ládákba ültetett, rózsaszínű azáleabokrok foglalták meseszerű keretbe.

– Örülök, hogy megérkezett. Ilse Stavginskí vagyok – üdvözölte Zarah-t az előtérben a fogadósnő. – Isten hozta nálunk!

– Én sem bánom, hogy végre itt vagyok! Zarah Winter-Totti. Nagyon örvendek!

– Már mindent előkészítettünk! Jöjjön utánam!

A szoba egyszerű berendezésű volt, és kényelmes. Ragyogó tisztaság látszott mindenütt, a világoskék, fehér mintázatú majolikával díszített fürdőt friss fréziaillat árasztotta el. A szürkészöldre mázolt ablakokkal szemben kapott helyet a széles, lábvéggel ellátott ágy, középen egy kisebb asztal állt, rajta ropogósra vasalt asztalneművel, körülötte négy székkel. Durva szálakból szőtt, kék színű, vastag pamutszőnyeg fedte a fényesre lakkozott, öreg deszkapadlót.

Zarah, amikor egyedül maradt, az odakészített kancsóból töltött egy pohár friss vizet, s jóízűen, az utolsó cseppig megitta. Előkereste és széthajtogatta a térképet, majd újra elmélyülten tanulmányozni kezdte. Edna pontosan berajzolta a helyet, ahol a tó partján a Lebensberg-villát megtalálja. Ezután Heinz Stuhblad-Wissingen levélbeli beszámolóját olvasta át még egyszer, amely részletesen tartalmazta a báróné felkutatása közben megszerzett értesüléseket.

Elhatározta, hogy okvetlenül tesz másnap egy nagyobb sétát a környéken.

Vállfára tette a kabátját, és felnyitotta a bőröndjét, hogy kirakodjon a szekrénybe. Egészen meglepte, hogy a polcokat, ahogy emlékei szerint egykor Starnbergben, virágmintás stelázsipapír szegélyezte.

Elmosolyodott. Halkan kopogtattak.

– Szabad!

– Jaj, nem akartam zavarni! Elfelejtettem mondani, hogy a vacsora hétkor kezdődik. Természetesen, ha kívánja, a szobában is fel tudjuk szolgálni – hadarta a fogadósné, miközben a tekintetét körüljáratta a szobában.

– Köszönöm, Frau Stavginskí! Inkább lemegyek.

– Ó! Látom, egy valódi turistával van dolgunk! – mutatott az asztalon kiterítve hagyott térkép felé a fogadósnő.

– Nem szeretek tétlenül üldögélni. Gondoltam, ha már itt vagyok, szívesen megismerném a környéket. Elsőként a tópartot szeretném bejárni – felelte.

– A legszebb évszakban jött! Még nincs túl meleg, és már nem is zord az idő. Bár esténként erősen lehűl a levegő.

– Ó, nem hinném, hogy későig maradnék! – mondta Zarah, és hosszan nézett Frau Stavginskí kíváncsi arcára. Milyen érdeklődő, gondolta. Nyilván mindenről tud, ami a helyiekkel történik. Nem fog ártani, ha kicsit összebarátkozunk, határozta el magát hirtelen, és azonnal folytatni is kezdte a beszélgetést.

– Irigylésre méltóan szép helyen laknak! – mondta elismerő hangsúllyal.

– Inning mesés hely, valóban. A halászkikötőt semmiképp se hagyja ki! A mellette lévő étteremben isteni a paprikás lisztben kisütött keszeg. Szereti a halat?

– Igen, szeretem. Valóban frissen a legjobb!

– És mondja, járt már a környéken?

Zarah hallgatott. Elfordította a fejét, és néhány pillanatra a gondolataiba zárkózott.

Hogy járt-e? Starnberg, a szülővárosa, alig félórányi útra volt innen. Idefelé a vonaton az járt a fejében, milyen sorsszerűen történik minden. Egykor ezen a tájon vesztette el a gyermekkorát, a családját, csaknem az egész jövőjét, s vele együtt az életét. Most pedig idejött a szomszédba, hogy elégtételt szerezzen a lánya haláláért és megküzdjön az unokája boldogulásáért. Az Ilse Stavginskíról szerzett első benyomásai alapján mindenképpen el szerette volna kerülni, hogy belemélyedjenek a történetébe. Ugyanakkor hazudni sem akart neki.

– Külföldön élek – tért ki a válaszadás elől.

– Ó! Azt hittem, Németországban! Vagy hogy legalábbis német származású.

– Igazán?

– Hát, a neve miatt, meg ahogy beszéli a nyelvünket... hát, csak ebből gondoltam.

– A szüleim németek voltak. De a gyerekkoromat én már Olaszországban töltöttem. Mondja, mi lesz ma vacsorára? – terelte Zarah a szót más irányba. – Kopog a szemem az éhségtől!

– Sült hús lesz, hagymás krumplival és barna mártással.

– Hiszen mi más, nem igaz? – fordult a nő felé mosolyogva. – Végtére is Németországban vagyunk!

A szürke mozaikkal kirakott tóparti sétány északi szélén Zarah végre megpillantotta a házat. Rendkívül előkelő benyomást keltett.

Az előkertet magas, girlandokkal dúsan feldíszített, dárdás kovácsoltvas kerítés zárta el a külvilágtól. Jobb és bal oldalon egy-egy kapu állt, melyet széles ívű kocsibejáró kötött össze. A főbejárathoz vezető gránitlépcsők balusztrádját formára nyírt bukszusok szegélyezték.

Hétfő volt, kevesen jártak erre.

Zarah kétszer is elsétált a ház előtt, mintha egyéb dolga sem volna. Órákon át figyelt minden rezdülésre. Remélte, hogy ebből talán megtudhat valamit.

Másnap kissé távolabb, a kanyar előtt választott táborhelyet. Kényelmesen elhelyezkedett és várt. Korán érkezett, az emeleti redőnyöket még nem húzták fel.

Néhány perc múlva egy fiatal nő vágott át az úton, és a ház felé igyekezett. Kulccsal ment be a főbejáraton. Nem sokkal később az emeleten tűnt fel, ahogy szellőztetett.

Kis idő elteltével egy sötétkék személyautó hajtott a házhoz. Megállt a kapunál és várakozott. Hamarosan fémes kattanás hallatszott, és a szárnyak komótosan szétgördültek.

A kocsiból, kezében orvosi táskával, idősebb férfi szállt ki, és kimért léptekkel ment fel a lépcsőn. A nő mosolyogva üdvözölte, majd bezárta mögötte az ajtót.

Zarah arra gondolt, ha közelebb menne, talán hallhatná is, amit beszélnek. A kerítés magas, terméskő szegélye megfelelő ülőhelynek ígérkezett.

Fél óra elteltével úgy érezte, egy örökkévalóság óta ül a hideg kövön. Nyugtatta magát, hogy már bizonyára csak rövid ideig kell türelemmel lennie, mire végre hallotta, hogy nyílik az ajtó. A háta mögé sandított, és látta, amint az orvos elindul a lépcsőn lefelé. Mielőtt beszállt volna, a kocsitól visszakiáltott.

– Akkor pénteken, a szokott időben itt vagyok! El is felejtettem figyelmeztetni, hogy eljött a negyedéves laborvizsgálat ideje. Készítse fel a bárónét! Minden jót, Frau Müller!

– Meglesz, doktor úr! Viszontlátásra!

Az orvos autója Zarah előtt kanyarodott rá az útra. Hirtelen önkínzó vágyat érzett, hogy a bárónét újra lássa. Milyen jó volna tudni, hogy a hátsó parkon kívül, ami a szemek elől el van zárva, kijön-e a házból a sétányra, morfondírozott magában, miközben felemelkedett, és a kövektől átnedvesedett szoknyáját igazgatta.

– Vajon ha szemtől szemben állnánk, felismerne-e ennyi idő után? – tette fel a kérdést hangosan magának.

Bár tudta, hogy egy váratlan találkozás akadályokat gördítene a célja elé. Mert idő előtt kiderülne, hogy a nyomában járnak.

Frau Stavginskí, amikor Zarah esténként végre megtért a fogadóba, őszinte csodálattal adózott a teherbírásának. Zarah nem mondta el neki, hogy az első két napot javarészt üldögéléssel töltötte.

Ilse először óvatosan, később felbátorodva telepedett az étkezéseknél Zarah asztalához. Talán arra gondolhatott, hogy jó fogadósné módjára kötelessége egy magányos öregasszonyt szórakoztatni. Zarah-nak kapóra jött a túlbuzgósága, mert ha ő kéri erre, a szándéka, hogy kiszedjen belőle egyet s mást, túlságosan nyilvánvaló lett volna. Így viszont lassanként minden fontos részletet megtudhatott anélkül, hogy a kíváncsiság legcsekélyebb látszatát keltette volna.

– Az iskoláim befejezése után – vett lendületet a desszert előtt Ilse Stavginskí – óvónőként dolgoztam. Franz akkoriban kezdett nekem udvarolni. Nagy volt a szerelem, még egy év sem telt bele, és össze is házasodtunk. Szerettem a gyerekeket, de aztán mégis otthagytam az óvodát, mert a férjem ígérgette, hogy milyen jó lesz, majd meglátom, és elkezdtem kivenni a részem a családi vállalkozásban. Persze az apósom, isten nyugosztalja szegényt, rabiátus ember volt, soha nem nézett rám jó szemmel. Kényesnek tartott, olyannak, aki nem való erre a szakmára. Igaz, ami igaz, azóta is bajban vagyok a korán keléssel, pedig a férjem apja szerint egy valamirevaló fogadós akkor végzi jól a dolgát, ha ő kelti a kakast. Hát, ezen a véleményen nem osztoztunk. Később úgy alakult, hogy Franz bátyját elvitte a rák. Mi örököltünk mindent. Szegény embernek senkije sem volt, hiába nősült meg, a házassága két hét leforgása alatt tönkrement, és visszaköltözött a szülői házba. Sokfélét találgattak vele meg a nőkkel kapcsolatban, de szerintem a lényeg az volt, hogy az apjára ütött szerencsétlen, és alig akadt élő ember, aki hosszan kiállhatta! – sóhajtott Frau Stavginskí, de nem tartott szünetet. – Három éve, hogy a férjem is meghalt, így Hanneloréval, a lányommal ketten maradtunk. De Hanne, aki rám hasonlít mindenben, soha nem akart itt dolgozni, és nem azért, mert a munkától félt volna, hiszen én se féltem egyetlen percig se, hanem, mert ahogy annak idején engem is, a lányomat is más érdekelte. Tavaly lett főnővér a sebészeten, a müncheni klinikán. Nagyvárosban akart élni, ami érthető, hiszen ha az ember fiatal, nem vágyik maga körül a csendre. Én meg, ahogy a férjem akkoriban ígérte, megláttam… hogy jó ugyan nem lett, de végül megszoktam. Most meg, mivel nekem már senki se parancsolgat, meg senki nem ugráltat, és így aztán akkor kelek, meg akkor fekszem, amikor akarok, azt is megláttam, hogy a fogadó is ugyanúgy megy, mint azelőtt, amikor négykor már talpon voltunk. Na, hozom a rétest. Vaníliaszósszal! Habot kér hozzá?

A következő napon, reggeli közben toppant be Hannelore. Szőke, vastag csontú, igazi bajor lány állt az ajtóban.

– De jó, hogy ma a korábbi busszal jöttél! – köszöntötte az anyja. – Bevallom, elmaradtam néhány dologgal – nevetett. – Azaz, pontosabban elbeszélgettük az időt! – fordult az asztalnál a dzsemes-sajtos pirítósát majszoló Zarah felé. Zarah nem akarta helyesbíteni, hogy a többes szám első személy igazából egyes szám első személyben értendő.

– Hanne, ő itt Zarah Winter-Totti, akiről a telefonban beszéltem – mutatta be lelkendezve Zarah-t a lányának. – Ő pedig a lányom, akiről magának meséltem! Nem is tudja, milyen jó hozzám – folytatta –, a szabadnapján rendszeresen eljön, hogy besegítsen nekem!

– Milyen érdekes! – kiáltott fel a lány üdvözlés helyett. – Dzsemmel eszi a sajtot? – kérdezte. – Ilyet még nem is hallottam!

– Nem? És mit gondol a sajttortáról? – kérdezte Zarah nevetve.

– Hát, a kettő azért nem ugyanaz!

Zarah bekapta az utolsó falatot, aztán csendesen megállapította magában, hogy a modorát tekintve Hanne tagadhatatlanul az anyja lánya.

– Ma is a tópartra? – szegezte neki a kérdést Ilse, kezében a kávéskannát szorongatva. – Úgy látszik, nem tud vele betelni! – fordult vigyorogva a lánya felé.

– Valóban! – felelte Zarah, és elérkezettnek látta az időt, hogy rátérjen a tárgyra. – Szeretem a víz nyugalmát. És a környezet nap nap után lenyűgöz. Gyönyörűek a villák a sétány mellett! Egy különösen tetszik, a legvégében. Olyan megkapóan elegáns! Akár egy francia palota! Sokáig néztem tegnap is, de nem láttam senkit arra. Jó lenne tudni, vajon ki lakhatja.

– A magas, kovácsoltvas kerítésűre gondol? Aminek az elején egy hatalmas, aranyozott erkély is van? – érdeklődött Hanne.

– Igen, arra.

– Ó, az a Lebensberg-villa! Az öreg bárónő él benne.

– Bárónő?!? – vette át a szót az anyja. – Na ne nagyzoljunk! Jó lesz az bárónének is! Egyébként ha abban a némberben arisztokrata vér csörgedezik, itt helyben megeszem a kötényem! Egyszer hallottam megnyilatkozni, azóta vele kapcsolatban nem csodálkozom én semmin. Persze, van neki elég baja. Idős is, meg beteg is már.

– Fogott az átok! – jelentette ki sokat sejtetően bólogatva Hanne. – Nem kellett volna rosszban sántikálni! Aztán egy szép napon pórul járt!

– Mi történt?

– Egy ostoba baleset miatt tolókocsiba kényszerült. Legurult a lépcsőn, és eltörött a medencéje. Állítólag hallgatózott valaki után. Azóta nem is nagyon jár ki az emberek közé. Hetente egyszer viteti le magát a házvezetőnőjével a mólókhoz. Ott aztán egy-egy órácskát a cölöpházak mellett magányosan elmélkedik az életéről. Felteszem, van min! Soha nem volt népszerű, az biztos. De ezért ő maga is sokat tett.

– Ó, látom, nem túl kedvező kép alakult ki róla...

– ...meglehetősen finoman fogalmaz! – vágott a szavába Frau Stavginskí. – Mindenki utálja! Az idős hölgy – mondta ki az utolsó szót gúnyosan kacagva – az elején még igyekezett magát jó színben feltüntetni, de hamar kitudódott, hogy mennyi bajnak volt az okozója. Elűzte a szomszédait, a mesés helyen fekvő, sajátjával határos telekért! Aztán a házukat bontatta. Rengeteg borsot tört szerencsétlenek orra alá! Valósággal elmenekültek! Aki jobban megismerhette, mind borzadt tőle, úgy tartották, hivatásos kútmérgező költözött a személyében a falunkba.

– Ezek szerint nem az övé volt a ház?

– Nem hát! Azelőtt Lebensberg bárónő élt benne a személyzetével. Ő igazi bárónő volt. Úgy is viselkedett. Azután, hogy váratlanul elköltözött több, mint egy évtizedig állt üresen a villa. Amikor újra kinyitották a házat, mindenki azt hitte, a bárónő jön vissza. De csalódnia kellett a fogadására odasereglett népnek, mert a báróné jött helyette.

– Értem. A bárónőt bizonyára szerették.

– Hogy szerettük-e? Nem is kifejezés! Mia von Lebensberg bárónő maga volt a megtestesült kedvesség. Mindenkihez volt néhány jó szava, ha hozzá fordult valaki a bajával, üres kézzel sosem távozott tőle. Le voltunk sújtva, amikor egyszer csak üresen találtuk a házat.

– Mi történt?

– Azt nem lehetett pontosan tudni. Egyik napról a másikra ment el, senkitől sem búcsúzott. Aki utoljára látta, azt állította, hogy feldúltan távozott. Ment is a szóbeszéd, hogy biztosan valami férfiügy áll a háttérben.

– Ó, hát az ilyesmi gyakran megkavarja a szálakat...

– Szerintem nem erről volt szó. Bár gondolhatták, mert a bárónőnek két komoly kérője is akadt, az egyik, egy lotaringiai gróf, különösen sokat járt a nyakára, de Mia von Lebensberg nem akart férjhez menni, pedig már benne volt a korban. Ó, el sem tudja képzelni, milyen ritka szép vonásokkal áldotta meg a teremtő! A férfiak csak úgy forogtak utána! Meg kell hagyni, mutatós teremtés volt, csodás alakkal. És ami valójában még különlegesebbé tette, az az, hogy kétféle színű volt a szembogara. Én ilyesmit azelőtt még soha nem láttam!

Zarah nyitva felejtett szájjal hallgatta Ilse Stavginskí szóáradatát, aki felhevülten folytatta.

– Persze, akik közelebbről ismerhették, azt is híresztelték, hogy összebútorozott azzal a magyar származású balerinával, akivel, ha hinni lehet az efféle pletykáknak, a barátságnál szorosabb kapcsolatot ápolt, és aki sokszor egész nyarakat töltött nála, itt, Inningben, de hát sok badarságot hordanak össze az emberek, mert ugyan miért ment volna el innen, amikor több mint húsz szoba van abban a csodaszép villában, és nem hinném, hogy ennél bárkinek szebb háza lehetne, no meg akkor miért nem vitt a személyes holmijain kívül egyebet magával? Ráadásul itt már ismerték is és szerették is mindkettőjüket. Valójában nem lehetett az igazi okokról semmit sem tudni, rejtélyes ügy volt, egy szó, mint száz.

– A báróné és a bárónő vélhetőleg rokonok. Nem igaz?

– Azok. Mia von Lebensberg eredetileg osztrák származású volt, úgy tudom, a jóval idősebb és meglehetősen gazdag bátyja ott is élt, Bécsben. Az egész felfordulás nem sokkal azután zajlott, hogy megérkezett a férfi halálhíre. Minden bizonnyal akkor történhetett valami. Aztán, mint mondtam, jóval később az özvegye vette birtokba a házat.

– Mit tudnak róla? – kérdezte felcsillanó szemmel Zarah.

– A bárónőről?

– Igen.

– Várjon csak. Nemrégen hallottam felőle. Akkor még élt, az biztos. Ha akarja, kideríthetem.

– Ha nem okozok ezzel fáradtságot...

– Ó, dehogy! Örömmel megteszem!

– És mondd, anya, mi lesz közben a fogadóval? A bevásárlással, a foglalásokkal? Meg a személyzettel?

– Édesem, ma itt vagy, és segítesz. Nekem erre ez a nap pont elég lesz! – válaszolta küldetéstudata teljében Frau Stavginskí, majd villámgyors mozdulatokkal leoldotta a kötényét, és kiviharzott az étteremből.

Zarah elmosolyodott. Ilsét ezúttal is úgy fektette két vállra a kíváncsisága, hogy még megkérdezni is elfelejtette, vajon miért érdekli őt mindez.

Zarah csaknem az egész délelőttöt a szobájában töltötte. Ült az ágya szélén mozdulatlanságba merevedve, és hagyta, hogy a gondolatai szélsebesen cikázzanak a fejében.

Annak idején Roberto Bianchi apaságának egyetlen bizonyítékát a heterokrómiában látták. A DNS-vizsgálat azonban csak Andy apjaként igazolta vissza a feltételezésüket.

Azon a reggelen, amikor a lányok a teszt eredményéről beszámoltak, elviselhetetlen idegesség lett úrrá rajta. Úgy tűnt, a felháborodása a múlt megbolygatásának szól. Pedig a feszültségét egy hiányzó láncszem okozta. De ott egyszerűen képtelen lett volna beszélni róla. Tudta, hogy ha bármit a kétségeiből elmondana, úgy vélhetnék, az igazság útjába akar állni.

Soha nem is gondolt rá, de ha gondolt volna is, akkor sem hitte volna, hogy az ikreknek két apjuk van. Edna nőgyógyásza szerint ez ugyan meglehetősen ritka, és noha kiterjedt praxisa van, ráadásul több évtizedes múltra tekinthet orvosként vissza, ilyen esettel még nem találkozott, azonban elvileg a lehetőség fennállhat, ha több petesejt érik be egyszerre, és a két együttlét között egy-két napnál több nem telik el. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy ha mégis Marcus von Lebensberg Carla apja, akkor az ő családjában is elő kellett, hogy forduljon ez a genetikai eltérés. Ha nem, akkor a teszt tévedett, ami ugyanolyan valószínűtlennek látszott, mint az, hogy később kiderüljön a még akkor ismeretlen Mia von Lebensberg titka.

Ha hinni lehet Frau Stavginskí beszámolójának, a bárónő, aki ezek szerint Marcus apjának a húga, kétszínű szemmel született. Márpedig Ilse lehet, hogy ég a fürkésző vágytól, ami mások életének a kikutatására sarkallja, de nem olyan, aki meggondolatlanul állítana valótlant, az pedig, hogy túl élénk a képzelőereje, korántsem mondható el róla.

Kétségkívül, összegezte a gondolatait Zarah, Mia von Lebensberg szeme egy csapásra mindent a helyére tenne és megmagyarázna.

– Azonban egy dolgot mégsem! – mondta hirtelen maga elé. – A báróné hogyhogy nem tudott a sógornője heterokrómiájáról? Már ha valóban nem tudott róla. Ha pedig tudott, akkor vajon szándékosan hallgatott? És miért tette?

PÉNTEKEN MÉG ALIG köszöntött be a reggeli világosság, amikor Zarah étlen-szomjan, karján egy tömött bevásárlótáskával kisurrant a fogadóból. Néhány órát tudott csak aludni, azt is nyugtalanul. Hajnal felé állt el az eső.

Sietős léptekkel haladt át a főtéren, és bekanyarodott a tópartra vezető, keskeny utcába. A boltok még zárva voltak. A tejeskocsiról álmos arcú munkások emelgették le a járdára a teletöltött bádogkannákat, távolabb, a sarkon az újságárus a festéktől még nedves napilapokat pakolta ki. A pékség ablakain át frissen sült kenyér ínycsiklandó illata ömlött a párás levegőbe.

Még most is a terve részletei kavarogtak a fejében. Megállapította, hogy nincs több vesztegetni való ideje. Eljött a nap, hogy végre dűlőre jusson.

A rekettyebokrok árnyékában megbúvó padról tartotta szemmel a házat. Ahogy szokott, Frau Müller hét óra előtt néhány perccel megérkezett. Kinyitotta a spalettákat és szellőztetett. Nem sokkal később az orvos sötétkék autója is beállt a kapu elé.

Ahogy eltűntek az ajtó mögött, Zarah elszánt tekintettel egyenesedett fel. Körülnézett. Rajta kívül egyetlen lélek sem tartózkodott a sétányon.

A magával hozott táskából előhúzta a kiszolgált ballonját, kicsit megrázogatta, és elérzékenyült mosollyal nézett rá. Régi idők tanúja volt, hűséges társ. Majd levette és összehajtogatta az acélkék szövetkabátját, amiben idáig eljött, és óvatosan a táskába csúsztatta. Ezután néhány gyors mozdulattal megforgatta a ballont a virágágyás melletti pocsolyában, majd azonnal bele is bújt. Lehajolt és a térdén felszakította a harisnyáját. A retiküljéből elővette a rúzsát, és vöröslő foltokat dörzsölt szét a bőrén. Beletúrt a hajába, végül a tenyerét megmártotta a földtől sötét vízben, és alaposan összekente vele a lábát, meg a karját, sőt még az arcára is kent egy keveset a kövér termőtalajból. A bevásárlótáskát, benne a szép kabátjával, a rekettyebokor tövébe rejtette. Átvágott az úton, és a nagy kapu melletti terméskő szegélyen kuporogva várta, hogy eljöjjön az alkalmas pillanat.

Az idő lassan telt. Zarah mindvégig a feladatára összpontosított, hogy hiteles legyen. Végig a sajgó lába és a szédülése járt a fejében. Kihegyezett füllel figyelt a legkisebb zajra is. Remélte, hogy senki sem jön addig erre, aki megkérdezné, segítségre szorul-e.

Éppen átnézett a kerítés mögötti bokrok levelein, amikor kinyílt az ajtó. Látta, amint az orvos és Frau Müller elindultak lefelé a lépcsőn. Ahogy sík terepre értek, Zarah a kapu elé dobta a kiürített retiküljét, ami tompa csattanással a kerítés tövében ért földet, majd a következő másodpercben, remek időzítéssel, hassal a járdára vetette magát. Az esés túl jól sikerült, hangosan fel is jajdult fájdalmában.

Az orvos és a házvezetőnő azonnal felfigyeltek a zajra. Zarah oldalra sandított és megnyugodva látta, hogy észrevették. A könyöke persze nyilallni kezdett, de mit sem törődött azzal. Továbbra is hason feküdt, eljátszotta, hogy megpróbál feltápászkodni, de az erejéből csak annyira futja, hogy a hátára tud fordulni.

– Asszonyom! Hall engem? Jól van? – hajolt fölé az orvos.

Zarah nem felelt.

– Asszonyom! Mit érez? Hol fáj? – faggatta tovább Frau Müller.

Zarah integetni kezdett, hogy húzzák fel. Amikor már ült, elhaló hangon szólalt meg.

– Ó, semmi baj – mondta.

– Már hogyne lenne baj! – cáfolta a doktor. – Egy pillanatra elvesztette az eszméletét!

– Máskor is megesett már. Kicsit megszédülök olykor.

– Van a vérnyomásával problémája?

– Van. Egy kicsi. De most pont pihenni vagyok itt. Külföldi vagyok.

– És szed rá gyógyszert?

– Igen.

– És ma is bevette?

– Hát, sajnos otthon felejtettem.

– Mióta nem szedi?

– Egy hete. De itt nem ismerek orvost.

A doktor Frau Müllerre nézett.

– Nem hagyhatom itt! Meg kell vizsgálnom!

– Természetesen, doktor úr. Ha kívánja, asszisztálok.

– Be kell vinnünk a házba.

– Oh! Azt meg kell kérdeznem.

– Ne butáskodjon! Felesleges. Öt perc alatt végzünk, aztán meglátom, hogy mit kell tennem, ha kell egyáltalán valamit. Amúgy egy ilyen kérést senkinek sem lenne joga elutasítani.

– Egyetértek. Csak hát, tudja, a báróné...

– ...tudom – vágott a szavába az orvos. – Én vállalom a felelősséget! Különben se a hálószobájába visszük, csak az előtérbe. – Ha segítünk, fel tud állni? – fordult Zarah felé. – Gyerünk, próbáljuk meg!

Zarah Frau Müllerre támaszkodva tette meg az utat a bejáratig. Óvatosan haladtak, sántított, húzta a lábát, ami nem fájt, viszont a könyöke veszettül hasogatott.

A ház előtere máshol egy nagyobb szobának is megfelelt volna. Kétoldalt különféle ajtók nyíltak belőle, szemben egy gránitból emelt lépcsősor vezetett az emeletekre. Középen egy kerek asztalon virágcsokor díszelgett, mellette kényelmes, lila bársonnyal kárpitozott karosszékek álltak.

Lesegítették Zarah kabátját, és leültették.

– Még mindig szédül? – kérdezte az orvos.

– Egy kicsit. De már sokkal jobb – suttogta Zarah.

– Megmérem a vérnyomását, utána meghallgatom – közölte a doktor, és a táskáját az asztalra tette. Kinyitotta, és előkészítette a műszereit.

– Maguk nagyon kedvesek velem – szólalt meg újra Zarah.

– Ne vicceljen, nem is tehetnék mást, ez a kötelességem. Engedje meg, hogy bemutatkozzam. Doktor Rosner vagyok.

– Örvendek – mondta Zarah –, bár ez most kissé bután hangozhat. Zarah Winter-Totti. És le vagyok kötelezve önnek.

– Frau Müller, kérem, szabadítsa ki Frau Winter-Totti karját.

A vérnyomásmérő fújtatva sziszegett. A hallgatót dr. Rosner Zarah pulzusára szorította. Újra mért, ellenőrizte az eredményt.

– Ez rendben lévőnek tűnik. Valószínűleg kiugorhatott, az okozta a pillanatnyi rosszullétet. Frau Müller, kérem, segítsen levenni a hölgy felsőjét.

A doktor figyelmes hallgatózásba kezdett. Több pontra újra visszatért, néha megcsóválta a fejét.

– Nos, azt leszámítva, hogy a pulzusa igen heves, más eltérést nem hallok. De ez nem jelenti azt, hogy ne kellene alaposabban megvizsgálni. Talán nem sértem meg, ha azt mondom, benne van a korban. Illő lenne a keringésével egy kicsit többet foglalkozni.

– Ó, doktor úr, megtenné? Még jó darabig itt leszek, és a rendelőjében szívesen felkeresném önt. Adna egy névjegykártyát?

– Természetesen adok. A magánrendelésemre tud időpontot kérni. Egy EKG bizony nem ártana. Hallok valami apróságot, de most nem tudnám megmondani, hogy ez csak az izgalom miatt van, vagy valóban egy szisztolés zörejről lehet szó.

– És az baj?

– Nézze, a baj nem itt kezdődik. Ennek a hátterében általában a billentyűk öregedése áll.

– Ami jelen esetben érthető.

– Igen. De törődni kell vele. Nem tanácsos úgy tenni, mintha nem lenne.

Frau Müller visszasegítette Zarah blúzát. Amikor a házvezetőnő felemelte a karját, önkéntelenül feljajdult.

– Hol fájt? – fordult felé az orvos, miközben a táskáját a névkártya miatt már majdnem teljesen kipakolta.

– A könyököm – vallotta be Zarah.

– Mutassa csak! – Hűha! Ez alaposan megzúzódott. Gyorsan kialakult az ödéma. Megnyomom néhány ponton. Ha fáj, jelezzen.

Zarah tűrte, amíg lehetett. Aztán újra feljajdult.

– Úgy érzem, kitapogatva és hajlítgatva az ízületet, hogy nincs törés. Hideg vízzel borogassa, és írok fel fájdalomcsillapítót. Ha holnapra nem lappadna, egy röntgent mindenképpen csinálnunk kell. Hívjon fel! Csak tudnám, hogy hova a csudába tettem a kártyáimat. Megvan! Tessék, ott a számom.

– Mi történik ott? – hangzott az emeletről egy kellemetlenül érdes hang. – Frau Müller, maga van ott? Kivel beszélgetnek?

Frau Müller ijedten megigazította a ruháját, és az előtér végébe rohant. Az emeleti fordulót, ahonnan a hang jött, nem lehetett látni.

– Asszonyom, valaki rosszul lett az utcán – válaszolta remegő hangon a házvezetőnő.

– És ahhoz nekem mi közöm?

– Nos, pont a kapunk előtt esett el az illető.

– Az nem a mi kapunk, hanem az én kapum. És akkor ezek szerint behozta?

– A doktor úr is éppen velem volt, amikor az eset megtörtént.

– Á, értem! Nem akarják esetleg lefektetni a vendégszobában? Vagy szóljunk még a környéken rosszul lévőknek, hogy nálunk ingyen kezeltethetik magukat? És miért nem kérte ki az engedélyem? Nyilván tudja, hogy ezzel súlyosan megszegte a szabályokat, és ennek következményei lehetnek!

Az orvos ezt már nem tűrhette tovább. Csapot-papot hátrahagyva besietett a lépcsőházba.

– Asszonyom, Frau Müllert én kértem, hogy tekintsünk el az ön zavarásától.

– Nos, most mégis megzavartak.

– Vállalom a felelősséget! Orvos vagyok. Ahogy önt szolgálom a legjobb tudásom szerint, úgy másokat is szolgálnom kell. Mégis hogyan hagyhatnék egy földön fekvő embert a sorsára?

– Senki nem mondta, ha magában ennyi a buzgalom, hogy a sorsára hagyja. De ne az én házamban tegye!

– Márpedig, asszonyom, ezt, ha a beteg helyzete megkívánja, kötelessége eltűrni.

– Maga nekem ne mondja meg, hogy az én kötelességem micsoda! Ha tudnék járni, most kipenderíteném magukat egytől egyig! Aztán jótékonykodhatnak valahol máshol!

Nem lehet véletlen, hogy nem tud járni, gondolta Zarah. A báróné az idők folyamán nem változott semmit. Ha lehet, még gonoszabb lett a saját sorsa keserűségétől. Különös, elmélkedett Zarah a sajgó könyökét szorongatva, vannak emberek, akiket bárhogy sújt az élet, semmit sem tanulnak belőle. Sőt, megátalkodottságukban egyre elviselhetetlenebbek lesznek, ezzel még mélyebbre taszítva önmagukat.

Tekintete az asztalra tévedt. A műszerek mellett egy keskeny, átlátszó fedelű műanyag dobozban légmentesen lezárt kémcsövek feküdtek. Zarah azonnal felpattant a helyéről. Kezébe kapta a dobozt, és az üvegcsékre ragasztott, kézzel írott címkéket hunyorogva böngészni kezdte. Lebensberg báróné neve állt valamennyin.

Egyetlen pillanatig sem gondolkodott. Felpattintotta a doboz tetejét, és kiemelte közülük a legkisebbet. Visszazárta a tartót, és a megszerzett fiolát a táskájába dugta. Remélte, hogy mire kiderül a hiánya, már rég nem lesz kin keresni.

Behunyta a szemét, és felsóhajtott. Az örökkévaló most is, mint már annyiszor, váratlanul megsegítette. Pedig csak a doktorral akart valahogy kapcsolatba kerülni, hogy ha egy mód van rá, beszélhessen vele négyszemközt, és megpróbálja bevonni az ügyükbe.

A vita a lépcsőházban továbbra sem akart csillapodni.

– Természetesen ön dönt, asszonyom! De szeretném megnyugtatni Frau Müllert, hogy miután az esetleges elbocsátását én okoztam, szakképzett egészségügyi dolgozóként igényt tartok munkájára a rendelőmben. És egyúttal ahhoz is hozzájárulok, hogy ön másik kezelőorvost válasszon magának. Viszontlátásra!

Dr. Rosner feldúlt arccal tért vissza.

– Kérem, bocsásson meg. Sajnálom ezt a kis közjátékot.

– Doktor úr, önnek nincs miért mentegetőznie. Ha itt valakinek szégyellnie kellene magát, az a báróné.

Elbúcsúztak. Frau Müller egészen a kapuig kísérte. Amikor visszatért, dr. Rosner mosolyogva fogadta.

– Különös öreg hölgy, nem igaz?

– De, igaz. Csak arra nem sikerült rájönnöm, hogy a harisnyája mitől lett rúzsfoltos.

– Hát magával meg mi történt? – kérdezte tágra nyílt szemmel a fogadósné, amikor belépett az ajtón, miközben úgy bámult rá, mintha kísértetet látna.

– Ó, csak megcsúsztam egy kicsit a nedves burkolaton.

– Egy kicsit?! De hiszen elöl-hátul egy merő sár! Nem ütötte meg magát? Nem fáj sehol?

– Már nem! Egyáltalán nem! – válaszolta nevetve Zarah, és hetyke léptekkel iramodott fel a lépcsőn. Alig várta, hogy a szobájába érjen.

Úgy, ahogy volt, lehuppant a székre. Elővette a telefonját, és beütötte a számot. Egy csöngés után felvették.

– Na, csakhogy végre hívsz! Már el sem tudtuk képzelni, mi van veled!

– Velem? Remekül vagyok!

– Hallom a hangodon! Ezek szerint?

– Igen! Nagy újság van, Edna!

– Azonnal mindent el kell mondanod! Ugye, nem vállaltál túl nagy kockázatot? És semmi ostobaságot nem követtél el?

– Drága Edna, az én koromban? Bárcsak elkövethetnék még egy-két ostobaságot!

– Jaj, ne tréfálj ezzel, Zarah! Belepusztultam az izgalomba, rettenetesen aggódtunk érted. Kicsit meg is bántam, hogy egyedül elengedtelek. Carlának végig azt hazudtam, hogy itt vagy velünk Bécsben. Már alig tudtam tartani a frontot, hogy mikor miért nem tud veled beszélni.

– Engem is hívott, de nem vettem fel. Viszont én azért, mert nem akartam benne hiú reményeket ébreszteni az ittlétemmel kapcsolatban. Ezek szerint jól tettem, mert fogalmam sem volt arról, hogy az utazásomról nem beszéltetek.

– Nem. Jobbnak láttuk. Még a részeredményeket sem tudja. Gondoltuk, megnyugtatóbb lesz, ha ennek az inningi utazásnak a végét megvárjuk.

– Helyesen döntöttetek.

– És? Megvan? Vagy mi van? Szétpattannak az idegeim!

– Meg. De ennél többet nem mondhatok.

– Miért?

– Mert a fogadóban a falnak is füle van – suttogta Zarah a választ a telefonba.

– Értem.

– Mikorra tudsz ideérni leghamarabb?

– Most aztán tényleg meghalok a kíváncsiságtól! Szerintem holnap estére már ott vagyok!

Szombaton Zarah az ágyban fogyasztotta el a reggelijét.

A délelőttjét lustálkodással töltötte, az ágyból ki sem kelt. Ebéd után vásárolt néhány színes magazint a sarki árusnál, elidőzött a mellette lévő teraszon a kávéja mellett, aztán visszavonult a szobájába, hogy az idő hátralévő részét olvasgatással töltse. A könyöke egyre jobban volt, a déli fájdalomcsillapítóját már be sem kellett vennie.

A nap sugarai éppen elhagyni készültek a horizontot, amikor a folyosóról kisebb hangzavar és ütemes léptek hallatszottak. Zarah maga mellé tette a könyvét, és a forgatagból biztosra vette, hogy Edna megérkezett.

– Nagyon nagy bajban lenne a sógornőm, ha egyszer lopnia kellene – gondolta –, mert még levegőt venni sem tud csendesen.

Az ajtó kivágódott, és Edna beviharzott. Ilse Stavginskí érdeklődő arccal állt a küszöbön mögötte.

– Zarah! De jó, hogy látlak! Végre összezárva pihenhetünk egy nagyot!

– Akkor tehát a hölgy is az ön szobájában legyen elszállásolva? – érdeklődött, kapva a szón, a fogadósné.

– Természetesen itt alszom! – válaszolt Zarah helyett Edna. – Van hely bőven! Egyébként is olyan kevés időt töltünk együtt a barátnőmmel. Na, de majd most, igaz? Már az állomáson láttam, hogy ez valami csodás lesz! Egy hét a vízparton!

Zarah a színjátéktól meglepetten állt az ágya mellett. Edna intett neki, hogy ez a fogadósnénak szól, majd odalépett hozzá és átölelte.

– A falat el kéne küldeni! – suttogta.

– A falat?

– Igen. Amelyiknek füle van, ha jól értettem a szavaidat.

– Vagy úgy!

Zarah kibontakozott az ölelésből.

– Azt hiszem, a legjobb lesz, ha sétálunk egyet – mondta.

Edna másnap reggeli után, kis kézitáskájával a kezében megállt a recepciónál.

– Ó, már el is megy? Azt hittem, legalább egy hétig itt marad, hogy a barátnőjével pihenjenek a tónál, ahogy mondta!

– Sajnos közbejött valami.

– Sürgős? – csapott le a mondatra a fogadósné.

– Rendkívül! – hajolt közelebb Edna. – A férjem tegnap beadta a válópert. A szeretőm meg emiatt elhagyott, mert fél, hogy majd el kell vennie. Nem tudják, hogy eszem ágában sincs nyolcadszor férjhez menni! Úgyhogy most indulnom kell. És ne feledje! Ezek bizalmas információk voltak. Isten vele, Ilse!

– Olyan szomorúnak tűnt egész nap! Csak nem azért, mert el kellett utaznia a barátnőjének?

– Ó, Frau Stavginskí, a barátnőmnek semmi köze a hangulatomhoz.

– Azt hittem. De akkor miért rosszkedvű?

– Nem vagyok az, a legkisebb mértékben sem. Csak néhány dolgon elgondolkodtam.

– Értem. Ha segíthetek...

– ...ó, nem! – vágott a szavába Zarah. – Köszönöm! Semmi lényeges. A holnapi utazáson járt az eszem.

– Elmegy?

– Igen. De estére újra itt vagyok.

Starnberg, Németország

EDELLEL ITT SZÁLLTUNK FEL az öreg kompra! Igen, itt lehetett, ahol az erdei ösvény nekifut a tónak, idézte fel azt az estét Zarah, útban a kikötő felé. Lassított a léptein. Hetvenöt év telt el azóta, de ha erre gondolt, még mindig elszorult a torka.

Sokáig élt elevenen az emlékeiben Frau Schwenk, a megmenekülésüktől boldog, az örökre szóló búcsútól fájdalmas, könnyben ázó tekintete. Emlékezett, sokáig nézte, ahogy gyűrött kendőjével az arcát törölgeti. Ő volt az utolsó, akit a szerettei közül láthatott.

Aztán egyszer csak foszlani kezdtek a képek, eltűnt a tó, a ház, és lassan elveszett a ködben Frau Schwenk gömbölyded alakja is. Megszűnőben volt a fájdalom, múlóban az érzés. Sokáig magában kereste az okot, amiért a múlt egyre csak távolodik és halványul előtte, pedig akarta, ölelte, és kapaszkodott bele, mint zuhanó test a megfoghatatlan levegőbe, de egyre erősebben érezte, hogy a kirakós mozaikjáték elemeiből alig marad valami, amit nem fed be az egyre sűrűbb homály.

Megriadt, amikor az emlékei látóhatáráról előbb az anyja, majd később az apja alakja is tovatűnt. Küzdött ellene, ahogy bírt, de csak jóval később jött rá, hogy nem tehet semmit. Az idő csodaszere, a gyógyító feledés volt az, mely jótékonyan takarta el lelki szeme elől az átélt szenvedést. Pedig néha jólesett elmerengeni, behunyt szemmel látni, átkarolni, akiket szeretett, noha tudta, hogy ők már nincsenek mellette. Vágyta ezt a különös érzést, amely maga volt az édes gyötrelem. Csakhogy az a láthatatlanná tévő fátyol, ami mindent beborít, nem tud válogatni. Hatására elillan a rossz, s ha már neki mennie kell, bosszúból viszi magával azt is, ami jó volt.

Egészen mostanáig elképzelhetetlennek tartotta, hogy valaha az életben, még egyetlenegyszer is akár, betegye a lábát ebbe a városba. A városba, ahol a nagyszülei, sőt a dédszülei is éltek, ahol a szülei nevelkedtek, s ahol ő és a testvérei világra jöttek.

Ebben a városban veszített el mindent, ami kedves volt, és akit szeretett. Meggyilkolták, eltaposták a bátyját, elhurcolták az anyját, az apját, kiirtották az egész családját, elvették a nevét és vele együtt a hazáját. Hosszú időbe telt, mire újra lett otthona. De hazája nem lett soha többé. Ahogyan családja sem.

Hatéves volt. Sokan úgy hiszik, egy gyerek alig valamit ért meg a körülötte lévő világból. De ez nem igaz. Kislányként is tudta, mert a sejtjeibe égette a rettegés és a lelepleződéstől való félelem, hogy az életben maradása a tét, mert a gonosz akaratából kellett, a jó emberek minden igyekezete ellenére, belépniük a pokol sötét kapuján. Bármennyire is távolodott el a helytől, bármennyi idő is múlt el fölötte, bármennyire is igyekezett az a láthatatlanná tévő fátyol elrejteni előle az átélt borzalmat és kínt, mindenre jól emlékezett.

És most mégis itt van.

Sokáig bolyongott céltalanul a tóparti sétányon. Azt akarta, hogy az emlékképei, még ha fájdalmasak is, előbújjanak végre.

Azt akarta, hogy megelevenedjen előtte az oly sok évtizeden át hűséggel őrizgetett és dédelgetett, önmaga elől is rejtegetett múlt, ahogy egy áldozat is, mindenféle épeszű indokot és ellenérvet félredobva, látni akarja a bántalmazóját.

Elbizonytalanodva kémlelte a környéket. Körülötte minden új volt, egy elkészült, formába öntött jövő, ami semmiben sem emlékeztetett többé a régi időkre.

– Segíthetek? Keres valamit? – szólította meg egy botra támaszkodó idős férfi.

– Ó, nem, köszönöm. Csak nézelődtem. Nagyon kedves!

– Ezek szerint látogatóban.

– Úgy is mondhatjuk.

– Ahogy én is. A lányoméknál vagyok, a szomszéd városban.

– Milyen régen jártam erre! – sóhajtott Zarah mosollyal a szája szögletében.

– Milyen régen?

– Pontosan hetvenöt éve.

– Ejha! De hiszen az még a háború idején volt! Nos, én éppen csak megúsztam. Tizenkettő voltam akkor. Aki csak egy évvel volt idősebb, mint én, azt bevitték.

– Katonának?

– Hát persze. Nem volt már több férfi, csak kamaszok, meg gyerekek. Mind a két bátyámat elvesztettem.

– Nagyon sajnálom.

– Önök itt laktak?

– Itt. Nem messze innen, talán pont azon a helyen, ahol az a szálloda áll.

– Magukat is kitelepítették?

– Nem. A haláltáborba vitték el a családomat. A nővérem és én menekültünk meg.

– Ó, istenem! – sóhajtott az öreg. – Apám is ezért halt meg!

– Elvitték?

– Nem. Lelőtték az udvarunkon. Láttam, ahogy összeesett, a fejéből alig maradt valami.

– Őt is az oroszok?

– Dehogy! A németek! A saját honfitársai!

– De miért?

– Mert kitudódott, hogy egy családnak pénzt adott. Menlevélre.

– Zsidóknak?

– Igen. Apám nem értette, miért kell nekik meghalniuk.

– Ezt ma sem lehet érteni. Ahogy az eszeveszett pusztítást sem lehetett, sem akkor, sem később.

– Leülnénk egy kicsit? – kérdezte az idős ember. – Ha maga nem is, nekem sajnos muszáj lesz! Idén töltöm a nyolcvanat! Kész csoda, hogy még élek! És most jut eszembe, még be sem mutatkoztam. Bocsássa meg a modortalanságomat. Erhardt Schwenk vagyok.

Zarah nyelt egy nagyot, és a kezét is elfelejtette előrenyújtani. Állt mereven, és nem jött ki hang a torkán.

– Megsértettem volna valamivel, asszonyom? – tápászkodott fel újra az idős férfi.

– Ó, nem, dehogy! Zarah Winter-Totti vagyok.

– Bocsánat, már azt hittem, valami rosszat mondtam.

– Nem, ellenkezőleg. Csak hirtelen eszembe jutott, hogy a szakácsnőnket Frau Schwenknek hívták.

– Te jóságos ég! A nagynéném! – rogyott le a férfi a padra. – Ezek szerint maga volna az a zsidó kislány? Akit a nővérével a másik nagynéném, Rosamund férje az Osterseenbe tartó kompon innen kimenekített?

– Minden bizonnyal én lehetek.

– Ó, istenem! Anyám mesélte, hogy a néném gyakran beszélt róla, míg ott dolgozott, és hogy a saját kislányát sem szerethette volna jobban.

– Őszintén remélem, neki nem esett miattunk bántódása!

– Nem! Szerencséje volt. De az eset után két héttel nyoma veszett. Hiába keresték.

– Hogyan?

– Eltűnt. Ha jól emlékszem, valaki azt terjesztette, hogy látta a Berlinbe tartó vonaton egy kisgyerekkel a karján. De hát, őszintén megvallva, ez teljes képtelenségnek hangzott.

Zarah felemelt fejjel, minden szomorúság nélkül lépdelt a pályaudvar irányába. Meglepte, de a lelke mélyén egyáltalán nem bánta, hogy egyszeriben idegen lett számára a hely. Hogy már nem jelentett semmit, ami itt körülvette. Igaz, sok idő telt el, és meg is változott minden. De amit érzett, az nem a változások miatt volt.

Amikor lelépett a vasúti kocsi lépcsőjéről, majdnem visszafordult. Szorongott, félt az újbóli találkozástól. Nem tudta, mi vár rá, ahogy akkor sem tudhatta, amikor Edellel hetvenöt évvel ezelőtt felszálltak a tónál a kompra.

A váratlan találkozás ugyan felkavarta és kíméletlenül élesztett fel benne minden fájó és rejtegetett emléket, azonban most mégis könnyűnek érezte magát, mert ahogy testet öltött előtte a halált hozó múlt, porrá hullva enyészett el szinte azonnal a megsemmisítő sötétségben.

Örült, hogy nem engedett a kísértésnek, hogy ezúttal sem volt gyáva, hogy nem futamodott meg, hanem összeszedte a bátorságát, és szembenézett az idővel.

Megmagyarázhatatlan boldogság áradt szét benne, hogy mégis hallgatott a belső hangra, és rászánta magát a viszontlátásra, mert így tudott örökre búcsút inteni a fájdalmának.

– Vége van – mondta maga elé.

A háta mögül egyre erősödő suhogásra lett figyelmes. Először azt hitte, a szél támadt fel. Megfordult és a hang irányába nézett. A tóról népes hattyúraj emelkedett az ég felé.

Bécs, Ausztria

IFJABB DR. HIRSCHFELD Maysedergasse-beli irodájának bejárati ajtajában széles mosollyal várta, hogy Edna végre megérkezzen. Amikor kinyílt a liftajtó, és megpillantotta a felé integető nő alakját, lelkesedésében messziről kiáltozta: – Megvan! Győztünk!

Edna megszaporázta a lépteit.

– Remek! De az igazi tánc még csak ezután kezdődik! Nem is tudja, milyen hálás vagyok! – válaszolta nevetve, miközben boldogan ölelgette az ügyvédet. – Hogy sikerült ennyire gyorsan?

– Az én szakmámban az marad talpon, aki hamar megtanulja, hogy a halogatás a tett halála.

– Ez nem csak az ön hivatására igaz. Én például az életem is eszerint igyekszem élni. Nem tagadom, elég vád ér miatta! Alig vártam, hogy találkozzunk! Megöl a kíváncsiság!

– Menjünk be, és mindent elmesélek. Inna valamit?

– Ó, ne fáradjon! Csak egy egyszerű limonádét kérek. Gin van?

– Van.

– Akkor azt is egy nyeletnyit. Csak úgy, minden hozzávaló előtt, zutty, rá a jégre!

– Apám régi ügyfele segített – mondta dr Hirschfeld, miközben Edna italát készítette. – Így a laboron néhány nap alatt túljutottunk.

– Végül is ez volt a lényeg.

– Nem egészen. A laboratórium nem a bíróság. Fel kellett készülnünk minden lehetőségre, ugyanis a vérminta megszerzésének a módja, hogy finoman fogalmazzak, aggályos. Az érintett bármikor megtámadhatja, és abban az esetben mindegy, hogy a tesztek eredménye pozitív, új eljárást rendelnek el.

– De azt senki sem vitathatja, hogy a bárónétól származik! A fiolán lévő címke tanúsítja!

– Ez igaz. Azonban ahogyan hozzájutottak, az törvénytelen.

– Csak tudtak valamit tenni?

– Mindent latba vetettünk, hogy az eljárás során ez a tény ne kaphasson figyelmet. Az apasági keresetet igyekeztünk a középpontba állítani. Nem volt egyszerű, mert a bíróságon nagyon nehéz mostanában az ügyek menetét befolyásolni.

– De önnek rengeteg kapcsolata van!

– Van. És ez volt a szerencsénk. Drága apám értette a dolgát, ami az összeköttetések megszerzését és aztán az úgynevezett barátságok fenntartását illeti. Azonban azt tudniuk kell, hogy a veszély nem hárult teljesen el. Mint mondtam, a végzés bármikor megtámadható.

Az ügyvéd átnyújtotta az italt. Magának vizet töltött.

– De végül a bíróság kimondta, hogy Carla Lewinson apja minden kétséget kizáróan a néhai Marcus von Lebensberg báró. És számunkra ez a lényeg!

– Akkor egyelőre maradjunk is ennyiben. Mondja, milyen a limonádé ginnel? Megfigyeltem, mindig ezt issza...

– Hát, ha mindig ezt iszom, gondolhatja, hogy jó!

– Tudja mit? Most kipróbálom.

– Jól teszi! Legalább koccintunk a sikerre! De egy fontos dolog még hátravan.

– Az alapítványra gondol?

– Pontosan.

– Nos, igen. Futárral megküldtem a vezetőségnek a bírósági ítélet azon részét, melyben leírják, hogy van törvényileg elismert, élő örököse az alapítványnak és az alapítvány által birtokolt javaknak. A további részletekre nem tértem ki benne.

– Biztosan kitalálják, hogy mit akart ezzel számukra világossá tenni.

– Hogyne! Hogy ezentúl lesz egy főnökük. Aki fiatal, erős és okos, és aki minden bizonnyal az események ütőerén tartja majd az ujját.

– És vélhetőleg útjába áll a pénzszórásnak.

– Annak is. Meg a kétes ügyeiknek is.

– Lennének?

– Egy minden felügyelet nélkül maradt pénzhalom nagy kísértést jelent.

– Hogy bármikor elvehetnek belőle?

– Akár. Vagy olyasmire költik az alapítvány nevében, ami az egyéni érdekeikben áll, és a saját céljaikat szolgálja.

– Hát, akkor vélhetőleg menni fog a kéztördelés, ha megérkezik a levél...

– Némi izgalom lesz, azt biztosan állíthatom. Bár még éppen csak belepillantottam az iratokba. Azonban már kiviláglott egy és más.

– Fölöttébb érdekesen hangzik!

– Több lesz mint érdekes. Majd meglátja! Na, hozom a gines limonádémat! Aztán ünnepelünk.

– Ó, ha már kimegy, hozna nekem is egyet?

– Persze, de...

– Ha az ember jó híreket hall, könnyen megszomjazik!

Dr. Hirschfeld és Edna másnap nehezen verekedték át magukat a reggeli csúcsforgalmon. Időnként megdörrent az ég, és órák óta zuhogott az eső is, amitől még jobban megbénult a város.

– Ezt soha nem értettem! – fakadt ki Edna.

– Mit?

– Hát, hogy miért kell öttel menni? Amikor éppen csak szemerkél!

– Nekem ez inkább felhőszakadásnak tűnik!

– Ugyan már! Esik és kész. Attól még haladhatnánk!

– Bizonyára tartanak a csúszós úttól.

– Lehet. De ha valaki fél az autójában, mondja meg nekem, miért nem megy villamossal?

– Mert nem mindenhova jár villamos.

– Akkor maradjon otthon, és várja meg, míg eláll. Hihetetlen, hogy az ember menne, és a sok reszketeg kezű beszari meg feltartja!

– Maga soha nem fél?

– De. Csak nem a csúszós úttól. Egyébként esőben olyan autókázni, mint hétvégén.

– Ezt meg, hogy érti?

– Figyelje csak meg! Az utak olyanná válnak, mintha hivatásos forgalomlassítókat vetne be a rendőrség. Ezek egymás mellett araszolva blokkolják az utakat, legfeljebb tízzel tötyögnek, s ha jelez, hogy ön menne, még nekik áll feljebb, aztán hadonásznak az ablak mögül, hogy hova siet, miközben csak a normál tempót próbálná elérni, ha hagynák. Aztán fél óráig parkolnak, hússzor nekiveselkednek, mire sikerül egy nyolcméteres helyre beállni a minikocsijukkal, miközben végeláthatatlan sor várja epedve, hogy véget érjen a mutatvány. És akkor a lámpákról nem is szóltam, hogy a zöldnél keresi az egyest, aztán jó eséllyel le is fullad, a sárgánál satuféket nyom ijedtében, hogy juj, mindjárt piros, a tükröt pedig sminkelésre használja, miközben sávot vált.

– Huh! Ez tömény volt! De ugyanakkor minden szava igaz.

– Persze, hogy az!

– Tudom, hogy imád vezetni!

– Igen. És annál jobban csak a sebességet szeretem. Mindenben.

– Mindenben?

– Mindenben. Minek annyit teketóriázni?

A bécsi erdők szélén megbúvó, madárcsicsergéstől hangos Löfflergasse közepén állt a Lebensberg Alapítvány hatalmas üvegpalotája. Az épületet körülvevő park kövér, zöld gyepét tölgyfasorok szegélyezték.

A portás az emeleti, nagy tárgyalóba vezette a vendégeket. Az ablaknál és az alkalmi büféasztal körül kisebb csoportokba verődött grémiumi tagok élénk csevegése egy szemvillanás alatt abbamaradt, ahogy kinyílt a helyiség ajtaja. Láthatóan meglepettek voltak, mert az életben mindenre számítottak, csak a nemrégiben bekövetkezett fordulatra nem.

Az elnök köszöntött mindenkit, majd azonnal a téma közepébe vágott.

– Természetesen ezt meg fogjuk támadni. Ebben a grémium minden tagja egyetértett.

– Pontosítanám, elnök úr! – szólalt meg egy szőke, középkorú hölgy a terem túlsó végéből. – Egy kivétellel. Az pedig én voltam.

Edna szemügyre vette a felszólalót.

– Nos, igen, de jelen esetben ez nem döntött el semmit.

– Egyelőre nem – válaszolta a szőke nő.

– Uraim – kezdte dr. Hirschfeld a hozzászólását –, mint önök előtt is nyilvánvaló, ez merő idő-és pénzpocsékolás lenne! Ugyanis a legfelsőbb bíróság a fellebbezésnek nem adott helyt. És önöknek különben sem áll módjában az örökösödési per ítéletét vitatni.

– Azt nem. De a következményeit talán igen – vette át a szót az egyik karót nyelt grémiumi tag.

– Attól tartok, azt sem. És a végén még minden további eljárást is ki kell fizetniük.

– De nem az alapítvány pénzéből – tette hozzá Edna. – Aminek, mint tudják, tegnaptól új tulajdonosa van.

– Ez még egyáltalán nem dőlt el! – vetette közbe egy másik, szikár arcú férfi.

– Nos, azt kell, hogy mondjam, hogy de igen, eldőlt. Bizonyára ismerik a néhai, idősebb von Lebensberg báró végakaratát, mely kimondja, hogy az egyetlen fia, Marcus von Lebensberg egyenes ági leszármazottja örökli és birtokolja az alapítványt, s azon keresztül annak a vagyonát, és teljes körben gyakorolhatja a tulajdonosi jogokat. Nem tehetnek mást, el kell fogadniuk, hogy a grémium fölött áll mostantól valaki, aki az intézkedéseikkel szemben, ha azokat kedvezőtlennek ítéli meg, élhet a vétójogával.

– Tegyük fel, hogy elfogadjuk...

– Nincs más választásuk, uram! – vágott a szavába dr. Hirschfeld. – Ezen az úton kár is továbbmenni!

– Jó, szóval ő lesz a tulajdonos...

– Nem lesz, már ő az!

– Jó, akkor ő a tulajdonos. De akkor szeretnénk garanciát kapni arra vonatkozóan, hogy az alapítvány működése és alapvető célkitűzései nem fognak megváltozni! – erősködött az alacsonyabb, testes tag.

– Erről én nem tudok nyilatkozni, uram – válaszolta hűvösen az ügyvéd.

– A működés meg a célkitűzés miatt aggódik? Nem inkább arról van szó, hogy a pozíciójukat szeretnék megőrizni? – tette fel a kérdést kíméletlenül Edna.

– Asszonyom, biztosíthatjuk, hogy ez távol áll mindnyájunktól.

– Értem. Akkor bizonyára van más, amiből ilyen nagyvonalúan megélhetnek – folytatta Edna.

Az elnök arca eltorzult. Legszívesebben azonnal kihajította volna a teremből Ednát. Ehhez a hangvételhez láthatóan nem volt hozzászokva.

– Tehát ez akkor azt jelentené, hogy innentől mi, az elnökségemmel együtt, csak afféle bábok vagyunk? – kérdezte.

– Döntéseket bármilyen tárgyban majd az új tulajdonos hozhat.

– Hát ez egyszerűen hallatlan! És most, csak úgy, derült égből villámcsapásként megjelenik valaki, aki azt mondja, hogy enyém minden?

– Meglep, hogy ezt villámcsapásként élik meg – szólalt meg újra Edna.

– Miért?

– Mert ez azt jelenti számomra, hogy önök szerint az új tulajdonos megjelenésével valami jó véget ért.

– Nagyon kellemetlen, hogy ilyesmit gondol!

– Ennek könnyen az elejét veheti!

– Hogyan?

– Hogy többet nem mond ilyeneket!

– És szabadna ezek után tudnunk az úr nevét, aki mindent megörökölt? – kérdezte az elnök.

– Nem úr, hanem egy hölgy – válaszolt dr. Hirschfeld. – Carla Lewinson a neve.

– Á, szóval férjezett! Nem tartotta meg a leánykori nevét?

– Ez a leánykori neve.

– De akkor hogyan lehet az ifjabb von Lebensberg báró lánya?

– Nos, erre is van magyarázat, természetesen.

– Éspedig? – vágott az ügyvéd szavába az elnök.

– Javaslom, amikor majd Mrs. Carla Lewinson itt lesz, faggassák őt erről ki.

Az elnök azonnal visszavonulót fújt. A csendet a szikár arcú törte meg.

– És hol él?

– Tel-Avivban.

A tárgyalóban újra néma csend lett. Az elnök felállt, és a további formalitások megbeszélése előtt kávészünetet rendelt el.

– Látta? A megbolydult méhkas nem megnyugodott – súgta Edna dr. Hirschfeld fülébe –, hanem lefagyott a hírek hallatán.

– Igen, feltűnt nekem is. Kíváncsi lennék, mi lehet ennek az oka?

– Szerintem hamarosan megtudjuk – mondta Edna, és a feléjük közelítő szőke nő irányába fordult.

– Jó napot, engedje meg, hogy bemutatkozzam. Mirjam Lauder vagyok. A belső ellenőrzést vezetem.

– Ön volt, aki nem értett egyet a megtámadásunkkal, ha jól emlékszem. Edna von Hoch a nevem. Jó napot!

– Nem, nem a megtámadásukkal nem értettem egyet. Mert erről gondolkodni is hiábavaló dolog lenne. Hiszen a tulajdonos életével és személyével kapcsolatban elhangzottak egyrészt nem is tartoznak ránk, másrészt pedig a tények azok tények.

– Akkor mivel nem értett egyet? – érdeklődött felé hajolva az ügyvéd.

– Azzal, hogy bármiben is megpróbáljunk ellene menni a változásnak.

– Úgy látszik, azt itt nem annyira szeretik!

– Nos, hogy a változásokat úgy általában szeretik-e, vagy sem, azt nem tudom. Itt azt nem szeretnék, ha a szabad döntéseikben korlátozná valaki őket.

– Ezt pedig én nem értem – tette hozzá az ügyvéd. – Ha a szabad döntéseik egybeesnek az alapítvány érdekeivel, akkor mi ezzel a baj?

– Rátapintott a lényegre, ügyvéd úr.

Dr. Hirschfeld jelentőségteljesen Ednára nézett.

– Értem – mondta. – Csodálkoztam is, hogy a bejelentésünkkel ennyire felkavartuk az érzelmeket. Mindenki túlságosan izgatottnak tűnt. Nézze, az az úr ott például egészen magából kikelve magyaráz valamit!

– A sötétebb bőrűre gondol?

– Igen.

– Ő Musztafa Semal. A közel-keleti koordinációért felel az alapítványnál.

– Hm. Már korábban is feltűnt. De pont azért, mert annyira hallgatott.

– Igen. Mert akkor mindenki látta. Most pedig úgy gondolja, hogy senki nem figyel rá. Azonban az ön szeme éles, ügyvéd úr.

A kimerítő, javarészt hadakozással telő, közel kétórás megbeszélés befejeztével a visszautat a belvárosig akadálytalanul tették meg. Az eső elállt, és végre újra sütött a nap.

– Carla mikor érkezik? – tudakolta az ügyvéd a kapuban búcsúzkodva.

– Ó, tényleg! El is felejtettem a nagy zűrzavarban mondani. Tegnap beszéltem vele, miután öntől hazaértem.

– És mit szólt?

– Azt hiszem, örült.

– Azt hiszi?

– Nézze, ilyeneket megtudni, hogy valójában ki is volt az apám, és a tetejébe mit hagyott rám, nem könnyű sem felfogni, sem feldolgozni. A jó hír ugyanúgy képes sokkot okozni, mint a rossz. Pár nap leforgása alatt lett belőle Ausztria egyik leggazdagabb embere. Ahhoz, hogy ezzel bármit is tudjon kezdeni, időre lesz szüksége.

– Igaza van.

– Tudom. Majdnem mindig az van! – nevetett Edna.

– És jön?

– Persze! A férjével, Yaakov Litzmannal. De nem Bécsbe.

– Hanem?

– Egyenesen Münchenbe.

– Münchenbe? Miért oda?

– Mert a környéken lesz egy kis, közös elintéznivalónk. És akkor meg is ragadnám az alkalmat, hogy megkérjem, tartson velünk! Én is odautazom, ott találkozunk, azután majd másnap továbbmegyünk a Münchentől nem messze fekvő Inningbe. Zarah ott vár mindnyájunkra.

– Természetesen önnel tartok. De miért megyünk oda?

– Hogy találkozzunk Carla másik nagymamájával.

– Ó! Szóval családi összejövetel lesz!

– Nos, így is nevezhetjük. Bár azt hiszem, von Lebensberg báróné boldogsága korántsem lesz teljes. De majd meglátja!

München, Németország

A HOTEL VIER JAHRESZEITEN homlokzatára kitűzött zászlók vidáman lobogtak a kora reggeli, hűvös szélben. A hordárfiúk már egy jó ideje a frissen kitisztított piros szőnyeg lefektetésével bajlódtak. A szálloda az utolsó négyzetméterig megtelt vendégekkel, híres divattervezők és modellek sürögtek-forogtak mindenfelé. Este a bálteremben tartották a másnap kezdődő Modewoche München gálavacsoráját.

Edna és dr. Hirschfeld a reggelijük után a kávézóban üldögélve várták, hogy Carla és Yaakov megérkezzenek.

– Belenézett már az iratokba?

– Ó, hogyne! Sőt, a fél éjszakámat a vagyonjegyzék tanulmányozásával töltöttem.

– És, mit látott?

– Hogy a Lebensberg Alapítvány vagyonának a nagysága minden korábbi elképzelésemet felülmúlja.

– Valóban?

– Igen. Az ingatlanok jövedelme önmagában is tetemes összegre rúg, s az alapítvány számláin lévő összegek is hatalmasak. El is indítottam az azonnali zároltatást.

– Hogy ne férhessenek hozzá?

– Igen. Ki tudja, a látogatásunk kiből mit válthat ki.

– Helyes.

– Természetesen azonnal jelezték is, hogy ezzel veszélyeztetem a hatékony működést.

– Gondolom, ezzel nem törődött.

– Jól gondolja. Először is minden kifizetés várhat néhány hetet. Másodszor inkább mi veszélyeztessük az ő működésüket, mint hogy ők veszélyeztessék aztán a miénket.

– Egyetértek.

– Persze a kiadások is a csillagos égben vannak, nem is beszélve a busás jutalékokról és a fizetésekről, amiket a grémium magának és a tagoknak rendre megszavaz.

– Hát szegények, ha egyszer megdolgoznak a pénzért – tette hozzá nevetve Edna.

– Hosszú a lista, annyi kiemelkedően jó helyen lévő, előkelő házat és épületet birtokol a szervezet Ausztriában és Németországban is, sőt még egy New York-beli penthouse is színesíti a portfóliót a Park Avenue és a 25. utca kereszteződésénél.

– Nem hangzik rosszul!

– Nem, valóban. Találtam továbbá néhány nagyon jelentős műtárgyleltárt is, mely cikkek többsége múzeumi kiállításokon szerepel, tartós bérleti szerződéssel, de teljes autópark és további céglisták is előkerültek a halmazból. Sokféle befektetést eszközöltek az elmúlt évtizedekben, a cégháló áttekintéséhez külön szakemberekre lesz majd szüksége Carláéknak.

– Már magam is alig tudom követni – pislogott nagyokat Edna.

– Pedig még nincs vége! Jó néhány szervezetet is pártfogolnak, na, ez lesz majd a rázósabb rész, hogy ki lehessen deríteni, melyik mivel foglalkozik, és hogy valóban azzal-e. Azután, hogy melyik kinek a tulajdona, vagy kinek az érdekeltségi körében áll. Van ezek között minden! A hátrányos helyzet és a megkülönböztetések felszámolásáért küzdő Ne hagyjuk ezt! nemzetközi mozgalomtól egészen a Szebb Jövő elnevezésű amerikai nonprofit vállalkozásig több mint harminc szervezet szerepel a támogatottak hivatalos listáján.

– Gondolom, a kulcsszó a hivatalos.

– Briliáns!

– Amiről nem tudunk, az nem fáj, nem igaz? De hogyan lehet ezt átlátni?

– Ezt? Így? Sehogy.

– Értem. Viszont kiváló lehetőség a zavarosban való halászásra. Nem igaz?

– Bocsásson meg, de a pontos meglátásait hallgatva, most már tényleg érdekelne, mi az ön foglalkozása.

– Egyetemet végeztem. Közgazdaságtudományit.

– És ezt csak most mondja?

– Nem kérdezte. Előtte pedig négy év jogot. De azt abbahagytam.

– Nos, ha részt akarna venni a család ügyeiben, lenne testhez álló feladata bőven, ezt kijelenthetem. És talán a családra rá is férne egy hozzájuk közel álló személy, aki gyorsan átlát a szitán.

– Meglátjuk, hogy szeretnék-e. Meg azt is, hogy én szeretném-e. Már nem vagyok fiatal. No, de mit javasol tenni?

– Én? Nem vagyok gazdasági szakember! Ha Carla felkér, hogy az irodám vegye át a vagyona képviseletét, még azt is át kell gondolnom, mert mellette semmi egyébre nem maradna időm, és meg kellene válnom az ügyfélkörömtől. Mindenesetre az már most látszik, hogy hosszútávon egyszerűsítésekre lesz szükség. És racionalizálásra. A sok csapot el kell zárni, és a jövedelmet egy kalapban kell gyűjteni. Úgy hatékonyabb lesz a gazdálkodás is, és a működésük is.

– Látja, megy ez! Én mindig mondtam, hogy a legtöbb dologhoz mindössze józan paraszti észre van szükség. A többi csak ügyeskedés. Azonban egy lényeges szempontot kihagytunk a számításainkból!

– Mégpedig?

– Hogy Carla akarja-e majd ezt csinálni. Hogy érdekli-e. Ő kiváló, sikeres elhárító tiszt. Katona. Igaz, egy sérülése miatt hosszabb rehabilitáción van túl, de kérdés, hogy akar-e visszamenni. Azt akarja-e majd folytatni, amit eddig csinált? Hiszen az volt az élete! Vagy valami egészen máshoz kezd?

– A pénz sok mindent megváltoztat!

– Lehet. Ugyanakkor azt is gondolom, hogy az ő esetében, hozzanak a bekövetkezett események bármilyen jelentős átalakulást is az életében, nem a pénz fogja a döntésében befolyásolni.

– Honnan tudja?

– Ha majd jobban megismeri, meglátja.

– Csak nem rólam folyik éppen a szó? – állt meg az asztaluk mellett váratlanul Carla.

– Hát te? Az égből pottyantál ide? – pattant fel Edna, és magához ölelte Carlát. – Annyira bele voltunk mélyedve a beszélgetésbe, hogy észre sem vettük, hogy bejöttetek! Yaakov? Hol van?

– Azonnal itt lesz ő is. Csak felkísérte a csomagokat a szobánkba.

– Carla, ő dr. Arthur Hirschfeld. Ügyvéd úr, ő pedig Carla Litzman-Lewinson.

– Nagyon örvendek – mondta az ügyvéd, és le sem tudta venni a szemét Carláról. Csak állt és megbabonázva bámult rá.

Carla gyönyörűbb volt, mint valaha. Az arca kipihentnek látszott, és szinte áttetszően világos volt. Vöröslő hajzuhataga beterítette a vállát. A teste vonalát követő, éjkék, dísztelen zsorzsettruhája sejtelmesen engedte kirajzolódni tökéletes alakját.

– Bocsásson meg, nem szeretném zavarba hozni, de képtelen vagyok uralkodni magamon. Amikor azt mondta Edna, hogy ön kivételes szépség, úgy vélem, közel sem járt az igazsághoz.

– Nahát, dr. Hirschfeld, ezért a bókért már megérte idáig utaznom.

– Ezért? Carla! Hiszen a többit még nem is tudod! – tette hozzá Edna.

– Ezek után, bármi jót is kell megtudnom, az már csak a ráadás lesz. Köszönöm, dr. Hirschfeld! És figyelmeztetem, hogy a nővéremmel még nem is találkozott. Yaakov! – intett Carla a bejárat felé. – Itt vagyunk!

Estefelé Carla erőtlenül rogyott le az ágy szélére. Az agya helyén levelek, iratok, számsorok és tennivalók tömege sorakozott. Rövid idő alatt fenekestől fordult fel az élete. Hirtelen minden megváltozott.

– Milyen jó, hogy nem vártam tovább az esküvőnkkel – jelentette ki röhögve Yaakov.

– Miért? – fordult felé Carla.

– Mert most mindenki azt hihetné, hogy a vagyonodat pécéztem ki!

– Hülye vagy. Azonkívül ez sértés is.

– Ne haragudj! Beláthatod, hogy ezt nem hagyhattam ki!

– Nem haragszom. Tudom, hogy érted.

Lehajtotta a fejét, és eltűnődve bámult maga elé. Sokára szólalt meg újra.

– Mondd, Yaakov, hogy lesz ez tovább?

– Őszintén szólva sejtelmem sincs – válaszolt a férfi néhány másodperces gondolkodás után. – Egyelőre próbálom felfogni, ami történt. Szerintem gazdagnak is születni kell. Vagy legalábbis hozzászokni. Amikor az ember egyik pillanatról a másikra azzá válik, nem is tud vele hirtelen mit kezdeni. Ráadásul itt nemcsak egy csomó pénzről van szó, ami az öledbe pottyant, és majd szépen lehet költögetni, hanem egy egész rendszerről. Egy működő hálózatról! Bevallom, pillanatnyilag elképzelésem sincs.

– Napok óta különös érzésem van. Mintha a sors egy másik irányba akarna terelni. Mintha valami egészen más célt akarna kijelölni a számomra. Merőben eltérőt attól, mint ami eddig volt. Vagyis, amit eddig annak hittem. Egyre mélyebben belesodor, hogy az általa kiválasztott utat ne kerülhessem el. És ez mindinkább félelemmel tölt el.

– A baleset utáni hosszú kényszerpihenő miatt jutottál erre a következtetésre?

– Igen. A legelső ez irányú gondolat akkor ébredt bennem, amikor bármennyire is akartam dolgozni, az orvosok nem engedték. Pedig már semmi bajom sem volt! És ettől jobban szenvedtem, mint a fájdalomtól. Te tudod a legjobban, hogy mennyire szeretem a hivatásom.

– Tudom. És sajnálom, hogy így alakult. Talán a baleset juttatott el egy, hogy is fejezzem ki magam, fordulóponthoz?

– Nem. Az a bizonyos fordulópont akkor volt, amikor megtudtam, hogy Andy a testvérem.

– Igen! Igazad van! Valóban így lehetett, mert akkor egyszerre nagyon megváltoztál. Rád sem ismertem! Tudod, nem akartam ezt korábban mondani, de véleményem szerint a baleset is ennek a hirtelen és erőteljes változásnak a következménye volt. Egyszerűen nem tudtalak befolyásolni! Nem tudtalak megvédeni, elsősorban önmagadtól, mintha szánt szándékkal rohantál volna bele a bajba. Ész nélkül! És én semmit sem tehettem ez ellen. Szörnyű volt végignézni!

– Elhiszem. Valami hajtott előre, nem is mérlegeltem, jószerivel azt se tudtam, mit csinálok.

– Sokat tépelődtem, míg magatehetetlenül feküdtél a kórházban, én meg üldögéltem a szobád előtt a folyosón. Hogy miért? Hogy vajon mi válthatta ki belőled mindezt? Meg hogy tehettem volna-e valamit? Valamit az érdekedben. És hogy vajon a gyökeres átalakulás mikor kezdődhetett el benned? Végül én arra a napra vezettem vissza, amikor kiderült, hogy örökbe fogadtak.

– Igen. A lavina azzal indult el. És mostanra ott tartok, hogy már teljesen tanácstalan vagyok.

– Drágám – mondta Yaakov, és Carla mellé telepedett az ágyra –, mégsincs okunk a boldogtalanságra!

– Ó, nem, persze, hogy nincs! Nevetséges is volna. Sőt, inkább örülnünk kell mindannak, ami történt. De a változás mindig felkavarja az embert. Különösen akkor, ha amit maga mögött hagyni kényszerül, sokat jelentett számára.

– Tehát? Ez azt jelenti, hogy döntöttél?

– Nem. Nem én döntöttem, Yaakov. Elfogadtam, hogy nincs más választásom.

– Már hogyne lenne! Ha akarod, folytathatod tovább a régi életed!

– Megtehetem, ez igaz. A kérdés csak az, hogy helyesen tenném-e.

– Vélhetőleg nem. Lassanként én is hajlok a feltevésre. Az ember nem kap új életet, ha azzal nem volna a sorsnak célja. Mert az akarata mindig teljesül.

– Hát persze! – nevette el magát Carla. – Mert akár jó, akár rossz történik, mindig azt mondjuk, hogy ez volt az akarata. De félretéve a tréfát. Volt időm végiggondolni. Őszintén bevallom, megrázott, amikor felismertem, hogy a baleset körülményei és az utána következő hónapok azt mutatták meg számomra, hogy abba az irányba nem mehetek tovább. Talán pont ezért, ijedtségemben erőlködtem annyira, hogy minél gyorsabban visszaálljak a szolgálatba. Aztán csak jöttek szépen, sorban a dolgok, és én egyre távolodtam attól, amiről korábban azt hittem, az életcélom.

– Most pedig még nem tudhatjuk, merre tartunk – tette hozzá Yaakov.

– Nem. És őszintén szólva, ez bizonytalansággal tölt el. Ahogy minden, ami nem rajtam múlik. Ugyanakkor már világos előttem, hogy nem fordulhatok vissza. Ó, Yaakov, nem tudom, mi lesz! De mellettem kell, hogy állj! Nagyon szeretlek téged. Tudnod kell, hogy a te magabiztosságodból és a te erődből nyerem a bátorságom.

– Szerelmem – súgta a fülébe Yaakov. Gyengéden magához húzta és megcsókolta. – Örökre veled maradok! De neked pedig azt kell tudnod, hogy te nélkülem is győztes lennél. Erre ítéltettél.

– Gondolod?

– Ebben biztos vagyok.

– Én pedig úgy vélem, hogy önmagam kell arra ítélnem, ha ezt akarom. Apám azt tanította, hogy az élet csatáit nem mindig az nyeri, aki erősebb vagy gyorsabb. Csak abból lesz győztes, aki mélyen hiszi, hogy képes rá.

– És te hiszed?

– Amikor mellettem vagy, akkor igen.

Inning, Németország

– DE ÖRÜLÖK, HOGY LÁTOM! Jobban van, asszonyom? A könyöke rendbe jött azóta? – szólalt meg egy kedves hang Zarah mögött a sarki péküzletben. Megfordult, Frau Müller kedves arca nézett mosolyogva rá.

– Ó, hát persze! Milyen kedves öntől, hogy emlékszik rám!

– Csodálkozik? Ilyen eset nem történik mindennap!

– Nem, valóban. És hát szörnyen sajnálom, hogy annyi kellemetlenséget okoztam. Bevallom, előbb-utóbb emiatt is szerét ejtettem volna, hogy felkeressem, és az elnézését kérjem.

– Biztos vagyok benne, ha ön lett volna a mi helyünkben, ön sem cselekedett volna másként.

– Igen, azt hiszem, igaza van. Csak akkor is bántott a dolog. Hallgatni is borzasztó volt, ahogy a báróné leteremtette.

– Hozzászoktam az elmúlt évek alatt. Talán furcsállja, de néha még meg is sajnáltam szegényt.

– Amiért tolószékbe kényszerült?

– Azért is. Meg a sok mindenért, amin keresztülment.

– Talán nem sikerült elég alaposan megismerni az élete történetét. Tudja, mindenki felelős azért, ami vele megtörténik.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy rászolgált volna?

– Nos, ilyesmire senki sem szolgál rá. De nem szeretnék titkokat elárulni.

– Kár. Pedig szívesen meghallgattam volna.

– Nem lenne helyénvaló, ha a munkaadójáról olyasmiket tudna meg, amiket ő nem biztos, hogy közölni akart volna.

– Már csak a volt munkaadóm. Még két hetet töltök nála.

– Mégis felmondott magának?

– Nem, én mondtam fel neki. Dr. Rosner rendelőjében fogok dolgozni. Örülök, hogy a doktor úr megemlítette a lehetőséget, én pedig azonnal éltem is vele. Úgyhogy hálás vagyok önnek, mert végső soron annak köszönhetem az új állásom, hogy ön az utcán rosszul lett. Vagy hát, legalábbis... – Frau Müller egy pillanatra elgondolkodott. – Azt hittem, nem ismerik egymást a bárónéval. Ezek szerint mégis?

– Én következem a sorban. Kifizetem a péksüteményt. Aztán szívesen megvárom. Szeretném meghívni egy teára.

– Örömmel elfogadom.

A Bom Bahia teaház csak a nevében emlékeztetett a pompázatos Indiára. Műanyag bútorokkal berendezett, fakó kis helyiség volt a szomszédos utcában. A teaválaszték viszont elsőrendűnek ígérkezett. Zarah és Frau Müller rövid nézelődés után egy jó erős dardzsiling mellett döntöttek.

– Ha jól következtettem, önök ismerik egymást a bárónéval, ugye? Vagy legalábbis információk vannak a birtokában róla.

– Nézze, Frau Müller...

– ...Hedda. Szólítson, kérem, inkább a keresztnevemen.

– Rendben van. Szóval, Hedda, ez egy nagyon régi história. Igen, ismerjük egymást. Mégpedig elég jól.

– De akkor miért nem mondta? Talán az egész másképp alakult volna!

– Minden bizonnyal másképp alakult volna. Ugyanis mi egyáltalán nem vagyunk jóban.

– Nem lep meg. Kevesen vannak a bárónéval jóban. Nem szeretnék tolakodó lenni, de ha már itt vagyunk, megkérdezhetem, hogy miért?

– Meg. Sőt, szándékomban állt, hogy a történetünket el is mondjam. És bevallom, az is, hogy megkérjem valamire. Ha netán a későbbiekben szükségünk lenne a vallomására. Ezért is hívtam meg teára.

A GASTHOF ZUR POST ALKALMI erőkkel kiegészített személyzete teljes riadókészültségben várta a délutánt. Zarah előző este jelentette be a vendégek érkezését. Még négy szobát és hozzá a Vadász-lakosztályt is lefoglalta.

Frau Stavginskí minden idejét a menük összeállítása, a halak, húsok, zöldségek és gyümölcsfélék beszerzése, valamint a folyamatos mozgósítással egybekötött dirigálás töltötte ki. Egérszürke flanelruhába bújtatott nők törölgettek mindenfelé megállás nélkül, fényesítették a bútorokat meg a korlátot, takarították a szobákat, és cipelték a ropogósra vasaltatott ágyneműket. Megújult a virágdíszítés, ellepték a társalgó dohányzóasztalait a friss magazinok és a napilapok, a kölcsönzött pincérek csörömpölve töltötték fel a bár – az utóbbi időben vendég híján igencsak elhanyagolt – italkészletét. A faluból két tejfelképű fiú is előkerült, kekiszínű, sokgombos egyenruhában, hogy néhány napig betöltsék a hordárok kivételes tisztségét.

A konyhában is állt a bál. A legrosszabb pillanatban hagyta cserben a szakácsot az egyik hűtő, és meggyűlt a baja a rég nem használt kemencével is. Vacsorára bárányborda sült volna benne, de aztán kisebb viták árán a rostélyos marhaszegy mellett döntöttek, remélve, hogy a kürtőt reggelre mégiscsak sikerül a kéményseprőnek rendbe hoznia. A cukrász sem volt elégedett, nem találta elég frissnek a tojást, hogy a mogyorószufléhoz a fehérjét kőkemény habbá verje. A pék szintén késett, telefonált, hogy nem ért vissza időben a szállítója, de a fia kerékpáron áthoz mindent, legyenek nyugodtak.

A vendégek megérkezéséig már legfeljebb csak egy óra volt hátra. Frau Stavginskí a kétségbeesés és a pánik határán egyensúlyozott.

Zarah délelőtt még tett egy hosszabb sétát a parton, egészen a nagy mólóig ment, hogy a cölöpházakat szemrevételezze. Valóban innen nyílt a legszebb kilátás a tóra és az azt körülölelő hegyekre. Erőteljes farönkök tartották a pallókat, amik a stég közepétől egészen a víztükörig lejtettek, hogy a halászok a megjavított vagy felújított bárkáikat könnyedén a tó felszínére juttathassák. Kétoldalt henger alakú fatörzsekre ácsolt csónakházak magasodtak a tájba, alattuk sárgalevelű hínárral dúsan benőtt, sötét, mély víz morajlott.

Jó darabig álldogált a parton, és a tegnapi találkozó járt a fejében. Egyszer csak beborult az ég, s a szél is hirtelen megélénkült. Fázni kezdett. Jobbnak látta, ha minél előbb visszatér a fogadóba.

A nap hátralévő részét Zarah pihenéssel és készülődéssel töltötte. Elővette a szekrényből ólevendula-színű gyapjúruháját, és az ágyra fektette. Megfésülködött, majd az arcát halványan átpúderezte. Leheletnyi pasztellrózsaszín rúzst tett a szájára, a szempillái tövét és a szemöldökét kéregbarna ceruzával enyhén besötétítette. Végül néhány csepp parfümöt simított szét a nyakán és a dekoltázsán. Elmosolyodott. Ünnepelt a lelke. Alig várta, hogy a szeretteit végre viszontlássa és megölelhesse.

Nem sokkal később a szomszéd ezüstszínű autója állt meg az épület előtt. A férfi boldogan vállalta egy kis többletkereset reményében, hogy elfuvarozza az állomásról a vendégeket. Mire a kocsi ajtaja kinyílt, Frau Stavginskí, nyomában a két egyenruhás fiúval, már szaladt is eléjük.

– Nahát, el sem tudja képzelni, mennyire örülök, hogy újra itt van! – csapta össze a kezét ujjongva, amikor meglátta Ednát. – Annyira sajnáltam, amikor el kellett mennie!

– Igazán? Ez nagyon kedves. Engedje meg, hogy bemutassam Heinz Stuhblad-Wissingen őrgróf urat!

Frau Stavginskí arcára először meglepetés telepedett, majd ügyetlenül pukedlizni próbált, de kis híján elvesztette a biztonságát.

– Örvendek, asszonyom! – mondta az idős férfi. – Igazán pompás, hogy itt lehetek.

A két fiú kiemelte a bőröndöket a csomagtartóból, és a bejárat mellett, a további parancsokat lesve, várakozni kezdtek.

– Megyek, hozom a következő eresztést! – kiáltott oda a szomszéd, aztán bepattant az ülésre, és elhajtott a pályaudvar felé. Frau Stavginskí a kijelentés keresetlenségétől enyhe zavarban nézett körbe.

– Jöjjenek be! Az emeleten Frau Winter-Totti szobája mellett lesz az önöké. Fiúk! A nyolcasba legyetek szívesek!

Heinz Stuhblad-Wissingen láthatóan sokkal jobban volt. Nem ment úgy, mint egy dalia, de viszonylag egyenes háttal és határozott léptekkel haladt Edna mellett. Kissé hátrébb maradt, amikor a fogadósné és Edna a papírokért a recepciós pulthoz mentek.

– Az úr melyik? – kérdezte közel hajolva bizalmaskodó hangon Frau Stavginskí.

– Nem értem pontosan – válaszolta Edna mosolyogva. – Mire gondol?

– Hát, arra, amit legutóbb mondott. És azt kérdezem, hogy ez a férje, vagy a szeretője? Bár, ha jobban belegondolok, magamtól is kitalálhatnám, hogy az öregúr inkább a férje. Jobban annak való, mint szeretőnek! Igazam van? – bökte meg Edna oldalát egy sokatmondó mosoly kíséretében.

– Ja, vagy úgy? Képzelje, Ilse, egyik se!

– Hanem? – nyúlt meg a fogadósné képe.

– Új fiú!

– Fiú?!?

– Igen. De egyelőre ennél nem mondhatok többet. Most alakulunk!

– Hát, jobb későn, mint soha, az egyszer szent igaz.

– Egyetértek! Ilse! – ragadta karon Edna a fogadósnét. – Ugye, számíthatok továbbra is a diszkrécióra?

– Ez csak természetes, asszonyom! – felelte a szája sarkában huncut mosollyal Ilse Stavginskí.

Zarah, értesülve Ednától, hogy hamarosan érkezik, ahogy a sofőrré előléptetett szomszéd fogalmazott, a következő eresztés, lesietett az előcsarnokba. Ilse Stavginskí az étterem bejáratában éppen a felszolgálókat osztotta.

– Azonnal vegyenek nyakkendőt – harsogta. – Fogalmuk sincs, micsoda előkelőségek lesznek itt ma este. Még egy őrgróf is van közöttük! Nem szeretném, ha elkövetnének valami hibát!

– Én nem hinném, hogy van köztünk olyan, aki el akar követni egy hibát! A hiba az csak úgy jön, magától, nem? – szájalt egy fiatal pincér.

– Édes istenem! Talán majd ha a vendégekkel is megosztaná az életfilozófiáját, amikor szóvá teszik a kiszolgálás színvonalát! Szedjék össze magukat! És ne feledjék, a fogadó jó híre a tét! Ehhez képest teljesítsenek! Ó, nem is vettem észre, hogy itt van! – fordult Zarah felé. – Bocsásson meg, a legjobbat szeretném!

– Látom, és higgye el, nagyon hálásak vagyunk!

– Nézze! Már itt is vannak, jöjjön, kérem! – hadarta, és ismét szaladt az érkezők elé.

Elsőként az ügyvéd és Yaakov szálltak ki, a sofőr észbe kapott, kiugrott, és a másik oldalon kinyitotta az ajtót.

A tejfelképű fiúk a látványtól még a csomagokról is megfeledkeztek. Tátott szájjal, mozdulatlanul bámulták, ahogy Carla fekete, testhez simuló ruhájában kilépett a járdára.

– Biztos valami színésznő! Vagy fotómodell! – súgta az egyik.

– Inkább színésznő. Ezek meg a testőrei! – válaszolt a másik.

– Fiúk! A csomagokat! – riasztotta fel őket az ábrándozásból Frau Stavginskí érdes hangja.

Zarah megjelent a bejáratban. Carla azonnal felé indult.

– Annyira hiányoztál! Elképzelni sem tudod, mennyire aggódtunk érted, amikor nem értelek el. Ugye, minden rendben van?

– Jobban, mint gondolnád! – válaszolta mosolyogva Zarah, és végre magához ölelhette az unokáját.

– Isten hozta magukat a Gasthof zur Postban! – köszöntötte méltóságteljesen a fogadósné az érkezőket.

– Az unokám, Carla Litzman-Lewinson, ő pedig a férje, Yaakov Litzman.

– Nagyon örvendek. Remélem, jól utaztak!

– Kitűnően! – felelte Yaakov.

– Az úr pedig a családunk ügyvédje, dr. Arthur Hirschfeld – folytatta a bemutatást Zarah.

– Ó, azt hittem, szintén rokon – mondta Frau Stavginskí, miközben alaposan végigmérte a magas, elegáns férfit.

– Amennyit tud rólunk, lassan már azzá válik – bólintott sokat sejtetően Zarah.

– Fáradjanak be! Önöknek, Frau Litzman-Lewinson, a Vadász-lakosztályt készíttettem elő. Az ön szobája pedig a hetes lesz, uram, az emeleten. A papírokat ráérünk később kitölteni. A vacsora hétkor kezdődik.

Yaakov és Arthur elindultak a csomaghordó fiúkkal, hogy birtokba vegyék a szobáikat. Carla a nagyanyja mellett maradt.

– A bárónő vonata egy óra múlva érkezik – fordult Frau Stavginskí Zarah felé. – Úgy gondoltam, személyesen megyek érte a pályaudvarra.

– Nagyszerű. Kérem, azonnal szóljon nekem, amint megérkezett.

– Feltétlenül megteszem.

– Nagyon lekötelezett, Frau Stavginskí. Köszönöm, hogy segített nekem megtalálni őt.

– Ó, hát ez csak természetes! Ugyan, az igazat megvallva, azt hittem, könnyebben fog menni, de végül szerencsével jártam, és a müncheni operánál találtunk rá a megoldásra. Azon a magyar balerinán keresztül értük el, akiről korábban meséltem. Én mindig is kedveltem a bárónőt, bár csak néhányszor találkoztam vele.

– Nem csodálkozom. Amikor felhívtam, rendkívül előzékenyen viselkedett. El is háríthatott volna, de mégsem tette. Örülök, hogy igent mondott.

– A könyvre?

– Igen, és a meghívásra. Ó, tudja, Frau Stavginskí, ez a könyv nagyon régi vágyam volt! És mostanra teljesülni is látszik. Kegyes a sors velem! Ausztria szerepeltetésével megvan az utolsó ország is a kötethez, így jövőre kiadhatjuk Az európai arisztokrácia európai emigrációja címmel. Végre! Annyi év után siker koronázza az erőfeszítéseimet!

– Mindenképpen szeretnék majd egy példányt belőle! Elmondhatatlan érzés, hogy ehhez én is hozzájárulhattam! No, azt hiszem, mennem is kell. Még ellenőrzöm a konyhát, aztán indulok az állomásra – közölte mosolyogva Ilse Stavginskí, és büszke tartással bevonult a konyhai dolgozók személyzeti bejáratán.

– Mi ez az egész, nagyi? Milyen könyvről van szó?

– Kérdezd Ednát!

– Ha tőle akarnám megtudni, őt kérdezném.

– Elterelő hadművelet. Ki kellett valamit találnunk, mert ha Ilse Stavginskí megtudja az igazságot, két perc alatt romba döntötte volna a terveinket, olyan kíváncsi és akkora pletykafészek.

– De nem szép dolog így félrevezetni valakit!

– Szép vagy nem szép, eredményes. Nem szeretném kiteregetni a környéken a családunk viselt dolgait. Viszont szükségem volt a segítségére. És hidd el, elmondtam volna neki az igazat, ha egy kicsit is megbízhatóbb lenne.

– Ez esetben egyet kell, hogy értsek. Nagyon várom a találkozást az ismeretlen, távoli rokonnal – mondta az épületbe befelé menet Carla.

– Én nemkülönben.

Zarah szobájának az ajtaján halkan kopogtattak. Ilse Stavginskí nyitott be.

– Asszonyom, a bárónő megérkezett.

– Valóban? És hol van?

– Itt vagyok – lépett elő a fogadósné mögül Mia von Lebensberg, és várt. Ilse Stavginskí lassan ráeszmélt, hogy távoznia kell.

Vékony, magas nő állt Zarah-val szemben, a szeme barátságosan csillogott. Az egyik mélyzöld színű volt, a másik őzbarna, benne felfelé keskenyedő zöldes csóvával. Füstszürke alapon kék és rozsdaszínű, aprómintás, galléros ruhát viselt, hófehér, egyenes szálú haját egy ezüstberakásos csat segítségével fogta a tarkóján kontyba.

Zarah, miközben a bárónőről magában megállapította, hogy a korával együtt gyönyörű, és a lénye azonnal magával ragadó, érezte, hogy váratlanul elöntik az emlékei. Mia von Lebensberg vonásai Marcus arcára emlékeztették.

– Nagyon örülök, hogy személyesen is megismerhettem – szólalt meg egy kevéske idő elteltével a bárónő.

– Köszönöm, hogy eljött. Sokat számít a jelenléte. Nekem is, de elsősorban az unokámnak.

– Nagy boldogság, hogy az unokaöcsém lányával találkozhatom. Sajnálatos módon Marcust csak néhányszor volt szerencsém látni, amikor az anyja távol volt. Nagyon szerettem őt. A halálát a mai napig nem tudtam kiheverni. A bátyámmal élete végéig tartottuk a kapcsolatot, de azt a nőt soha nem akartam látni.

– Sajnálom, hogy így alakult.

– Mint bizonyára tudja, néhai apánk felelőtlen költekezése miatt a családunk nehéz helyzetbe került. Az anyám és a bátyám az emiatt óhatatlanul bekövetkezni látszó lemondásokat soha nem bírták volna elviselni. Ezért közösen döntötték el, hogy feleségül veszi Hilde Schulzot. Persze akkor már nem így hívták. Hildegard Regenthal néven páváskodott a bécsi társasági élet színe-java előtt. Gazdag volt, egy luxemburgi nagykereskedő összes vagyonára tette rá a kezét. Törvénytelenül, ugyanis, mint pár nappal a házasságkötés előtt számomra kiderült, papírokat hamisított. De akkor már hallgatnom kellett. Nem tehettem ezzel tönkre a családunk becsületét. Bárcsak előbb jutott volna a tudomásomra! De tulajdonképpen nem hiszem, hogy ennek ismeretében bármit is megakadályozhattam volna. Higgye el, én előtte mindent elkövettem! Nem akartam, hogy a testvérem a jólétünkért egy ilyen rémes érdekházasságban áldozza fel a jövőjét.

– Gondolom, ezek után, hogy finoman fogalmazzak, nem volt felhőtlen a viszonyuk.

– Én azzal a nővel soha nem találkoztam. Egyszer láttam messziről, annyi elég is volt belőle, később pedig szándékosan kerültem, hogy személyesen is megismerkedjek vele. Haragudott rám ezért, meg azért, ami nyílt titok volt, hogy én minden követ megmozgattam, hogy a bátyám közeléből őt eltávolíthassam.

– Nos, ez így sok mindent megmagyaráz.

– Mire gondol?

– Az unokám szemére például. Olyan, mint az öné. Azaz pontosan olyan. Majd meglátja.

– Valóban nagyon várom!

– És azt is világossá teszi előttem, hogy az ön heterokrómiájáról a bárónénak miért nem volt tudomása. Ez, amikor az apasági eljárás lezajlott, bevallom, sok fejtörést okozott, és el is bizonytalanított az eredményben.

– Mint mondtam, soha nem találkoztam vele. És a fényérzékenységem miatt akkoriban legtöbbször szemüveget viseltem. Tehát, ha találkoztunk volna, se valószínű, hogy a szemem láthatta volna. Még az illendőség kedvéért sem vettem volna le miatta a szemüvegem.

– Hm. Mindazonáltal nagyon szomorú ez a történet.

– Az. Ő egy életen keresztül dédelgette a sérelmeit magában. Amikor pedig a bátyám meghalt, bosszút állt azokért rajtam.

– Ezért költözött el?

– Soha nem költöztem volna. A ház akkor is az alapítványé volt, ahogy azóta is, gondolom, a tulajdonában áll. A sógornőm az ügyvivő bizottságon keresztül elérte, hogy kiutasítsanak belőle. De, mint mondtam, bennem nem okoz fájdalmat, ha alkalmazkodni kell az élet kihívásaihoz. Így vita nélkül elmentem. És őszintén szólva, bár sok nehézséget kellett leküzdenem, nem bántam meg. Ma már tudom, mire vagyok képes.

– Igen, azt hiszem, ezt mindnyájan elmondhatjuk, akiket súlyos feladatok elé állított az élet.

– Úgy tartják, akit szeret az isten, azt próbára teszi. De, ismerve az önök sorsát is, legalább mi elmondhatjuk, hogy minket szeretett. Hiszen most mégis, mindennek ellenére, itt vagyunk! Együtt, és ez nagyszerű, hogy megadatott!

– Igen. Valóban ez a legjobb ebben az egész ügyben. De holnap újra egy nehéz nap előtt állunk majd.

– Gondolom, ön sem vágyik sem bosszúra, sem valamiféle ostoba elégtételre. Ugyanakkor elismerem, a szembesítésre szükségünk van. Mert így békélhetünk meg végül mindazzal, amin át kellett mennünk.

– Emiatt látom én is elkerülhetetlennek a találkozást.

Újra halk kopogás hallatszott. Zarah az ajtóhoz ment és kinyitotta. Carla állt a küszöbön.

Mia von Lebensberg felemelkedett a székről, és megfordult. Hosszú ideig mozdulatlanul nézte Carlát. Látszott, hogy képtelen betelni a látvánnyal. Alaposan, tetőtől talpig végigmérte. Elmosolyodott, két karját előrenyújtotta, és hozzá lépett.

– Istenem! – mondta. – Milyen gyönyörű vagy! Az alkatod egyenesen csodás! Fenséges! Mondd, kinek a haját örökölted? Kire hasonlítasz?

– A lányomra, Jozefára – felelte Zarah. – Megszólalásig.

– Bárcsak időben megismerhettem volna! – sóhajtott Mia von Lebensberg. – De én látom benned az apádat is. Egy igazi bárónő vagy! Mert ugye tudod, hogy az édesapád rangját is örökölted?

– Azt hiszem, most teljesen zavarban vagyok. És fogalmam sincs, mit jelent bárónőnek lenni – válaszolta Carla, és elnevette magát.

– Ó, nem baj. Majd én megmutatom neked. Mindent megmutatok neked! Biztosra veheted, hogy mostantól a lehető legtöbb időt szeretném eltölteni veled. Te vagy Marcus lánya. Az ajándék, nekem, öregségemre.

– Mia néni, ha szólíthatom így, megtisztel vele. Őszintén el vagyok ragadtatva. Nem is tudom, mit mondjak. Egyszerre annyi minden történik velem.

– A nénit hagyjuk. Szeretném, ha tegeződnénk. És bár a mostani helyzet arra nem alkalmas, hogy kettesben lehessünk, de meg kell ígérned valamit.

– Boldogan.

– Hogy töltesz velem majd időt. Én bármennyivel beérem! De ezek után, hogy tudom, hogy a világon vagy, képtelen lennék rá, hogy ne maradjak veled kapcsolatban.

– Megígérem.

– És te is, Zarah! Téged is, amennyit csak lehet, látni akarlak. Az ember azt hinné, hogy elmúlt az idő fölötte, és vele már semmi különös nem történhet. Aztán egy pillanat alatt bearanyozódni látszanak a hátralévő évek.

– Ó, igen! Miután megismertem az unokáimat, hosszú ideig félve aludtam el esténként. Attól tartottam, hogy egy reggelen majd véget ér az álom.

A Gasthof zur Post személyzete Frau Stavginskí vezényletével igencsak kitett magáért azon az estén. A vacsora tökéletes volt!

A jégbe hűtött pezsgőt követően előételnek füstölt keszegcsíkokat tettek az asztalra, majonézes lazacikrával. Ezt követte az aranyszínű, schwarzwaldi fürjleves, tojással és májgaluskával. A rostélyos marhaszegyet omlósra sütötték, ízletes, sűrű szafttal, a hozzá feladott karamellizált hagymakarikákkal pedig képtelen volt a társaság betelni. Dr. Hirschfeld és Yaakov repetát is rendelt belőle. A mogyorószuflét vaníliafagylalttal tálalták fel, utána a hölgyeknek édes desszertbort, az uraknak konyakot kínáltak, végül pedig a kávét szolgálták fel. Nagy sikert aratott az előételhez és a leveshez adott száraz, rajnavidéki rizling csakúgy, mint a marhához hozott testes, badeni pinot noir. Mindkét fajtából fogyott rendesen.

Ilse Stavginskí, miközben az ajtónál állva figyelt minden rezdülésre, láthatóan ragyogott a sikertől.

Carla indítványozta, hogy az este további részét a lakosztályukban töltsék el. A társaság szedelőzködni kezdett.

– Kész csoda, hogy visszatalálnak a szobáikba – súgta az egyik pincér a pultoslány fülébe. – Ennyifélét összeinni!

– Jaj, te! Fogalmad sincs az úri dolgokról!

– Vacsora után egy nagy korsó hideg, bajor sörnél nem kell jobb!

– Látod? Mondom, hogy fogalmad sincs!

A pincérek frissítőket, kannában kávét és aprósüteményt hordtak be a tálalószekrényre. A társaság az asztal köré telepedett.

Először Zarah ismertette a másnap délutáni tervet. – Ki közölje a bárónéval, hogy megváltozott a helyzet? – kérdezte.

– Szükséges egyáltalán közölni bármit is? Kitenni magunkat egy ilyen remek utazás alkalmával ennek a minden bizonnyal rém kellemetlen találkozásnak? – ragadta magához a szót Yaakov.

– Szükséges, hiszen ezért vagyunk itt! – válaszolta Zarah.

– Nem hinném, hogy akkora különbséget jelentene, hogy ahelyett, hogy küldenénk egy levelet, személyesen tőlünk tudja meg, hogy az alapítványnak ezentúl egy bizottság helyett egy konkrét személy a tulajdonosa, még ha ez a konkrét személy jelen esetben az unokája, akit nem is ismer – folytatta Yaakov. – Én szeretném ettől Carlát megkímélni. A pénzt ezután is ugyanúgy megkapja, hiszen rendelkeztek az okiratban felőle.

– Kedves vagy, Yaakov, hogy féltesz. De találkozni akarok vele – gyulladt fel a tűz Carla szemében. – Ez nem pusztán egy örökösödési ügy! Nekünk múltunk van! Mégpedig végzetes múltunk, aminek a báróné a részét képezi. Az apámról, az anyámról, az anyám haláláról, a testvéremről és a nagyanyámról van benne szó! – nézett szeretetteljesen Zarah-ra. – Valamint a gonosztettei által elvett éveinkről! Ez nem kevés, Yaakov! Tudom, hogy te csak jót akarsz nekem. És ezt köszönöm. Sajnálom, ha ezzel bárkinek is csalódást kell okoznom, de én a leszámolás mellett teszem le a voksomat.

Carla dühödt fellépésétől megfagyott a szobában a levegő.

– Ja, és még valami. Azt meg miből gondolod, Yaakov, hogy a járandóságát ezután is megkapja? – folytatta Carla. – Mert tőlem nem fogja, erre megesküszöm! Senki és semmilyen földi hatalom nem kényszeríthet engem arra, hogy az anyám gyilkosát, aki miatt elvesztettük a gyerekkorunkat, a családtagjainkat, aki tönkretette Jozefa Totti és Zarah Winter életét, én, Carla Lewinson, ezután is eltartsam! Soha! Érted? Soha! Tudod, Yaakov, ezért megyünk mind oda! Te pedig a férjem vagy. Szeretlek, mert tudom, hogy mit köszönhetek a szerelmednek. Ezért kérlek, hogy ne mondj többé ilyeneket, és állj mellém, amikor szembefordulok a testet öltött gonosszal.

– Megértettelek. És igazat adok. Az ügyet nem lekicsinyellni akartam. Bocsánatot kérek – mondta őszinte megbánással a tekintetében Yaakov.

– Jó ember vagy, Yaakov – mondta Mia von Lebensberg. – De egyetértek Carlával. Való igaz, hogy legnagyobb mértékben az ő helyzete változott. Ezért én is úgy gondolom, hogy neki kell közölni a hírt. Természetesen mind támogatni fogjuk ebben. Bár egyikünk sem lesz feldobva a találkozástól. Sohasem volt kenyerem vagy stílusom ez a fajta tetemrehívás, ugyanakkor az elkövetett bűnökkel szembe kell nézni. Kivétel nélkül mindenkinek.

HEDDA MÜLLER BECSUKTA a konyha ablakát. Álmos, borongós délután elé néztek. A kisegítő éppen végzett a mosogatással, vette a kabátját és távozni készült. A fali hívókészülék berregni kezdett. Frau Müller megnyomta a visszajelző gombot, és elindult az emeletre.

A báróné napjai az utóbbi időben rossz hangulatban teltek. Étvágytalan volt, alig evett valamit, ma sem kérte az ebédet.

– Igen, asszonyom? – nyitott be a hálószobába a házvezetőnő.

– Azt hiszem, ma nem lesz kedvem lemenni a tóhoz. Fáradtnak érzem magam.

– Pedig a friss levegőre szüksége volna. Hét eleje óta ki se dugta az orrát a házból. Dr. Rosner nem fog örülni ennek!

– Dr. Rosner! Ugyan, mit érdeklem én már őt!

– Ön is tudja, asszonyom, hogy ez nincs így.

– Talán.

– A doktor úr zokon vette, hogy nehezményezte az eljárását. De meg kell őt értenie! Ő szívvel-lélekkel orvos. Egyetlen rászorulót sem hagy a sorsára.

– Tudom, hogy becsületes ember.

– Igen, az. És én meg tudom, hogy ő fontos önnek.

– Maga szerint mit kéne tennem?

– Bocsánatot kérni nem fog tőle, annyira már megismertem.

– Nem fogok. Soha senkitől sem kérek bocsánatot. Semmiért! Még a jó istentől sem. Aki úgy végzi a dolgát, mint ő, ne is várja!

– De a doktor úrnak legalább annyit mondhatna, hogy gondolkodott, és megérti, amiért így cselekedett. És esetleg, hogy sajnálja. Ez még nem hangzik úgy, mint egy bocsánatkérés, és úgy vélem, a régi, jó viszony rendezéséhez elegendő lenne.

– Meglátom.

– És az istennel mi baja?

– Hogy mi? Még kérdezi? Nézzen rám! Hát hogy van az életünk vége kitalálva? Hogy van ez az egész megalkotva? Amikor megidősödünk, arra ébredünk egy megátkozott napon, hogy ha akarunk, ha nem, be kell ülnünk a csúszdába, aminek a két oldala éles pengékkel van kirakva, hogy megkapaszkodni se tudjon lefelé menet az ember. Így kénytelenek vagyunk végignézni, ahogy megállíthatatlanul egyre mélyebbre kerülünk! Ráadásul a végén már szinte száguldunk a gödör felé, és a nagy döccenők is akkor jönnek! Hát, mondja meg, ki a fene ujjong ettől? Na, ha majd odakerülök az isten színe elé, márpedig, ismerve az életemet, odakerülök, lesz hozzá az átgondolatlansága miatt egy-két szavam, efelől nyugodt lehet!

– Semmi kétségem sincs, asszonyom – mondta Hedda, és kicsit rosszallóan megbiccentette a fejét.

– Maga mindig annyira rendes volt hozzám! – sóhajtott fel a báróné.

– Meglep, hogy ezt mondja.

– Igaza van, nem dicsérek túl senkit.

– Ó, attól igen távol vagyunk. Mindnyájan tudjuk, hogy ez nem tartozik a szokásai közé.

– Hát nem. Mert az nem külön érdem, hogy valaki a feladatát jól ellátja.

– Igaza van. De néha egy-egy köszönöm nem ártana érte.

– Nem köszöntem meg a munkájukat?

– Nem, asszonyom. Eddig még nem tette.

– Akkor ezért hagy el maga is?

– Határozottan mondom, hogy nem. Nem ezért. Bár néha, megvallom, közel álltam hozzá, hogy beadjam a felmondásom.

– És? Miért nem tette?

– Mert próbáltam önt megérteni, asszonyom.

– Hogy szánalomra méltó a helyzetem?

– Nos, szánalomra méltónak egyáltalán nem nevezném, bár nyilvánvaló, hogy nehezen tudnám elképzelni mindazt, amit érez.

– Akkor miért megy el?

– Mert a hivatásomhoz közelebb áll, amit a doktor úr mellett csinálhatok. És a céljaimat is jobban megtalálom.

– Legalább őszinte.

– Mindig az vagyok.

– Igaza is van. Végtelenül lehangoló lehetett egy nyomorék öregasszony társasága.

– Nem volt lehangoló. Néha nehéz volt, de az más.

– Ne higgye, hogy mindig ilyen voltam. Megvisel a kiszolgáltatottság. Azelőtt erős voltam, és nem hagytam, hogy bárki szembeszálljon velem. Az élet korán megtanított védekezni.

– Előbb vagy utóbb mind megtanuljuk.

– Én egy nincstelen vidéki lány voltam. De elhatároztam, hogy nem végzem akként. Túrták a szüleim egy életen át a földet a betevő falatért, és nyomorúságos szoba-konyhában aludtunk mind. De még az a lyukas fedél sem volt az övék! Esténként végighallgattuk, ahogy apám szereti anyámat. Undorodtam az egész élettől, ami rám várt. Amikor már nagyobbak lettünk, és megvolt a havibajunk, kendőt kötöttünk magunkra, abban mentünk a napszámba, csak úgy, rajta egy bő, sötét szoknyával, nehogy meglátsszon, ha hevesebb a vérzés, mert ki kellett kímélni a váltás bugyogónkat. Aztán este megmosdottunk a kútnál. Elég lett, elszöktem otthonról. Nem voltam én szerelmes abba a férfiba! Ahogy hozzám ért, megborzongtam. De az otthoni kilátástalanságban nem volt többé maradásom.

– Nehéz azt elfogadni, hogy nem juthat mindenki számára a vágyainak megfelelő sors.

– Jutni, drágám, nem jut semmi. Tenni kell érte! Ahogy én is tettem. Hamar rájöttem erre, bár ha az igazságot nézzük, egyenlőnek teremtettünk, és egyformán lehetne jogunk a jó élethez!

Hedda megállt egy pillanatra a fürdőszobaajtóban, kezében a cserére szánt törölközőkkel, és elgondolkodott.

– Hogyan képes egy mondatban ennyi ostobaságot kijelenteni? Ráadásul pont ő? Aki az igazságot, az egyenlőséget és a jogot a legkisebb lelkifurdalás nélkül hagyja teljesen figyelmen kívül, ha azok a többieket érintik. Bezzeg, ha róla van szó!

– Csak tudnám, mi jár a fejében? – kérdezte a báróné.

– Semmi különös – válaszolta Hedda, majd pakolás közben újra a gondolataiba mélyült. – Hogy az igazság? Kész csoda, hogy a szó kimondásától nem lobban lángra a szája! Meg az egyenlőség? Nevetséges! A bárónéról mindenki tudhatja, hogy vele egyenlő, szerinte, még nem született idáig a világra. Aztán, hogy mindenkinek joga van egy jobb élethez? Te magasságos ég! Hiszen ilyen jog nem is létezik! Se neki, se másnak. És ez bizony a báróné szempontjából igazán kivételes szerencse! Mert ha ez a jog létezne, emberfia nem lenne, aki őt ápolja.

A báróné kevéske szünet után magától folytatta.

– Később egy gazdag családhoz kerültem szolgálónak. Azt maga nem is tudja elképzelni, micsoda fényűzést ismertem ott meg! Mindennap kétszer főtt ételt ettek, terített asztalnál, minden gyereknek külön szobája volt, meg társalgó, meg nagy háló a szülőknek, a folyosó végében három vendégszoba! Végtelenül igazságtalannak éreztem, hogy nekem kell dolgozni rájuk.

– Miért? Hiszen mindenki dolgozik valakire, asszonyom. Ha mindnyájan így éreznénk...

– ...de ezek zsidók voltak, Hedda! – vágott a szavába a báróné. – Élősködtek rajtunk! Csak ezt ma már nem lehet kimondani. De magának ki merem! Tudom, hogy nem ért félre.

– És nem fizették ki a munkáját rendesen?

– Azt nem mondhatom.

– Vagy kényszerítették, hogy náluk dolgozzon?

– Engem soha semmire sem lehet kényszeríteni!

– Akkor nem értem önt. Mennyiben befolyásolta az ön életét az, hogy kik ők?

– Hogy érti ezt?

– Hogy mi a hovatartozásuk, vagy mi a vallásuk? Tiltották talán a sajátját?

– Nekem nincsen vallásom. Megkereszteltek, mert akkor azt muszáj volt, kiprédikálta volna a pap, ha anyámék nem tesznek a víz alá. De apám azt mondta, hogy velünk haragban van az isten, ezért aztán mi se látogatjuk a házát, mert nem fogunk könyörögni a kegyelemért, ha ilyen rettentően és oktalanul büntet minket.

– Istennek nem az a foglalkozása, hogy haragudjon, meg hogy büntessen, asszonyom! Isten a megbocsátást gyakorolja, ahogy mindazok ellenére, amiket mond, meggyőződésem, hogy önnek is meg fog.

– Az lehet! De én soha nem fogok neki megbocsátani! Miért is tenném? Ha igazságos lenne, nem tűrte volna azt a különbséget a család meg köztem. A végén már valósággal gyűlöltem ezért őket! Aztán kitört a háború. Én pedig küzdöttem az egyenlőségemért. Azért, hogy ami jár, végre én is megszerezhessem.

– Ami jár? Mégis miről érezte azt, hogy önnek jár abból bármi is, ami a másé?

– Nem a másé! Mert a mi munkánkból rakták mindenüket össze! A gyárukból, meg a boltjaikból! Mi, a szorgos kis hangyák hordtuk nekik a vagyont schillingenként! Minden abból a pénzből volt, amit rajtunk kerestek! Amit nekünk kellett volna odaadni!

– De hát most mondta, hogy gyáruk volt, meg boltjaik.

– És az vajon miből lett? Mert végtére az is a mi pénzünkből volt, mind! Azé a pénz, aki megdolgozik érte! Nem azé, akinél megdolgozik érte! Maga is megkapja a pénzét nálam, mert megdolgozott érte!

– Ez igaz. De attól még a házára nem tarthatnék igényt.

– Hát, ha tarthatna, akkor se kapná meg. Mert az a miénk! De ne gondolja, hogy csak ez az egy család volt ilyen! Ezek mind ilyenek voltak. És igen, nem szégyellem, harcoltam ellenük, az igazságosság nevében!

– Legjobb lesz, ha inkább hozom a kabátját, asszonyom – mondta felzaklatott gyomorral Hedda.

– Itt fogunk várakozni rájuk? – kérdezte Yaakov, miközben körbehordozta a tekintetét a csónakházban.

– Igen. Hedda Müller azt mondta, hogy minden pénteken kettőkor ide hozza ki a bárónét a levegőre – válaszolta Zarah.

– Akkor legjobb, ha kényelmesen elhelyezkedünk. Talán lesznek itt valahol székek – tette hozzá Mia von Lebensberg.

– Nézze, bárónő, ott a csónakokra is leülhetnénk! – mutatott az oldalfalnál sorakozó bárkákra Heinz Stuhblad-Wissingen.

Edna, Carla és dr. Hirschfeld a bejárat mellett álltak, és még mindig tanácskoztak.

– A házvezetőnőjét mindenképpen tanácsos lenne elküldeni. Nem kellene okot adnunk a további szóbeszédre – közölte dr. Hirschfeld. – Én majd egyedül odamegyek, és megkérem.

– Igen, ez okos gondolat. Bár éppen azt figyeltem, hogy a környék kihalt, szinte senki sem jár ebben a napszakban erre – vette át a szót Edna. – Úgyhogy, ha szerencsénk van, nem is látja meg senki, hogy találkoztunk vele.

– Felőlem akár hallhatja is! A lényegen semmit sem változtat – jelentette ki Carla, és kipillantott az ajtórésen. – Jönnek! – mondta leplezhetetlen izgalommal a hangjában.

– Jó napot, asszonyom – köszöntötte a bárónét az ügyvéd, amint a móló végében a széke mellé ért. – Dr. Hirschfeld vagyok. A hölgy pedig mellettem Carla Litzman-Lewinson.

– Jó napot. Mit óhajtanak? – kérdezte a báróné, és feléjük sem nézett. – Éppen pihenni szeretnék.

– Sajnáljuk, hogy meg kell zavarnunk – közölte Arthur.

– Miért kell? Mit akarnak tőlem? – fordult az ügyvéd felé. A szeme összeszűkült, látszott, hogy hirtelen kutatni kezd az emlékeiben.

– Az ok, amiért itt vagyunk, kifejezetten jelentőségteljes. És halasztást sem tűrhet sokáig.

– Csodálkozom, hogy a maguk sürgős és fontos dolgához nekem közöm lehet.

– A Lebensberg – Alapítványról van szó.

– Nocsak!

– A mellettem álló hölgy vette át a napokban az alapítvány irányítását.

– Milyen vicces fiú maga! Aztán hogyan? Csak az irányíthatja, aki tulajdonolja is!

– Így van. Én tulajdonlom – felelte Carla.

A báróné kényszeredett nevetésbe kezdett.

– Na, ne mondja! Azt egyedül a néhai fiam, Marcus von Lebensberg báró leszármazottja tulajdonolhatná.

– Igen, tisztában vagyok vele. Ő volt az apám.

Hildegard von Lebensberg, mint akit áramütés ért, megrándult, de nem nézett Carlára.

– És ki volt az anyja, kedvesem? – tette fel a kérdést gúnyos hangon a báróné, miközben a lágyan fodrozódó vizet fürkészte.

– Az anyámat jól ismerte. Jozefa Totti volt. Talán emlékszik rá, mit tett vele.

A báróné odakapta a tekintetét. Rángatózó pupillákkal mérte végig Carlát. Az arca megfeszült, és nem tudta elrejteni, hogy az anyját felismerte benne. Azonban hamar összerendezte a vonásait, és hangosan felnevetett.

Ekkor dr. Hirschfeld a belső zsebéből kivette a bírósági ítéletet, és felé nyújtotta.

– Mi ez? – kérdezte.

– A határozat.

– Miféle határozat?

– Nézze meg!

A báróné kikapta a kezéből, és kapkodva olvasni kezdte. Amikor végzett, újból szemügyre vette az ügyvédet.

– Tudom én már, hogy maga kire emlékeztetett!

– Valószínűsítem, az apámra céloz. Ő is a család ügyvédje volt.

– Én az ön helyében nem lennék erre ilyen büszke!

– Én viszont az vagyok, asszonyom. Mindenképpen.

– És ugyan kit érdekel ez a papír! Ilyenhez bárki hozzájuthat! – hadarta emelt hangon, majd a végzést dühében apró darabokra szaggatta.

– Természetesen másolat volt – közölte higgadtan dr. Hirschfeld.

– Nem számít, hogy mi volt! A legjobban tennék, ha most azonnal elmennének innen! Micsoda alattomos dolog, így rátörni az emberre!

– Elmegyünk, ha végeztünk – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon dr. Hirschfeld.

– Ó! És ha már itt tartunk, ugyan mi alapján döntötte el ezt a nagy tekintélyű bíróság? Úgy látszik, valakinek elég pénze volt ehhez! De különben nem is értem magam, miért tűröm el mindezt.

– Mindenki magából indul ki – szólalt meg a hátuk mögött Edna. A báróné a tolókocsiját a hang irányába fordította.

– Ó, hát maga is megjelent! Még él? Őszintén reméltem, hogy már nem! Látja, hiába próbált annak idején tönkretenni! Nem sikerült. A sors nekem kedvezett!

– Én pedig őszintén remélem, hogy ezúttal nem önnek fog – válaszolta Edna nyugodt hangon. – Azt kérdezte, hogy a bíróság miből állapította meg? A fia sírját kihantoltattuk.

– Hogyan? Hogy merészelték az én halottam háborítatlan nyugalmát megzavarni? Hogy merészelték a hátam mögött ezt megtenni? – rivallt rájuk a báróné, a dühtől szinte megemelkedett a székben. – Azonnal ügyvédhez fordulok, mert erről tudnom kellett volna! Ehhez nem lehetett joguk!

– Talán valóban tudnia kellett volna róla – vetette közbe dr. Hirschfeld.

– Talán? Nem, drága ügyvéd úr! Biztosan! És most nagyot hibáztak, mert megtámadom ezt az alávaló ítéletet, és ki fogom véreztetni magukat a saját kapzsiságuk miatt!

– Tehet bármit, de a tény az továbbra is tény marad – folytatta az ügyvéd. – Legfeljebb a következő ítéletet valamennyivel elodázza.

– Nem – ingatta a mutatóujját a báróné -, nem elodázom, hanem megsemmisíttetem! Majd meglátják, mi is a kettő között a különbség. Biztosíthatom magukat, elég nagy! Ezenkívül úgy vélem, egy harmincéves holttest csontmaradványaiból semmilyen biztonsággal nem lehet az apaságot megállapítani.

– Nos, be kell valljam, ebben igaza van – szólalt meg újra Edna.

– Na látja. Akkor végeztünk is! Viszontlátásra.

– Csakhogy a perdöntő bizonyíték nem ez volt – folytatta Edna.

– Hanem ugyan micsoda?

– Az ön DNS-profilja.

– Az én micsodám? Hát azt meg honnan szerezték meg?

– Nem ők szerezték meg, hanem én – mondta Zarah útban a báróné felé. – Emlékszik? Aznap, amikor a doktor úr a szokásos laborvizsgálathoz vért vett magától, valaki rosszul lett az utcán, akit a házába kísértek.

– Ezek szerint maga volt az a nő?

– Én voltam.

– Micsoda aljasság! Beférkőznek az emberhez, mint a tél beállta előtt a kártevők! Tudtam! Tudtam, hogy nem kellene megbíznom abban a... abban a... az orvosban! Összejátszottak, igaz? Mind egyformák! Az idő semmin sem változtat!

– Dr. Rosner nem tehet semmiről. Én loptam el. Amíg fentről ordítozott a szerencsétlen házvezetőnőjével, meg később vele is. Észrevettem a lehetőséget, és az egyik kémcsövet eltettem egy óvatlan pillanatban.

– Igen? Ellopta? Nagyszerű! Akkor tehát jogszerűtlenül jutott a birtokába. Már tekinthetik is semmisnek az egész bírósági komédiát! Alászolgálja!

– Annak tekinthetnénk, ha Hedda Müller nem vállalná, hogy eskü alatt vallja, hogy a fiolában az ön vére volt, és jelen volt, amikor levették.

– Tudtam, hogy egy álnok kígyót tartok a közelemben! Megtalálom a módját, hogy rávegyem, változtassa meg a vallomását!

Zarah néhány lépés távolságra állt meg a tolókocsival szemben. Hosszan, némán nézték egymást, tekintetüket egymás tekintetébe fúrva. A levegő sem rezdült körülöttük a megdermedt csendben. Carla megszorította Arthur karját.

– Eljött az időnk – mondta Zarah halkan.

– A bosszúé? – kérdezte élesen a báróné.

– Nem. A számadásé.

– Én nem tartozom maguknak semmivel!

– Egy bocsánatkéréssel mindenképpen tartozna a rengeteg tönkretett életért.

– És? Ha megtenném? Felélesztenénk a fiam? Vagy a maga lányát, aki miatt Marcus meghalt? – kérdezte kevély hangon a báróné. – Megváltoztatnám vele a múltat?

– Azt már nem tehetné, valóban. De az ön jövőjét még megváltoztathatná.

– Igazán?

– Igazán.

– Arra várhatnak, hogy én azt megtegyem! És különben is! Miért kellene pont maguktól bocsánatot kérnem?

– Furcsa, hogy ezt megkérdezi. Hiszen először a lányomat tette földönfutóvá, s kétségtelenül ez vezetett a halálához, úgy, hogy a fia második gyerekét hordta a szíve alatt.

– Várandós lett volna?

– Igen, az volt.

– Jobb is, hogy nem született meg! Különben is, én mindig elleneztem, hogy egy ilyen nőt vegyen feleségül Marcus – ejtette ki a szót megvető hangsúllyal. – De nem tehettem semmit, szerette. És ez lett a veszte!

– Nocsak! Nem a maga gondatlanságába halt bele? – kérdezte Edna.

– Ezt visszautasítom! Nem volt semmi baja! Látták, hogy majd kicsattant az egészségtől! Nem! Nem ez volt a gondja! Hanem a maguk családja! Hogy befészkelték magukat közénk!

– No lám-lám, az ember életében hogyan tud fordulni a kocka! – szólalt meg mellettük egy bársonyos hang.

A báróné idegenként nézett rá.

– Mia von Lebensberg vagyok. Gondolom, a név nem szorul különösebb magyarázatra.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy maga lenne a húg? – ocsúdott fel a báróné. – Na, ne nevettessen már! Ezt bárki mondhatja!

– Bárki nem. De én igen.

– És most minek jött ide, annyi év után? Minek? Amikor soha nem is akart velem találkozni, elfordult a saját testvérétől, amikor kiderült, hogy engem szeret!

– Ne áltassa magát. Soha nem szerette.

– Hát, maga aztán csak tudja, nem? – gúnyolódott vele a báróné. – Minden követ megmozgatott, hogy megakadályozza a házasságunkat, de, hála az égnek, nem járt sikerrel!

– Valóban nem.

– Nem tudott legyőzni maga sem! Ahogy senki sem tudott eddig, és ezután sem fognak tudni, hiába is mesterkednek itt bármiben!

– Le tudtam volna önt győzni. Könnyedén. De inkább a sikertelenséget választottam.

– Ugyan már! Mit tudott volna még ellenem felhozni, azon túl, hogy a származásomat kikutatta?

– Ó, rendkívül sok mindent. Például azt a bizonyos meghatalmazás-hamisítást, ahogyan végül a luxemburgi lovagja pénzét megszerezte a hitközség elől. Többek között ezért is meglepő számomra Zarah Winter családjához és a hasonló családokhoz való hozzáállása.

– Ne tartson itt nekem erkölcsi prédikációt!

– Tudnia kell, Hilde Schulz, hogy megvetem önt. És jobb, ha a halála előtt tisztában van vele, hogy a bátyámmal kötött házasságát, ha a hamisítás tényét nyilvánosságra hozom, gyorsan megakadályozhattam volna. De megalkudtam, mert addigra már bejelentették a házasságkötést. És a bátyám meg a családom érdekeit fontosabbnak tartottam a saját erkölcsi érzékemnél. Így, kényszerűségből, meghasonultam. Meglehet, hogy a helyzettel később megbékéltem volna. De azért sem akartam önt soha többé látni, mert a saját becstelenségemre emlékeztetett volna. No de, mint tudjuk, csupa ellentmondás az élet. Mert bármi történt is, most mégis boldog vagyok. A sorstól váratlanul ajándékot kaptam. Mégpedig egy valódi bárónőt!

– Hát persze! A fiam után a rangot is megkapta! Persze, ha azt hiszik, hogy ez a kis színjáték a helyzetemen bármit is változtat, tévednek. A férjem életem végéig gondoskodott rólam. És most, ha megbocsátanak, örülnék, ha végre magamra hagynának! Vagy ha így nem elég világos, akkor mondom másképp: menjenek innen a pokolba!

– Nos, mielőtt oda elmennénk – vette át a szót Carla –, valóban gondoskodott volna önről a férje, ha a tulajdonviszony nem változik meg.

– Milyen tulajdonviszony? Ja, persze, maga még nem oktatott ki. Hát akkor rajta! Nyilvánvaló, hogy nem fogok elszaladni.

Carla szeme elsötétült.

– Tudja, egészen eddig a pillanatig bizonytalan voltam, hogy megtehetem-e önnel, amiről a múltbeli események tükrében szinte azonnal világos volt számomra, hogy meg kellene tennem. Különös, de mégis lelkifurdalást éreztem miatta. Noha nem ismerhettem a szüleimet, és ebben tagadhatatlanul nagy szerepe volt önnek, mégis úgy véltem, az apám anyjáról, a nagyanyámról van szó. Viszont látva az ön mérhetetlen arroganciáját és hajthatatlan kevélységét, ez az érzés egy csapásra és maradéktalanul múlt el belőlem. Dr. Hirschfeld! Megtenné, hogy ismerteti a döntésemet, melyet felkészülve egy ilyen helyzetre hoztam meg?

– Hogyne – válaszolt az ügyvéd, és a zakója másik belső zsebéből egy néhány soros iratot vett elő.

Mia von Lebensberg átkarolta Ednát.

– Mi most már menjünk vissza Heinzhez és Yaakovhoz. Úgy gondolom, eleget hallottunk.

– Egyetértek. Több mint eleget. És búcsúzkodnunk sem muszáj.

– Nos, asszonyom – kezdett az irat ismertetésébe dr. Hirschfeld –, mint tudja, Carla Litzman-Lewinson lett a Lebensberg – Alapítvány, ezáltal pedig az alapítvány teljes vagyonának az egyszemélyi tulajdonosa, aki az alapítvány összes intézkedését, szerződését jogosult felülvizsgálni, és az azokat érintő valamennyi módosítást jogosult megtenni. A működtető grémiumot, mivel a tevékenysége az öröklés kapcsán okafogyottá vált, a tulajdonos a tegnapi nappal haladéktalanul feloszlatta.

– Hogyan? De hát... de hát ehhez...

– De igen, az általam áttanulmányozott alapító okirat szerint ehhez joga van. Ahogy ahhoz is, hogy átértékelje az ingatlanok hasznosításából származó jövedelem elosztását is, illetve szabályozza rendelkezéseivel az ingatlanok további használatát. Mindezek után a tulajdonos úgy határozott, első lépésben saját szervezetet hoz létre, amelyet az ingatlanok jövedelméből fog támogatni, és amely a második világháborúban ellopott műkincsek felkutatásával fog érdemben foglalkozni. Az alapítvány működtetését pedig a továbbiakban egy alaposan lecsökkentett létszámú irodával fogja ellátni.

– Jó. Most már tényleg csak azt szeretném tudni, hogy ez mennyiben tartozik rám? Miben befolyásolja ez az én életem?

– Mindössze annyiban – vette át a szót Carla –, hogy amit annak idején az anyámmal megtett, most azt teszem én is önnel. Tehát két hete van arra, hogy elhagyja a villát, amiben jelenleg él. Kizárólag a személyes holmijait viheti magával, a villa minden berendezési tárgya a továbbiakban is a Lebensberg Alapítvány tulajdonát képezi. Hedda Müller ellenőrzi a csomagolást. Nem segít, hanem ellenőrzi. Remélem, világos a különbség. Mai naptól, míg az új állásába távozik, az alapítvány alkalmazásában áll.

– És ha nem megyek?

– Akkor kénytelenek leszünk önt az utcára kitenni.

– Na de hova menjek?

– Ahová annak idején az anyámat küldte: világgá! – közölte szikrázó szemekkel Carla.

– És a pénz?

– Milyen pénz?

– A járandóságom!

– Önnek nincs járandósága. Ha arra gondol, amit eddig a volt férje jóindulatából bőkezűen megkapott, a mai nappal felfüggeszttetem. Dr. Hirschfeld, kérem a papírokat.

Az ügyvéd átadta az iratot, és visszaindult a csónakház felé. Zarah szája széle remegni kezdett. Vegyes érzések törtek fel benne.

Carla kegyetlenül bosszult meg mindent. Megbosszulta az anyja halálát és az elvesztett életüket. A testvéréét és a magáét. Irgalom nélkül. Beleborzongott. Önmagát ismerte fel az unokája cselekedetében. A hajlíthatatlan, büszke szilárdságot, mely ugyanúgy tette őt a saját boldogtalansága részesévé, mint az azáltal bekövetkezett események.

Gondolataiból a báróné váratlan kiáltozása zökkentette ki.

– Mit képzelnek maguk? Idejönnek, lepottyannak az égből, és mindenemből ki akarnak forgatni? Hát nem kaptak eleget? Mi kellene még? Pénz! Hatalom! Rang! Amit csak elképzeltek, mindenük meglehet! – hadonászott maga előtt. – Mindenük!

Megragadta a tolószék kerekét, és nagyot rántott rajta. Újra Zarah felé fordult.

– És te? Most boldog vagy? Te ócska, zsidó rongy! Te! Te hol voltál? Amikor a lányodat megmenthetted volna? Erről nem sokat beszéltél! Naná, hogy kiraktam a szűrét! A fattyaival együtt! A fiam bolond volt, hogy szerette! Na, és az a másik? Azzal mi lett?

– Jól van, köszönjük a kérdését – válaszolta szűkszavúan Carla.

A báróné a székét felé rántotta.

– És az meg aztán kié lett? A volt szeretőé, mi? Akivel a fiamat csalta? Látod csak, anyád is megérte a pénzét! Feküdt egyik ágyból a másikba! Az ostoba fiamat meg behálózta! Az a szerencsétlen, soha nem volt esze, borjúval vette meg a tehenet! Aztán még nekem mondják, hogy a rangért mentem férjhez! Miközben nekem volt pénzem! Értik? Nekem volt pénzem!

– A zsidók pénze – tette hozzá Zarah halkan.

– Nem járt nekik! – üvöltötte.

Oldalra nézett, és dühödten fújtatott. Azután megint rántott egy nagyot a keréken. A tolószék megbillent, a hátulja éppen a lejtőre ért. Inogni kezdett. A báróné rémült sietséggel próbálta a székét ismét a vízszintes pallókra tekerni. De nem volt elég az ereje hozzá.

A kocsi megindult, és egyre nagyobb lendülettel haladt a víz felé.

– Segítsenek! – kiáltotta, két kezét előretartva. – Segítsenek!

Carla behunyta egy pillanatra a szemét, és a száját összeszorította.

– Nem – suttogta. – Carla Lewinson, ezt nem engedheted, hogy megtörténjen. – Megmozdult, hogy a tolószék után eredjen.

Ebben a pillanatban Zarah elkapta a karját, és visszahúzta maga mellé.

A villogó rendőrautó már másfél órája állt a fogadó előtti parkolóban.

– Baleset volt.

– Biztos benne, asszonyom? – kérdezte a tiszt.

– Igen, uram. Az étterem ablakából láttam. Miután elnyelte a víz, kifutottam a stégre, aztán ahogy tudtam, értesítettem önöket.

– Egyedül volt az elhalt személy?

– Teljesen. A házvezetőnője mindig magára hagyta. Ez volt a parancsa.

– Igen, ezt Frau Hedda Müller is megerősítette – közölte a másik tiszt.

– És mit látott?

– Egyszer már elmondtam.

– Megtenné még egyszer?

– Láttam, amint magát egészen a móló szélére gurítja. De éppen megszólalt a telefonom, és azután arra figyeltem. Majd mire újra felnéztem, már gurult is lefelé a vízbe.

– Ez öngyilkosság is lehetett.

– Lehetett volna, de nem az volt. A vízbe zuhanás előtt kiáltott valamit, és hadonászott.

– Nem látott a mólón vagy a csónakházban senkit?

– Nem, uram. A báróné teljesen egyedül volt.

– Köszönjük, Frau Stavginskí, a vallomását. Úgy vélem, ezzel az ügyet lezárhatjuk.

A hátramaradt bőröndök oszlopokba rendezve várakoztak a kocsira az előcsarnokban. A társaságból Mia von Lebensberg, Arthur, Heinz és Edna a szomszéd segítségével már jóval előbb a pályaudvarra mentek. A kora reggeli vonatra váltottak jegyet, sietniük kellett, hogy időben a bajor fővárosba érjenek. A bécsi gép kora délelőtt indult.

Carla, a nagyanyja és Yaakov később tervezték, hogy az állomásra mennek, mert a tel-avivi járat csak délután szállt fel a müncheni repülőtérről.

Zarah útra készen lépett a fogadósnéhoz.

– Köszönünk mindent – mondta kedvesen, és búcsúzásra nyújtotta a kezét. – Nagyszerűen érezte magát a család.

– Szívesen. Azt hittem, el sem tudunk búcsúzni, feltartott a rendőrség. De örülök, hogy végül elmentek.

– Igen, hallottuk, mi történt. Sajnálatos eset. Bár azt nem tudom, önt miért hallgatták ki – tette hozzá Zarah.

– Mert én értesítettem a rendőrséget.

– Hogyan?

– Nos, bevallom önnek, hogy azon a délutánon maguk után mentem.

– Ezek szerint mindent látott.

– Igen, asszonyom, mindent. Baleset volt. Így volt igazságos.

– De miért jött utánunk?

– Nagyon restellem magam, de szörnyen kíváncsi voltam.

– Ó! Ez önmagában még nem bűn!

– Önmagában nem. Azonban akkor már úgy gondoltam, hogy tudom, miért jöttek Inningbe.

– Kihallgatta a beszélgetéseinket?

– Nem! Asszonyom, hova gondol? Néha talán kissé túlságosan is érdeklődő vagyok. De ilyesmit soha nem tennék! Higgyen nekem!

– Elhiszem. Akkor viszont honnan tudta, hogy miért vagyunk itt?

– A lányom, Hanne mondott valamit a rosszullétéről. Az ütött először szöget a fejembe. Ugyanis maga azt állította, hogy csak elesett az utcán. És nem értettem, hogy miért mondott mást. Feltételeztem, hogy jó okának kellett lenni.

– És a lánya honnan tudott erről?

– Hedda Müller osztálytársa volt az egészségügyi szakiskolában, azóta is barátnők. Mindent megbeszélnek.

– Ó, nem hittem volna, hogy Hedda valakinek is elmondja.

– Nem, nem is mondott ő semmit, csak annyit, hogy miután ellátták a doktor úrral, hálából meghívta egy teára, és jól elbeszélgettek. És hogy ön egy igazán csodálatos asszony. Aztán jó darabig nem is tulajdonítottam az egésznek jelentőséget, gondoltam, talán csak nem akart a rosszulléte körül nagyobb felhajtást, ezért nem mondta el nekem az igazat, vagy esetleg nem akart beavatni a betegségébe. De később történt még valami. Amikor kimentem Mia bárónő elé az állomásra.

– Ő fedte volna fel a titkainkat? Ugyan telefonban beszámoltam neki minden részletről, de őszintén szólva ezen nagyon csodálkoznék!

– Nem, dehogy! Ő annál sokkal finomabb teremtés, mint hogy pletykálkodjon. Beszélgettünk a vendégekről, és ártatlanul hagyta el a száját az a mondat, miszerint már alig várja, hogy az unokahúgával végre találkozzon. Sokat segített, hogy jól ismertem a báróné viselt dolgait, úgyhogy viszonylag egyszerű volt levonni a következtetéseket.

– Egyszóval összeillesztette a mozaikokat.

– Igen. Ez történt. No meg óhatatlan azért, hogy az ember fülét ne csapja meg jöttében-mentében egy-egy elhangzó mondat!

– Értem. Ezek szerint vigyázni kellett volna a szánkra.

– Ó, nem, asszonyom, ha ezt teszik, semmivel sem jártak volna jobban. Sőt!

– Ezzel mit akar mondani?

– Csak azt, hogy ha óvatosabbak, biztosan nem megyek maguk után a partra.

– Pedig most már tudjuk, hogy az ön vallomása nélkül nehezebb lett volna megmagyarázni, ami történt.

– Talán igen. Ezt nem tudhatjuk. De, mint mondtam, ez így volt igazságos!

ELSŐ RÉSZ

A SZÉLES TÖRZSŰ UTASSZÁLLÍTÓ KÖNNYŰ falevélként billegett az óceán felől érkező viharos szélben. Óráknak tűnő másodpercek teltek el, mire a futómű óriási robajjal a leszállópálya nedves burkolatához csapódott. Az ülések heves rázkódásba kezdtek, a piros kallantyúkkal foglyul ejtett alumíniumszekrénykék izgatottan zakatoltak a tálaló polcaiban. Sebesen és akadálytalanul csúsztak egészen a gép közepéig a fékezés fülsiketítő zajában az ülések alá helyezett kisebb táskák, könyvek, takarók. A légiutas-kísérők beszíjazva, rezzenéstelen arccal figyelték az utasteret, amikor kialudt a kabinvilágítás. Több irányból fohászok szakadtak fel, és kitágult tekintetű, egymás keze után kapkodó, megriadt utasok bámultak a délutáni sötétségben az ablakokon át a sűrű, vízszintes esőbe. A limai Jorge Chavez repülőtér meglehetősen barátságtalan fogadtatásban részesítette az El Al légitársaság tel-avivi járatát.

– Leszálltunk – jelentette ki Yaakov közömbös hangon.

– Éppen itt volt az ideje – dünnyögte maga elé kimerülten Carla, és néhány mozdulattal a feje tetejére fogta gesztenyevörös hajkoronáját.

Visszaerőltette megduzzadt lábát mahagóniszínű magassarkújába, felegyenesedett, és összeszorított foggal nyugtázta magában, hogy egy váltócipő bizony jól jött volna. Nem is gondolt rá! Csak az lebegett a szeme előtt, hogy a nagyanyjához nem mehet akármiben. A találkozásuk első pillanatában rabul ejtette az idős nő megható tisztasága és szépsége. Aznap reggel sokáig készülődött, tökéletes akart lenni! Elmosolyodott.

Az utaskísérő jelezte, hogy az utashíd megérkezett. Carla gyorsan belebújt smaragdzöld gyapjúkabátjába, megszorította az övét és kilépett a gép ajtaján.

A szálloda régi vágású fekete autója közvetlenül a bejáratnál várakozott. A sofőr, hóna alatt az alaposan elázott névtáblával, egyensúlyozva görgette maga előtt az egymásra tornyozott bőröndöket, legtetején a Just Married feliratú rózsaszínnel. Félúton belekapott a szél csuklyás esőkabátjába, egészen szétnyitotta, és a hideg pára szemvillanás alatt átjárta minden porcikáját. Megállt, mélyen arcába húzta a sapkáját, majd derekas igyekezettel tömte tele a kocsi méretes csomagtartóját. Kivett a hátsó ülésről két hatalmas esernyőt, és az épület üvegfala mögött álldogáló Carláért és Yaakovért indult.

Kényelmes tempóban haladtak a néptelen gyorsforgalmi úton, a szakadó esőtől néhány méterre lehetett látni csupán. Ahogy éles balkanyarral ráfordultak az Oscar Benavides sugárútra, hirtelen elcsendesedett a vihar. Az alacsony, színes épületekkel szegélyezett úton azonnal megélénkült a forgalom, mintha a föld alól kerültek volna elő, ütött-kopott furgonok, motorok és egykor szebb időket látott személyautók lepték el a sűrűn foltozott aszfaltot.

Mire a kört formázó, vörös burkolatos Plaza Dos de Mayo alul egységesen acélkékre, felül rózsaszínűre festett, kétemeletes palotáit elérték, az október végi, enyhe nap sugarai is előmerészkedtek az oszladozó felhőtakaró mögül. A hatalmas teret nyolc egyenlő részre osztották a belőle szétágazó sugárutak. A megélénkülő fényben valószerűtlenül ragyogtak az egyforma, koloniál hangulatú épületek eső áztatta, szögletes bádogkupolái. Carla Yaakovra nézett és elmosolyodott.

– Végre jókedvűnek látlak – szólalt meg Yaakov. – Gondterhelt voltál, mióta elindultunk.

– Pedig nem kéne, igaz? Hiszen a nászutunkon vagyunk! – nevetett erőltetetten Carla.

– Alig félórája vagyunk itt, és még a nap is kisütött! – mondta Yaakov, és Carla kezére tette a kezét. – Ne hidd, drágám, hogy nem tudom, mennyire nehéz lehet most neked.

– Köszönöm. De ezt nem tudhatod, Yaakov. És azt kívánom, hogy soha ne is kelljen megtudnod.

A sofőr hirtelen nyomott egy satuféket, épphogy elkerülték az ütközést. Egy zöldségszállító kisteherautó kanyarodott dudálva eléjük a mellékutcából. Néhány láda lesodródott a rakomány tetejéről, káposzták gurultak szét a kövezeten. A forgalom leállt, a kocsikból kiabálni kezdtek. Yaakovból kitört a nevetés.

– Hát ez izgalmasnak ígérkezik! – mondta a könnyeit törölgetve.

Néhány perc elteltével jobbra fordultak, az út végén zöldellő park körvonalai bontakoztak ki. A tér közepén hatalmas lovas szobor állt a márványsétányokkal szabdalt pázsitos ágyások fölött. Göcsörtös törzsű, gyér levelű akácok halványlila virágfelhői foltozták a hófehér épületek látványát. Aprólékosan kialakított mértani formákban virítottak a bársonyos, piros szirmú rézvirágok, a sarkokban elhelyezett szökőkutak mögött pedig gömbformára nyírott sövénycserjék szegélyezték a tökéletes kompozíciót.

– Egy valóságos Versailles! – kiáltott fel Yaakov.

– Annak azért elég kicsi. De mindenesetre legalább kezd úgy kinézni a hely, mint valami város. Mondd, Yaakov! Hogy jutott az eszedbe idehozni engem, ráadásul pont a nászutunkra?

Összenevettek. Yaakov örült, hogy Carla mostanra kezdi visszanyerni a vidámságát. A kocsi letért az útról a beállóra, és egy mélyen előrenyúló, kazettás üvegelőtető alatt állt meg. A sötétszürke, oszlopos bejárat fölött arannyal bevont felirat hirdette: Gran Hotel Bolívar.

– Megérkeztünk – jelentette ki hangjában büszke hivatástudattal és tört angolsággal a sofőr. – Ez a Plaza San Martin – mutatott maga elé a térre. – A szerelmesek helye Limában!

Kreol bőrű, egyenes tartású hordárok indultak a kocsi felé, kikapkodták a csomagokat, és gyors léptekkel eltűntek velük az oldalajtón át.

Carla és Yaakov belépett az előcsarnokba. Kör alakú, mézsárgára festett, panteonszerű térben találták magukat. Önkéntelenül is a magasba néztek. Fölöttük a belső udvart egészében lefedő üvegkupola terebélyesedett, türkiz, skarlát és a rőtvörös különféle árnyalataiban, antik görög vázákat mintázó berakásokkal. A márványoszlopok aranyszínére rímeltek az elegáns, szilvakék, süppedős perzsaszőnyegek, valamint a kobaltkék bársonykárpittal bevont, empire stílusú, mahagóni ülőgarnitúrák. A helyiséget körbeölelő oszlopos foyer kasmír gránit terrazzóval gazdagon ékesített falai a kazettás mennyezetet lágyan súroló, alabástromszínű világító párkányban végződtek.

– Azt a mindenit! – kiáltott fel Yaakov elámulva. Most vette csak észre, milyen fullasztó bent a levegő. Szétnyitotta melegen bélelt motoros dzsekijét, és kigombolta felül az ingét. Carlára nézett, újra elmosolyodott, és a vállánál átölelve magához húzta. Gyengéden megcsókolta.

– Lenyűgöző, igaz? 1924-ben épült Rafael Marquina tervei alapján, és ez volt a fővárosunk első luxusszállodája. A függetlenségi háború századik évfordulóján adták át. Megfordult itt Orson Welles, Ava Gardner, sőt John Wayne is! Benito Giles vagyok, a szálloda igazgatója. Hölgyem, uram, köszönti önöket a Gran Hotel Bolívar! – hadarta egy szuszra az érezhetően betanult szöveget a jó kedélyű, köpcös férfi, miközben a kezét az összpontosítástól végig előrenyújtva, üdvözlésre tartotta. Merev tartásán csak kibomlott cipőfűzőjének látványa oldott valamennyit. – A legszebb lakosztályt készítettük elő az önök számára. Az utazási iroda tudatta, hogy a mézesheteiket töltik nálunk. Reméljük, mindennel meg lesznek elégedve! De azért majd szenteljenek egy kis időt a városnak is! – tette hozzá bizalmaskodva, egy apró kacsintás kíséretében.

Az igazgató Carla meglepett arcáról tudomást sem véve, berögzült mosollyal folytatta.

– Amennyiben szükségük lesz rá, idegenvezetőt is bérelhetnek, és a szálloda limuzinja, amely idehozta önöket, bármikor a rendelkezésükre áll. A lakosztályhoz szobalány és inas is tartozik, éjjel-nappal állnak szolgálatukra.

– Nagyon köszönjük. Örülünk, hogy itt lehetünk, és értékeljük, hogy mindent megtesznek azért, hogy jól érezzük magunkat.

– Perdón, señor, ¿cómo? – kérdezett vissza az igazgató. Yaakov kicsit hangosabban elismételte.

– Un momento! – tette fel a kezét Benito Giles, majd elszaladt a recepció irányába. Kisvártatva egy szállodai egyenruhás férfival tért vissza, aki Yaakovval másodszor is megismételtette a mondatát. Yaakov értetlenül nézett rá.

– Ó, az igazgató úr nem beszél angolul. Udvariasságból betanult egy köszöntő szöveget, s azt néhány, az illető vendégre vonatkozó mondattal mindig kiegészítem neki, és mire megérkeznek, begyakorolja. Ugyanez van a többiekkel is. A szállodában én vagyok a tolmács.

– Mármint hogy a személyzet egyik tagja sem ért angolul?

– Igen, uram, pontosan ez a helyzet. A kérdésekre azt válaszolják, amit betanultak.

– De ha nem értik a kérdést, hogyan válaszolnak rá?

– Nos, uram, ezek a lehetőségeink. De ne aggódjon, néha megfelel a kérdésnek az adott válasz.

Yaakov megszorította Carla kezét.

– Látod? Mondtam, hogy ez izgalmasnak ígérkezik!

A lépcsőház előterében elhaladtak egy 1920-as Ford modell mellett, de az elhangzottak miatt Yaakov, bár nagyon érdekelte volna, meg sem próbálta a hordároktól megtudni, miért van kiállítva.

A Belvedere lakosztály az első emeleten kapott helyett. Három nagy helyiségből állt, középen a szalon dupla szárnyas ajtókkal nyílt az erkélyre, ahol kerek asztalon gyümölcs, virág és egy behűtött pezsgő állt bekészítve. A ciklámenszínű ülőbútorok kényelmesnek és meglehetősen nagynak tűntek, talán valamikor az ötvenes évek tájékán hozhatták ide valamennyit. A mennyezet közepén tekintélyes méretű kristálycsillár díszelgett, körben a falakon hozzáillő falikarokkal. Jobbra egy koloniál barokk stílusú, kifejezetten férfias hangulatú dolgozószoba nyílt, a sötétzöld selyemtapéta és a kávébarna fabútorok kissé komorrá tették az összhatást. Balra volt a hálószoba, faragott öltözőgarnitúrával, a hozzáillő széles ággyal, türkiz színű kerevettel és ívelt ágyvégekkel. Mindenhol csillogott a parketta, a politúr émelyítő szaga betöltötte a levegőt. Carla a szalon ablakaihoz lépett, és sarkig kitárta valamennyit.

Az alacsony dohányzóasztalt beborították a virágok, köréjük rendezve bonbonok, cukorkák és kozmetikai ajándékok halmaza állt. Mellettük több gratuláló levél, különféle programajánlók hevertek, valamint egy távirat, Carla és Yaakov Litzmannak címezve, felbontatlanul.

Yaakov a hordárokkal az öltözőbe vitette a bőröndöket, elővett a zsebéből egy tízdollárost, és átadta a fiúknak, akik szemmel látható boldogsággal távoztak a lakosztályból. Carla lehuppant a mellette álló fotelbe, és körbenézett.

– Yaakov, nem olyan ez, mintha valami időutazáson lennénk? 2014-et írunk! És a modern kor szele meg sem érintette a helyet! Mintha valami hollywoodi giccs díszleteibe csöppentünk volna, csak éppen a híres színészek helyett a műszakot találtuk benne!

– És a fürdőt még nem is láttad!

– Baj van vele?

– Ne aggódj! Éppen ellenkezőleg. Mintha egy bemutatótermet látnál a harmincas évekből. Káprázatos!

– Szerencsére.

– Tudom, hogy ez a gyengéd. Ezért rögtön be is kukkantottam! – Yaakov a dzsekijét a kanapéra hajította, és Carla mellé telepedett a fotel karfájára. – De ki küldhet nekünk ide táviratot? Megnézed, drágám?

– Igen, aztán egy forró zuhany jót fog tenni, úgy érzem – mondta Carla, és kinyitotta a borítékot. – Azt írja, „Házasságkötésetek alkalmából szeretettel gratulálunk, jókívánságainkat pedig személyesen is tolmácsolni szeretnénk, ezért javasoljuk, hogy találkozzunk csütörtökön, délelőtt tizenegykor a szálloda kávézójában. Liliana és Diego.”

– Nem is tudtam, hogy vannak itt barátaid – szólalt meg Yaakov.

– Én sem – mondta nevetve Carla.

– Jó, de akkor ezek kicsodák? – kérdezte csodálkozó arccal Yaakov, majd kivette Carla kezéből a borítékot, és a feladót böngészgette. – Señora Liliana Rufino és señor Diego Rosales. Kik ezek?

– Fogalmam sincs, drágám. De holnap minden bizonnyal meg fogjuk tudni – válaszolta sokat sejtető mosoly kíséretében Carla, és elindult a fürdőszoba felé.

– Szerintem te biztosan tudod! – kiáltotta utána Yaakov.

– Amit tudok, az az, hogy meghalok egy pohár pezsgőért. Az erkélyen találod, az asztalon! És egyáltalán nem fogom bánni, ha behozod utánam!

CARLA MÁSNAP REGGEL úgy érezte, nem bír kikecmeregni az ágyból. A víz vidám csobogása ébresztette. Yaakov zuhanyozott, frissen ébredt, már kávét is rendelt a dolgozószobai telefonon, miután kikereste a mobilján a fordítóból, hogy mondják spanyolul a kettőt, a kávét, a tejet, meg a cukrot. Carla felült, töltött magának egy nagy csészével, és mohón belekortyolt. Yaakov kilépett a fürdőszobából.

– Jó reggelt, álomszuszék! A hasadra süt a nap! – kiáltotta. Odaviharzott az ágyhoz, ledobta magáról a törölközőt, szorosan Carla mellé bújt, és átölelte. – Jó reggelt, jó reggelt – ismételgette, miközben többször a nyakába csókolt.

– Jó reggelt – mondta lágyan Carla. – Nem sokat aludtunk. Telhetetlen voltál!

– A nászutunkon vagyunk, drágám! Ti intéztétek, hogy így legyen!

– De csak papíron!

– Jó, hát akkor majd ezt mondjuk meg neki is!

Carla kérdőn Yaakovra nézett. Yaakov röhögve megemelte a paplant és a lába közé mutatott.

– Te jó ég! – nevetett fel Carla. – Mondom, hogy telhetetlen vagy!

– Magadnak köszönheted – suttogta Yaakov, majd kivette a csészét Carla kezéből, fölé hajolt, gyengéden végigsimított a testén, és szorosabbra vonta az ölelését.

A reggelihez a kék szalonban terítettek. Szelídgesztenyefából készült lépcsősor vezetett a csillogó, pekándió intarziás parkettával borított terembe. A helyiség nagyvonalúságát emelték a középre állított szögletes oszlopok, melyek a kék különféle árnyalataiban pompáztak. Vakítottak a ropogósra vasalt hófehér damasztok, csillogtak a kisuvickolt evőeszközök a középen függő, elmaradhatatlan és óriási kristálycsillár ezernyi izzójának a fényében. Kétoldalt roskadásig megpakolt, hosszú asztalok várták az éhes vendégeket.

Yaakov sülteket, tojást, kenyeret és palacsintát tömött magába, úgy habzsolt, mint aki még soha életében nem evett. Carla gyümölcsöt és joghurtot választott egy kis kukoricapehellyel.

– Te nem vagy éhes? – kérdezte Yaakov.

– De!

– Akkor miért nem eszel valami rendes ételt?

– Ez nem rendes?

– Hát nem. A rendes étel az, amitől jóllakik az ember.

Carla nevetett. Nagyon szerette Yaakov közvetlen egyszerűségét és őszinteségét. Ha vele volt, mindig úgy érezte, ő az, aki túlbonyolítja a helyzeteket. Yaakov azt vallotta, hogy az életben kizárólag igenek és nemek léteznek. A többi, hogy majd meglátjuk, meg esetleg, meg talán, csak kábítás. Vagy egyszerűen gyávaság. Neki nem létezett királykék, szilvakék vagy levendulakék, ahogy napsárga, citromsárga meg vaníliasárga sem. Neki a kék az kék volt, a sárga meg sárga. Annyit még legfeljebb hajlandó volt hozzátenni, hogy világos vagy sötét. De azt is csak hosszas unszolásra.

– Mindjárt tizenegy óra – jelentette ki Carla. – Legjobb lesz, ha lassan átmegyünk a kávézóba – tette hozzá, majd levette a szék támlájáról a kosztümkabátját és a vállára terítette. A mustárszínű, puha tweed kiemelte a haja ragyogását.

– Gyönyörű vagy! – suttogta Yaakov.

– Köszönöm – válaszolta halkan Carla. – Gyere! Indulnunk kell.

– Jól van. Lássuk, ki a titokzatos señora Rufino és señor Rosales! Bár – nézett tüzes szemekkel Yaakov Carla nyitott blúzára –, az igazat megvallva, valami másra inkább kíváncsi lennék...

– Yaakov!

– Tudom, tudom. Előbb a munka.

A kávézó zsúfolásig megtelt. A pultnál kisebb tömeg alakult ki, az asztaloknál kevesebben ültek. A Bolívar lassú pörkölésű kávéja híresen különleges volt, a környező irodákból sokan jártak át a délelőtti szünetükben. Elöl két férfi, mellettük egy idős nő egy fiatalabb lánnyal, hátrébb pedig egy háromgyerekes család foglalt helyet a picinyke asztaloknál. Az utcafronttól kicsit beljebb középkorú pár ült. A nő ibolyaszínű flanelruhát viselt rövid buklékabátkával, a feltűnően sovány férfi világosszürke öltönyt nyakkendővel, a kezében újságokat szorongatott, kalapja pedig a mellette lévő széken hevert. Amikor Carla és Yaakov belépett, a férfi felpattant és széles mosollyal tartott feléjük.

– Nahát! Mennyire örülök, hogy szerencsésen megérkeztek! Ennyi év után viszontlátni önöket! Igazi boldogság!

Carla vette a lapot.

– Semmit sem változott, Diego! Hogyan csinálja?

Yaakov hunyorogva hol Carlára, hogy a férfire nézett. Carla hozzáhajolt.

– Örülj! – szólította fel.

– Nagyon örülök – mondta gyorsan Yaakov, és hatalmas tenyerével meglapogatta a férfi vállát.

– Liliana! De jó, hogy újra látlak! – indult Carla kitárt karral a nő felé. – Hogy vannak a papagájok?

– Remekül! Új madárházat építettünk nekik, a réginél sokkal-sokkal nagyobbat, elképesztően tágas röptetővel. Egyszerűen imádják!

– Rendeljük meg a kávénkat! – szólalt meg a férfi. – Megvártuk vele önöket, aztán a szálloda kocsijával elmehetnénk a városba. A Plaza Mayorra, megnézzük a katedrálist, meg az elnöki palotát. Yaakov, kérem, megrendelné a szálloda autóját a recepción?

– Természetesen – felelte Yaakov, és Carlára nézett. Carla biztató mosollyal felelt az el sem hangzott kérdésre.

Amikor Yaakov visszatért és újból leült az asztalhoz, arra gondolt, valamit nyilvánvalóan elmulasztott. Mert az nem lehet, hogy ennyire nem ért semmit az egészből...

A tegnapi viharnak szinte nyomát sem lehetett már látni, a nap lágy sugarai felszárították a köveket. A kocsi nem messze állt meg a főtértől, a sofőrnek Diego Rosales meghagyta, hogy várakozzék. Tájékoztatta, hogy megnézik a katedrálist, s utána részt vesznek egy bejáráson az elnöki palotában, és hogy mindez legalább két órát vesz majd igénybe.

– A régi barátok megérdemlik, hogy emlékezetes legyen a szabadságuk, nem igaz? – mondta mosolyogva, majd benyúlt a zsebébe, kivett ötven új solt és a férfi markába nyomta.

– Itt leszek, uram! – vágta rá szolgálatkészen a sofőr.

Kényelmes léptekkel sétáltak át az úton, és amikor az épület takarásába kerültek, Diego határozott hangon szólalt meg.

– Gyerünk! Sietnünk kell! Két óránk van!

Gyorsítottak, megkerülték a templomot, és egy ott várakozó fekete diplomatakocsiba ültek be. A sofőr járó motorral várta őket, ahogy az ajtók becsapódtak, gázt adott. Észak felé tartottak, és csakhamar elhagyták a várost. Las Flores elárvult buszpályaudvara mögött egy helyi rendszámú, idősebb autóba szálltak át. A diplomataautó villámgyorsan távozott a helyszínről. Elhagyott, porlepte utakon haladtak az óceánnal párhuzamosan húzódó hegyek irányába. Hamarosan egy vakolatlan ház garázsbejárójára hajtottak fel. Diego kivette a belső zsebéből a távirányítót, és felnyitotta a kaput. Yaakov tágra nyílt szemmel követte az eseményeket. Carla biccentett felé, hogy nyugalom, később mindent elmagyaráz. Amikor lecsukódott mögöttük a garázsajtó, Diego egy másik távirányítót vett a kezébe, beütötte a kódot, és a velük szemben lévő, kőtéglafal-mintázatúra festett, széles ajtó felemelkedett. Átgurultak alatta, majd megálltak és megvárták, míg a belső kapu is bezárul. Diego felkapcsolta a kocsi fényszóróit, és behajtottak az előttük sötétlő alagútba. Néhány perc múlva, egy éles kanyar után, az autó egy páncélajtó előtt állt meg.

Amikor beléptek a föld alatti helyiségbe, Liliana megszólalt.

– A hely eredetileg a bányászati hatósághoz tartozott. Azután, hogy a sújtólég a hegy túloldalán beszakította a tárna falait, felhagytak a kitermeléssel. Kicsit alakítottunk rajta, és kapott egy új bejáratot. Anna Wexler vagyok, az izraeli titkosszolgálat ezredese. Üdvözlöm, Lewinson főhadnagy. És önt is, Litzman hadnagy. Örülök, hogy itt vannak. Az édesapjától, Lewinson tábornoktól minden szükséges adatot megkaptunk Brian Scottról. Tudjuk, hogy a bűntársa, bizonyos Andy Benson-Collins is vele van. Azonban pillanatnyilag nem ismerjük a tartózkodási helyüket. Az első lépés az lenne, hogy ezt felderítsük.

– A munkatársaink felvették a kapcsolatot a Cartagenában állomásozó ügynökeinkkel. Átkozottul nehéz terep! A bűnözők dúskálnak a pénzben. A kezükben a világ kábítószer-kereskedelmének a döntő része, ezzel természetesen a befolyásuk is óriási. Ó, bocsánatot kérek! Még be sem mutatkoztam! Barukh Brodsky ezredes vagyok, a kábítószer-ellenes osztály parancsnoka. Nos, a helyzet Dél-Amerikában igencsak kiélezett. Rengeteg a beépített emberük, sokszor olyan helyeken is, amikről nem is sejtenénk. Ezért indokolt az óvatosság és a nagyfokú körültekintés. Sehol nem beszélhetünk nyíltan, még suttogva sem. Abban sem bízhatunk, hogy nem értik, ami elhangzik. Legtöbbször csak tettetik. Az információkért a bűnbandák összekötői busás jutalmakat fizetnek, így könnyen megy a beszervezés. Errefelé mindenhol nagy a szegénység.

Yaakov Carlára nézett. Carla kiolvasta a tekintetéből, hogy Yaakov végre átlátta a helyzetet.

– Néhány meg nem erősített információ szerint – vette át a szót ismét Wexler ezredes – az érkezésük után azonnal továbbrepültek Kolumbiába. De lehet, hogy ez csak félretájékoztatás. Az azonban bizonyos, hogy Brian Scott szilárdan beépült a cartagenai szervezetbe, ugyanis a legmagasabb körök pártfogolják. Sikerült megtudnunk, hogy a Tel-Avivból való menekülését is onnan szervezték meg és hajtották végre.

– Alapos munkát végeztek. Az őröket likvidálták, a behatolás kóddal történt – vetette közbe Carla. – A gépük vagy egy tucat leszállási engedéllyel rendelkezett, végig próbáltuk a radaron szemmel tartani, hogy véglegesíteni tudjuk az úti célját.

– Eddig minden, a felderítésükre irányuló erőfeszítésünk zsákutcába vezetett – ismerte el szomorú hangon Anna Wexler. – Úgy tűnik, egyszerűen nyomuk veszett.

Yaakov vett egy nagy levegőt. A többiek ránéztek.

– Mondd! Ne tartsd magadban! – szólt rá Carla.

– Én nemrégen kerültem a titkosszolgálat állományába, jószerivel semmit sem tudok még. Sem erről az ügyről, sem másról.

– Igen, tisztában vagyunk a státuszával, Litzman hadnagy – vágott közbe Brodsky ezredes.

– Szóval, csak az jutott az eszembe, hogy amikor valamit nem találtam otthon, anyám mindig azt mondta, hogy valószínűleg azért, mert a szemem előtt van.

Egy pillanatig teljes csend lett a helyiségben. Aztán az ezredes felnevetett. Yaakov kezdte magát kínosan érezni.

– Elnézést, nem szerettem volna butaságokat beszélni.

– Éppen ellenkezőleg, hadnagy úr! – szólt közbe mosolyogva Anna Wexler. – Legtöbbször, ha megbotlunk az igazságban, ahelyett hogy lenéznénk, miben is estünk majdnem orra, a horizontot fürkészve sietve továbbmegyünk, miközben különféle elméleteket gyártunk a magunk igazolására. Jó tippet adott! Holnap fel is veszem a kapcsolatot Omar Torres tábornokkal, a perui elhárítástól. Neki lesz ráhatása Ignacio Ortega főfelügyelőre és a limai rendőrségre.

Carla szíve hevesen dobogott. Szerette Yaakov tiszta gondolkodását. Hogy nem bonyolítja agyon az ügyeket. Valóban csak igenek és nemek léteznek a számára. És igaza van. Mert a kifogás legtöbbször csak időhúzás, a végén pedig tévút az eredménye.

– Térjünk is a tárgyra, mert fogy az időnk. Kövessenek! – szólította fel a társaságot Brodsky ezredes.

A szomszédos helyiség fotocellás ajtaja kinyílt. Az asztalon műszerek és fegyverek vártak rájuk összekészítve.

– Nos, először is a két fedett telefon. Ami valójában nem is telefon. Az egyes gomb én vagyok, a kettes Wexler ezredes. Tudniuk kell, a lefedettség nem tökéletes az országban. Ez gyakran hátráltat minket. Ebben a tasakban lehallgatók vannak – mutatott egy fekete bársonyzacskóra. – A telefonjuk veszi az adását, és rögzíti, valamint automatikusan továbbítja nekünk a fájlokat. Így biztosan eljut valamelyikünkhöz. Azokban a dobozokban éjjel is látó kamerák vannak, a szükséges fényelemes akkumulátorokkal és transzformátorokkal, az adásuk tömörített fájlként érkezik szintén a telefonokra, de egy központi szerverre is. Az élettartamuk végtelen. A dekódolást egy speciális egységünk végzi, tehát még ha elfogják is az adást, nem látnak belőle semmit. Végül ebben a kis fedeles tartóban találják a jeladókat. Ezeket a repülőterek ellenőrző berendezései sem tudják kiszűrni. A fegyvereket szigorúan csak életveszély esetén használhatják, de ha ez megtörténne, legyenek készen arra, hogy három órán belül evakuálnunk kell magukat az országból. Van kérdés?

Carla és Yaakov intettek, hogy nincsen.

– Akkor csomagoljunk! És azért adok még egy kiadványt. A katedrálisról és az elnöki palotáról.

Anna Wexler egy vászontáskát vett elő az asztal alól, ráfestve Lima nevezetességeivel. Kifordította, és a preparált belső zsebekbe elkezdte belehelyezni az átadásra felsorakoztatott tárgyakat. Carla kissé elcsodálkozva nézte.

– Végül is, ha az ember turistáskodik, szuvenírek nélkül nem térhet haza, ahhoz meg kell egy szatyor, nem igaz? – élcelődött Yaakov.

Barukh Brodsky ráemelte a tekintetét.

– Kedvelem a stílusát. Meg a gondolkodását – mondta. – Maga egyre jobban tetszik nekem!

A szálloda sofőrje ugyanott állt az autójával, ahol hagyták. Amikor meglátta az utasait, kipattant és kinyitogatta az ajtókat.

– Szabad kérdeznem, hogy érezték magukat? – szólalt meg bátortalanul néhány perc múlva.

– Ó, csodás élmény volt! – kiáltott fel Carla. – Igazán nagyszerű, hogy megismerhetjük az országukat. Évezredes kultúrák nyomában járni kivételes érzéssel tölti el az embert. Őszintén szólva el vagyunk ragadtatva!

Liliana lelkesen fordította, ahogy Carla elmesélte mindazt, amit a katedrálisról meg az elnöki palotáról a Diegótól kapott könyvben útközben már megnézett.

Tel-Aviv, Izrael

A HATALMAS, TENGERRE NÉZŐ ablakokon simogatóan áradt be az október végi napfény. Zarah ma is korán kelt. Nem a délelőtti vendégség miatt, bár izgatottan várta, hogy újból találkozzanak. Dina Lewinson és Louisa, a legjobb barátnője ígérték magukat egy kis csevegésre.

Napok óta nem aludt jól, ami azelőtt egyáltalán nem volt jellemző rá. Az éjszakái folyamán nem kínozták rossz álmok, és nem is emlékezett ilyesmire ébredés után. Nem félt és nem is szorongott. Aztán ma, készülődés közben jött rá, mi az, ami mégis rányomja a bélyegét a nappalokra és az éjszakákra. A baljós előérzete.

Carla pár nappal ezelőtt utazott Peruba, hogy kiderítse az igazságot. Azt, hogy Andy bűnös vagy áldozat. És ha utóbbi, akkor minek az áldozata. Mehetett volna helyette más is, és az apja ellenezte is, hogy ő vegyen részt a küldetésben, de ő ragaszkodott hozzá. Azt mondta, hogy a testvéréről van szó, és kötelessége megvédeni. Még akkor is, ha eddig sosem találkoztak, mert legbelül, mélyen és megmagyarázhatatlanul, hisz az ártatlanságában. Azóta Zarah, Joel Lewinsontól, mindössze annyit tudott róla, hogy Yaakovval szerencsésen megérkeztek Limába. További részleteket nem. Zarah egyszerűen képtelen volt fékezni az aggodalmát. Bízott benne, hogy Dina és Louisa segítenek feloldani a Carla elutazása óta benne tomboló feszültséget.

Megszólalt a csengő. Zarah az órára nézett és elindult az ajtó felé.

– A sütemények, asszonyom! – mondta a küszöbön kifulladva a kézbesítőfiú.

– Nem működnek a liftek? Mennyit fizetek?

– De, csak véletlenül a tizenkettediket nyomtam meg a huszonkettedik helyett, s mire visszaértem, már elment. Aztán gondoltam, nem hívok újat, inkább felszaladok. Huszonnégy sékel lesz – hadarta, és még mindig erősen lihegett. – Meg apám tízre ígérte magának a csomagot. És nem szerettem volna elkésni.

Zarah kivett a tárcájából harminc sékelt és a fiú felé nyújtotta.

– Tessék. A többit tartsd meg.

– Nem, köszönöm, nem fogadhatunk el borravalót.

– Értem. Akkor viszont gyere be, és adok neked egy nagy pohár friss narancslevet. Most készítettem.

– Hú, az tényleg jól esne. De nem szeretném ezzel feltartani, és sietnem is kell, rengeteg a kiszállítanivalónk.

– Na, amíg ezt elmondtad, látod, már ki is tölthettem volna. Gyere!

A fiú egy hajtásra megitta a pohár dzsúszt és elviharzott. Zarah csak állt a nyitott ajtóban, és sokáig mosolygott utána.

Tálcára rakta a mogyorós kockákat meg az illatos vajas süteményeket, és bekészítette a finomságokat a nappaliba. Bekapcsolta a kávéfőzőt, és tejet töltött a habosítóba. Megállt az ablaknál és a gondolataiba mélyedt. Remélte, hogy a sors ezúttal kegyes lesz hozzá. Hogy az unokái – akikre egész életében vágyott – nem csupán illékony délibábkánt tűnnek fel az életében. Hát nem volt elég? Nem szenvedett eleget? Nem bűnhődött egy életen át tartó boldogtalansággal mindazért, amit elkövetett? Igaz, hogy az életben nincs egyenlőség, és nincs igazság sem. Az örökkévaló a megmondhatója, ki miért emeltetik fel vagy sújtatik le. De az azért mégsem lenne rendjén, ha ez utóbbi történne vele. Sokszor rossz, hogy nem tudhatjuk, mi vár ránk, és azt kívánjuk, bárcsak ismerhetnénk a jövőt. De ez ostobaság! Ha mindent tudnánk, egyszerűen elviselhetetlen lenne az élet. Nem tehetünk semmit, jön, aminek jönnie kell.

– Milyen különös dolog a végzet! – mondta maga elé. – Mert akkor is beteljesíti a küldetését, ha az áldozata mit sem sejt a létezéséről.

Elrévedéséből a fali telefon berregése zökkentette ki. A recepciós volt az. Dina és Louisa megérkezett.

– Ha öt percen belül nem jutok egy kávéhoz, elvesztem! – közölte Louisa köszönés helyett az előszobában.

– Csatlakozom! – vágta rá Dina nevetve.

– Már hozom is! Addig menjetek be! Louisa, ismered a járást!

– Nahát! Milyen szép itt minden – sóhajtott fel Dina, amint körbenézett a nappaliban. – Megismerve Zarah-t, az igazat megvallva, nem is számítottam másra. A színek! És ezek a bútorok! Egyszerűen pazar az egész!

Zarah kezében a tálcával belépett.

– Tényleg ennyire el vagy ragadtatva? Persze, az igazat megvallva, ez olyan nagyon nem lepett meg, mert én is szépnek találom. És Carlának is nagyon tetszett!

– Jaj, ne is mondd! Amióta a lányunk elutazott, se éjjelem, se nappalom. Úgy érzem, belepusztulok az aggódásba.

Zarah hosszan Dinára nézett. Mindkettőjük szeme megtelt könnyel.

– Lányok, ezzel nem segítetek! Sem magatokon, sem rajta. Minden rendben lesz! – szólalt meg Louisa, aztán melléjük lépett, és biztatóan átfogta a vállukat.

– Bárcsak igazad lenne! – felelte Zarah.

– Igazam van! És tudjuk, hogy minden rendben lesz! – ismételte Louisa.

– Kedves, hogy ezt mondod – tette hozzá Dina –, de sajnos nem tudhatjuk.

– Az apja minden lépését figyeli. És Yaakov is vele van – folytatta Louisa.

– Szeretném hinni, hogy mindez okot ad a reményre – fűzte hozzá Dina.

– Gyűlölöm a reményt! Egész életemben csak abban volt részem. Rájöttem, mennyire ostoba dolog remélni! A dédelgetett remény édesgyermekét ugyanis csalódásnak hívják!

– Tudjátok, teljesen összetörtem, mikor kiderült, hogy az apja foglalkozását választja. Joellel az életünk maga volt a bizonytalanság. Bár ahogy teltek az évek, meg kellett tanulnom elviselni a félelmet. De hozzászokni képtelen voltam. Végig abban bíztam, hogy a lányom egy másik pálya felé fordul. Az az igazság, hogy nem pont erről álmodtam.

– Nos, Dina, a valósággal rendszerint az a baj, hogy az álmok útjában áll. És Joel? Ő mit mond? Vannak újabb hírek? – kérdezte Zarah, miközben Dina rezdüléseit fürkészte.

– Joel! Nem mond semmit! Azt hiszi, előttem letagadhatja! Higgadtságot erőltet magára. Hiába tanulta meg az önuralmat, amivel, ha kell, az egész világot képes félrevezetni! De előlem nem tudja elrejteni a valódi érzéseit. Látom, hogy majdnem megbolondul az idegességtől! Azt állítja, hogy Carla nincs igazán veszélyben. Na, én meg ebből az igazánból tudom pontosan, hogy komoly veszélyben van. Ó, miért is engedtem el!

– De hiszen még nem is történt semmi! Kérlek, hagyjátok ezt abba! Nem lesz semmi baj!

– Ezt mondani önáltatás, Louisa.

– Dina! Szerintem ne kísértsük a sorsot. Tudom, nekem nincs gyermekem. De én is érző lélek vagyok. És megtanultam, hogy a rettegés egyenes úton visz a baj felé.

– Az mindegy, hogy van-e gyermeked, vagy nincsen.

– Lehet, hogy igazad van. De ha már itt tartunk. Tartozom neked egy bocsánatkéréssel.

– Nekem? Ugyan miért?

– Mert rászedtelek. Becsaptalak, hogy megtudhassam Carlával kapcsolatban az igazat.

– Amikor azt akartad kideríteni, hogy örökbe fogadtuk-e?

– Igen.

– Ó, drágám, ne hidd egy percig sem, hogy a titkolózás nem emésztett minket. Szívünk szerint mindketten, Joel is és én is, már kiskorában elmondtuk volna neki az igazat, mert biztosak voltunk benne, hogy ez semmin nem változtatna. De az örökbefogadás nem csupán egy jogi eljárás volt a mi esetünkben, hanem annál jóval messzebbre vezettek a szálak.

– Tudom.

– Nos, akkor azt is tudnod kell, hogy nem választhattunk mást. Hallgatnunk kellett. Amikor Zarah az életünkben megjelent, Joel heteken át kínlódott, többször elmondta, hogy a nagyanyjának joga van az unokájához. Bántotta, és azóta többször mélyen megbánta, hogy akkor olyan ellenségesen viselkedett. Mert úgy gondolta, hogy mi sem lehetne annál természetesebb, mint hogy együtt örüljünk mindnyájunk boldogságának. De van, amit az embernek nem áll módjában megcselekedni. És gyakorta ez a velünk történő tragédiák kezdőpontja. Hogy azt feltételezzük, valamit nem áll módunkban megtenni.

– Csak az számít, hogy a végén jóra fordultak a dolgok – mondta Louisa.

– Igazad van. Ami történt, megtörtént.

– Nem szabad azon töprengeni, hogy mi alakulhat rosszul. Csak arra gondoljatok, ami jól történhet! – tette hozzá Louisa.

– Azt hiszem, igazad van. Ne haragudj, ha talán kicsit erősen fogalmaztam az imént, amikor azt mondtam, vakon bízni valamiben önáltatás. De úgy vélem, az önáltatás mögött mindig valamiféle gyávaság húzódik meg. A gyávaság pedig behódolás a félelmeinknek. Hogy nem merünk időben szembenézni az esetleges következményekkel.

– De miért akartok előre szembenézni velük? Attól könnyebb lesz?

– Nem hinném. De utólag már nem lehet a helyzettel szembenézni – vette át a szót Zarah. – Az élet egyik velejárója, hogy csak visszafelé tudjuk megérteni, de csak előrefelé tudjuk élni.

– És Andy? Valóban Carla elveszett testvére volna? – kérdezte Dina.

– Igen. Én azt mondom, hogy minden kétséget kizáróan. De sajnos róla szinte semmit sem tudunk – válaszolta Zarah.

– No, én pedig azt mondom, hogy meglátjátok, akkor is nekem lesz igazam.

– Amennyiben?

– Mindketten itt lesznek nemsokára velünk. Carla kimenti a szorult helyzetéből Andyt, hazahozza, és akkor vele kapcsolatban is megnyugtatóan tisztázódhatnak a dolgok.

– Bárcsak a próféta szólna belőled! És ha tévedsz, Louisa?

– Nem tévedek.

– Miért vagy ebben ennyire biztos? – incselkedett vele Dina.

– Mert egészen egyszerűen nem szoktam!

– Hát nem kívánom magunknak, és megtudni sem szeretném, de a kisördög mégis azt mondatja most velem, hogy bizony nagyon kíváncsi lennék arra, mivel állnál elő, ha mégis kiderülne, hogy nem lett igazad!

– Fogalmam sincs, mivel állnék elő!

– Szóval nem tudod?

– Honnan tudhatnám? Soha nem volt alkalmam ilyesmit gyakorolni.

– Mert? Mindig igazad volt?

– Édesem, kivétel nélkül. És ha mégsem lett volna, akkor gyorsan nekifogtam, és úgy alakítottam, hogy igazam legyen. Na, és akkor most mindenki megnyugodhat! Itt vagyunk hárman. Végiggondoltátok? Van még a földön három olyan barátnő, akik ennyi mindenen mentek keresztül? Akiknek ennyi izgalom, reménytelenség és keserűség jutott osztályrészül? És? Túléltük! Itt vagyunk, és élünk! Jól vagyunk! Mert elhatároztuk. Ismertek még olyanokat, akik ennyire erősek, mint mi? Na látjátok, én így nézek szembe a várható következményekkel. A baj engem ne fenyegessen, mert fogalma sincs, hogy ki vagyok! És pont ezért aztán titeket se! Mert én nem fogom annyiban hagyni!

Zarah felpattant, és forrón magához szorította a barátnőjét.

– Köszönöm, Louisa. Mindig lelket öntesz belém.

– Lányok! Gondolkodjatok! Nincs értelme magunkat olyan dolgokkal mérgezni, amik még meg sem történtek, és ha megtörténnének is, nagy valószínűséggel nem úgy fognak megtörténni, ahogy elképzeltük. Zárjuk is le ezt a témát – mondta Louisa, és elvett a tálcáról egy szelet mogyorós kockát. – Zarah, meg sem dicsérted az új kabátomat!

– Mert nem is láttam! – mondta Zarah.

– Pedig abban jöttem!

– De amint beléptél, ledobtad a székre, és követelted a kávédat! – közölte. – Na gyerünk, mutasd!

Louisa kifutott érte, majd büszkén tartotta a karjaiban a puha, teveszőr kabátot.

– Hú, mesés színe van! És nagyon jól megy hozzád! Bújj csak bele! Hadd lássam a fazonját!

Louisa beleszuszakolta magát a kabátba. Kicsit igazgatta, aztán büszke fejtartással megállt a barátnője előtt.

– Nem kicsi ez rád?

– Nem! – jelentette ki határozottan.

– De hát össze se tudod gombolni!

– Na és? A színe szép! Meg az anyaga.

– Az igaz, de ez mégis csak egy télikabát!

– Tel-Avivban soha sincs igazán hideg.

– Ja, és csak itt fogod viselni? De tényleg, miért nem vettél egy számmal nagyobbat?

– Túl kövérnek láttam magam benne. Nem volt csinos.

– De Louisa, így sem lettél kevésbé kövér! Ráadásul a formája sem látszik! – tette hozzá Dina.

– Undokok vagytok. Lehet, hogy nem látszik. Vagyis: még nem látszik!

– Mert? Később fog?

– Igen. Ugyanis egy híres francia divattervező azt mondta, hogy mindig egy számmal kisebb ruhát kell vennünk.

– Miért?

– Mert az inspirál – felelte Louisa, majd kibújt a kabátjából, és vett a tálcáról még egy mogyorós kockát.

Lima, Peru

A LESZÁLLÓ SÖTÉTSÉG hideg párával ülte meg a környező hegyeket. Mély árkokat mosott a puha talajba a néhány nappal ezelőtti hatalmas vihar. Letört faágak és földre lapuló cserjék tanúskodtak a természet kíméletlen erejéről.

Az elhagyott katonai tábor barakkjaira súlyos csend telepedett. A madarak elhallgattak, a bogarak zümmögése erőtlenül visszhangzott a homályban.

– Fázom. Második napja nem is ettünk. Jó lenne tudni, meddig tart ez még.

– Már nem kell sokáig várni.

– Tudod, vagy csak reméled?

– Tudom is, és remélem is. Nem fognak minket itt hagyni. Ez tuti. De nem volt más választásunk!

– Most már nem. De korábban lehetett volna.

– Andy! Kérlek, ne kezdd ezt el újra!

– Nem, nem kezdem újra. Folytatom. Mert még mindig nem tudom a teljes igazságot!

– Nincs olyan, hogy teljes igazság!

– De van. És jogom van hozzá. Azért vagyok itt, mert egészen mást hittem. Mást gondoltam.

– És azért én lennék a hibás? Mert te mást gondoltál?

– Azért nem. De azért igen, hogy hagytad, hogy másképp lássam a dolgokat. Meggyőződésem volt, hogy akaratodon kívül sodródtál bele ebbe az ügybe. De most azt érzem, hogy ez nem volt így. Brian! Mi ez az egész? Mi történik körülöttünk?

– Te is tudod.

– Hát épp ez az! Hogy nem tudom! Amit tudok, az az, hogy Rómában gyakorlatilag faképnél hagytál. És ott elvesztettem a fonalat.

– Ez nem így történt!

– Nem?

– Nem! És nem nevezném faképnél hagyásnak.

– Hanem? Minek neveznéd azt, hogy a kiállítás megnyitójának az estéjén, a vacsoránk után előálltál azzal, hogy Amerikába utazol másnap?

– Az nem akkor volt. Hanem később.

– Nincs jelentősége. De annak viszont van, hogy annak ellenére, hogy megbeszéltük, hogyan rendezzük az adósságaidat, közös erővel, a jövőnkért, kettőnkért, a szerelmünkért, te a hátam mögött jelentkeztél egy újabb... hogy is mondjam... akcióra?

– Üzletre.

– Üzletre. Bravó! Hát, hívjuk akkor így! Kivittelek a repülőtérre. Emlékszel? Istenem! Mennyire bíztam benne, hogy meggondolod magad, még ott, az utolsó pillanatban. A csókod ezt mondta nekem.

– Jól érezted. Nem sok híja volt.

– Utána hetekig semmi! Se egy üzenet, se egy telefon, semmi!

– Mert nem lettem volna képes beszélni veled.

– Azt hittem, Amerikában vagy! Majd apámtól tudtam meg, hogy valahogyan mégis eljutottál Ciprusra, és ott, szökés közben letartóztattak, és elvittek Izraelbe. De miért? Végül onnan jelentkeztél, és írtál, amit persze máig sem tudok, hogy hogyan volt a börtönből lehetőséged rá, és könyörögtél, hogy tartsak veled, mert velem akarsz élni, csak onnan jöjjünk el. Feladtam mindent és jöttem! Gondolkodás nélkül! Mert azt hittem, ártatlan vagy! Vagy legalábbis majdnem. Az ugyan szöget ütött a fejembe, hogy a botrányok centire azon az úton járnak, amerre a képeim a kiállításokra, és megvallom, nehezen altattam el magamban a gyanút, hogy a kettőnek lehet valami köze egymáshoz, de fogalmam sem volt, hogy mi, és akkor aztán végképp, amikor a fél kiállítási anyag útközben eltűnt, majd hirtelen meglett, miközben engem is kihallgatott az izraeli rendőrség, de végül meggyőztem magam, hogy ez csak a véletlenek összjátéka lehet. Nem is tudom, mit hittem, és mindez így, utólag összefoglalva elég ostobán hangzik. De talán magyarázat, hogy szerelmes voltam beléd.

– Már nem vagy?

– Bárcsak ne lennék! Aztán majdnem elájultam, amikor gyakorlatilag a bőröd nélkül láttalak viszont. Úristen! Mi történt? Mit követhettél el? Ki tette ezt veled? Majd felrángattál egy magánrepülőre, átkötöztem a sebeidet, miközben végig arra gondoltam, hogy ilyen látványt még elképzelni sem tudnék sohasem, és most itt vagyunk a prérin, a senki földjén, az egy szál ruhámban és a lakkcipőmben, és hiába faggatóztam az úton, azt mondtad, majd később elmondod! De nem mondtál el semmit! Nem lenne itt az ideje, hogy nekem, a szerelmednek, aki feladva az egész életét, vakon követett, elmondd végre, mégis mi a franc ez az egész, és mégis mire számíthatunk? Hogy egy börtönben fogunk megrohadni, valamiért, amit nem is tudok, hogy mi, vagy itt helyben lőnek agyon bennünket, ha megtalálnak? És milyen horderejű ügy ez, ami miatt így kell bujkálni, rejtőzködni és elviselni, hogy veszélyben az életünk? Továbbra is azt állítod, hogy nem lenne jogom mindezek után a teljes igazsághoz?

– Nem. Nem állítom. Igazad van.

– Tudom, hogy igazam van! És? Akkor? Előállsz végre a farbával?

– A mivel?

– Jaj, Brian! A meséddel! Pontosabban az igazi történeteddel!

– Tudom, hogy megérdemelnéd. De átkozottul nehéz erről beszélnem.

– Pedig jó lenne. Az őszinteség mindennek az alapja. És ha ez az alap csúszkál, reped és inog, semmi értelme építkezni akarni rá. Már ha akarunk.

– Persze, hogy akarunk!

– Akkor meg kell tenned. Különben hiába fáradok a folyamatos aládúcolással, egy kevésbé szép napon úgyis összedől az egész tákolmány.

– Jó. Rendben van. Minden bűnöm az, hogy vinni akartam valamire. Azt akartam, hogy sikeres legyek. Mint... – elhallgatott.

– Mint én?

– Igen.

– Jó. De emellett azért biztosan van még más is.

– Van. Hogy boldog akartam lenni.

– Úgy érzem, még mindig nem érted, mit várok tőled. De rendben van, ha így akarod, akkor induljunk ki ebből. Tudod, Brian, én úgy gondolom, hogy minden lehetőséged megvolt. Mert az igazán fontos és nagyszerű dolgok akkor kezdődnek el az életedben, ha a boldogságot választod a siker helyett. És akkor érnek véget, amikor eladod érte.

– De tudod, hogy mennyire utálok arról beszélni, hogy szeretlek. És hogy senkit nem szerettem még annyira, mint téged.

– Nos, ami azt illeti, elég furcsa módját választottad, hogy mindezt kifejezd.

– Na. Hát ez az! Minden szavamat kiforgatod! Jössz itt folyton a művelt beszédeddel.

– Nem jövök semmivel. Pusztán az igazságot szeretném hallani. Mégpedig most.

– Jó. Hát akkor legyen. Csak legalább egy kurva cigim volna!

– Úgysem gyújthatnál rá. Látszana a sötétben a parázs fénye.

– Hát, azért el tudnám úgy szívni. Különben is bent vagyunk a barakkban.

– Fogj hozzá. Hamarabb túlesel rajta.

– Műkincsbe fektettem a pénzt.

– Kinek a pénzét?

– Akik adták.

– De kik adták?

– Kereskedők.

– Illegális műkincs-kereskedők?

– Azok.

– Mennyit?

– Sokat. Nagyon sokat.

– És?

– Megvettem belőle, amit kellett. Jött a drót, honnan, mit.

– Miket?

– Festményt, ékszereket. Ritkaságokat. Nem tudom. Te vagy a műtörténész.

– Ahogy elnézem a helyzetemet, lehet, hogy már csak voltam. És aztán? Mi lett velük?

– Ciprusra kellett szállítani.

– Honnan?

– Amerikából.

– Egyenesen?

– Nem. Átrakodtunk Rómában.

– Értem. És ennek a szállítmánynak volt valami köze az én képeim szállításához?

Brian hallgatott.

– Szóval volt. Azaz felhasználtál.

– Nem téged! Csak tudtam, hogy mikor hova megy a kiállítás anyaga.

– Rendben. Mondjuk akkor ezt így. Sejtettem. Ahogy azt is, hogy ha mindez napvilágra kerül, akkor tényleg csak voltam műtörténész. Igazán előkelő történet! A British Museum kurátora nyakig ül egy műkincscsempész banda bűnügyeiben. Köszönöm! Lovagias és nemes cselekedet volt a részedről.

– Most hiába gúnyolódsz!

– Ó, eszem ágában sincs! Ma este nem vagyok nagyon vicces kedvemben. És? Tovább?

– Tudod a folytatást.

– Már megbocsáss, de honnan tudnám?

– Larnacában elrabolták a cuccot.

– A cuccot?

– Igen. Valaki leadta a fülest. Mire odaértem, bottal üthettük a rakomány nyomát.

– Ez akkor volt, amikor az én képeim is eltűntek?

– Igen. Azokat is elvitték.

– Aha. Akkor valószínűleg ezért hallgattak ki. Feltételezték, hogy én is benne vagyok a bűntényben. Hiszen ez a szakmám. Tudom, mit, honnan kell elcsaklizni, és mi mennyit érhet a piacon. Erre hajtott végig a nyomozó. Egy della Francesca-képet mutogatott nekem. Az is közte volt?

– Valószínűleg.

– És kik tartóztattak le?

– Az izraeliek.

– Nem értem. Nekik mi közük volt ehhez az egészhez?

– Mert oda mentek volna a képek, meg a többi cucc. És valaki feldobott.

– Ki?

– Azt nem tudom.

– És mi lett azokkal, akiknek elveszett a tengersok pénze? Egyszerűen azt mondták, hogy oké, fiúk, akkor ennyi volt, majd legközelebb ügyesebbek leszünk?

– Nem.

– Hanem?

– Rajtam követelik. Hogy adjam vissza nekik. De hogy a túróba tudnám visszaadni? Nem én lopattam el a cuccot.

– Mennyi pénzről van szó?

– Mindegy.

– Nem mindegy. Tudni akarom.

– Kettő.

– Milyen kettő?

– Kétmillió dollár.

– Azt a kurva...

– Te nem szoktál ilyen csúnyán beszélni.

– Mondhatni, eléggé kivételes az alkalom. Akkor, ha jól értem, azok elől menekülünk, akik adták a pénzt?

– Igen.

– És? Hogyan tovább? Azt hihetik, hogy van közöd a szállítmány eltűnéséhez?

– Fogalmam sincs. Csak azt tudom, hogy vagy az árut, vagy a pénzt akarják. Vissza kell szereznem!

– Te teljesen elmebeteg vagy! És különben mennyi lett volna ebből a tied?

– Öt százalék. Szép summa, mindent megoldott volna! Érted? Mindent! És nem is volt benne rizikó.

– Hát, látod, aztán mégis lett!

– Mert feldobtak!

– Na jó, ezt most hagyjuk.

– De úgyis megtalálom az illetőt!

– Ne vesztegesd erre az erőd!

– Megölöm!

– Nagyszerű! Legyen egy gyilkosság is a buliban! Kicsiben amúgy se utazunk!

Brian felpattant. Idegesen járkálni kezdett. Andy látta, mennyire kétségbeesett.

– És mi a terv? Mert valamit csak tervezel tenni? Vagy? Itt öregszünk meg a sötét, hideg, vizes barakkban, ha előbb nem halunk éhen?

– Még Cipruson felvettem valakikkel a kapcsolatot. Őket érdekelné az áru. És ha kifizetik, vissza tudom adni a pénzt.

– Ez komoly?

– Igen. Ők szöktettek meg. És most arra várunk, hogy innen kijussunk, aztán segítek nekik megtalálni az árut.

– Nem úgy értettem.

– Hanem?

– Hogy az most komoly, hogy te ezt elhiszed? Hogy innen kijutunk, és aztán fütyörészve elindultok kincsvadászatra, majd miután úgy, ahogy volt, egyben megtaláljátok a szajrét, elégedett mosollyal az új barátaid leolvassák a kis tenyeredbe a dohányt, te pedig becsengetsz a műkincsrablók lakásába, hogy meghoztad a tartozásod, csak leveszed belőle a százalékodat, és mint aki jól végezte dolgát, elsétálsz onnan? Mondd, neked teljesen elment az eszed?

– Na látod! Ezért nem akartam neked semmit elmondani!

– Mert? Miért?

– Mert csak fölényeskedni tudsz velem, meg lenézel. Tudom, hogy hülyének tartasz. Pedig az egészet kettőnkért csináltam! Hogy boldogok legyünk!

– Ó, Brian! Ezt ugye te sem hiszed el! Nekünk nem lett volna szükségünk erre a pénzre!

– Csakhogy nekem is van önérzetem! Te tartottál volna el? Na, azt már nem!

– Nekem nem kellett volna téged eltartanom. Keresel, pontosabban kerestél eleget, míg ki nem rúgtak. Most persze már nyilván más a helyzet, de az is bekövetkezett valamiért.

– Az én szüleim szegények voltak. Nézz a te szüleidre! Apádnak az óradíja annyi, mint amennyit az én apám egész hónap alatt se tudna megkeresni, ha véresre dolgozná a kezeit, akkor sem!

– De Brian, ez most hogy jön ide?

– Hogy magamhoz valót kellett volna választanom.

– Ezen elmélkedni már késő. És különben sem vagyonnyilatkozattal ismerkedtünk. Fogalmunk sem volt a másikról.

– Barcelona – mondta halkan, lehajtott fejjel Brian, miközben az elázott cipőjét nézegette. – Tudod, az egyetlen hét volt egész életemben, amikor teljesen, úgy istenigazából boldog voltam. Igen, boldog voltam! Veled! Melletted! Vártam minden este, hogy hívj! Hogy rohanhassak hozzád. Hogy megérinthesselek, hogy érezzem az illatodat, megsimogassam a hajad, érezzem a bőröd finomságát! Csak rád tudtam gondolni, semmi más nem érdekelt, még a meccseken is csapnivalóan játszottam. Minden egyes másodperc fájdalmat okozott, amit nélküled kellett eltöltenem! Végre aztán Londonban feljutottam hozzád! Amikor először öleltelek át meztelenül, beleőrültem a gyönyörbe! Egész életemben erre a pillanatra vártam! Azt akartam, hogy az éjszakának soha ne legyen vége, hogy örökké tartson! Valahányszor szeretkeztem veled, az önkívületig jutottam, annyira kívántalak! Azt akartam, hogy az enyém legyél! Mindenestől! És én soha, de soha nem tudtam volna elképzelni korábban, hogy velem ilyesmi megtörténik. Azt hittem... – itt Brian hirtelen elhallgatott.

– Mit?

– Hogy ez ezután így is marad.

– Mert? Azután már nem voltál velem boldog?

– Tudod jól! Már több alkalommal elmondtam neked! Az egész szaros életemben te voltál és te vagy ma is az egyetlen jó. Nem, nem arra gondoltam, hogy valami megváltozott volna, és már nem voltam melletted boldog. Hanem arra, hogy te mennyivel jobb vagy nálam! Mennyivel okosabb! Féltem bevallani magamnak, hogy kevésnek tartom magam hozzád. Miközben soha nem lettem volna képes lemondani rólad.

– De akkor miért nem hallgatsz rám sohasem? Miért nem bízol meg bennem?

– Látod, hogy megbízom benned.

– Talán. De már nem vagyok biztos ebben sem.

– Esküszöm, hogy mindent rendbe hozok! És elfelejthetjük ezt az egészet! Kijutunk innen. Meglátod.

– Hogy kijutunk-e, azt nem tudom. Hogy meglátjuk, az biztos.

– És újra átgondoljuk az életünket. A jövőnket!

– Nézd, Brian, én már azzal is elégedett lennék pillanatnyilag, ha a holnapot látnám.

– Haragszol rám?

– Nem haragszom. Csalódott vagyok. És bizonytalan. Mert ha mindezt korábban tudom, talán megakadályozhattam volna, hogy ostobaságot csinálj.

– Sajnálom, hogy nem hallgattam rád.

– Én is.

– Éhes vagy?

– Már nem. És már nem is fázom.

– Kár.

– Miért?

– Mert szerettem volna, ha hozzám bújsz.

– Azt megtehetem így is.

– És megteszed?

Andy nem válaszolt. Mély sóhaj szakadt fel belőle.

– Kérlek, hidd el nekem, tisztában vagyok vele, mennyi mindenen kellene változtatnom, hogy te is felnézhess rám. De átkozottul nehéz! És nehéz ellenállnom a csábításnak, amiről mindig azt gondolom, ha sikerül, rendbe hozhatná az életem.

– És mit értesz azon, hogy rendbe hozni? Azt, ami kialakult? Vagy azt, hogy olyanná akarsz válni, amilyennek csupa külsőségekben elképzelted magad? Azt hiszed, lehetsz más, mint aki valójában vagy? Ó, Brian, bárcsak el tudnám érni, hogy végre képes legyél különbséget tenni a dolgok között.

– ITT LEGYEN SZÍVES ALÁÍRNI, tábornok úr, a jegyzőkönyveket! A leveleket sajnos csak valamivel később tudom hozni, még fordítják – mondta elragadó mosolya kíséretében Omar Torres tábornok titkárnője.

– Hogyan is lesz a mai napom, Eva?

– Mindjárt kezdődik egy értekezlete, az amerikai delegáció fogadóbizottságával. Ezután a nemzetbiztonsági hivataltól Liliana Rufinóval lesz megbeszélése, sajnos ennek tárgyával kapcsolatban nem tudok érdemben felvilágosítást adni.

– Lefogadom, hogy megint csak fontoskodni akarnak.

– Délután pedig a feleségével van magánjellegű programja.

– Az egészen kiment a fejemből. Nem...

– Nem, nem mondhatjuk le! – szakította félbe a tábornok várható kérdését Eva. – Személyesen ígértem meg señora Torresnek, hogy szabadon hagyom a délutánját.

– Ó! Ezek szerint összeesküdtek?

– Nem, tábornok úr, erről szó sincs. De a lakberendezővel való egyeztetés nem várhat tovább. Így is csúszásban vannak az építkezéssel, és emiatt señora Torres, mondhatni, igen feszült hangulatban van.

– Nekem mondja? Hát jó. Akkor legjobban teszem, ha megadom magam – tette fel a kezét a tábornok.

– Erre semmi szükség, tábornok úr. Nyilvánvaló ugyanis, hogy képtelen lenne rá. Éppen ezért elég lesz annyi, hogy részt vesz a találkozón – zárta le a beszélgetést a titkárnő, és még mindig elragadó mosollyal az arcán kibillegett a tábornok szobájából.

– Csak tudnám, hogy ebben a kócerájban ki is a főnök... – dörmögte a férfi az orra alatt.

Liliana Rufino pontban tizenegykor érkezett. Felkísérték a tábornok irodájába. Omar Torres a nyitott ajtó előtt várta, majd lesegítette feltűnően puha, finom gyapjúból készült kiskabátját. Liliana alakját csokoládészínű, egyszerű ruhája még törékenyebbé tette.

– Minek köszönhetem a látogatást? – kérdezte azonnal a tábornok.

– Bizonyára ön is tudja, mekkora port vert fel a cartagenai bűnszervezet legutóbbi akciója – kezdte Liliana, és leült a tárgyalóasztalhoz. – Nincs rajta mit szépítgetni, nyakig benne vagyunk a pácban.

– Ezt hogy érti?

– Az ügyön már hetek óta dolgozik a brit, az olasz és a ciprusi rendőrség is.

– Volt már ilyen. A kábítószer-kereskedelem világméretű.

– Ez igaz. De ami sokkal rosszabb, az az, hogy az izraeli titkosszolgálat is belépett a nyomozásba.

– Az már más – bólintott egyetértően a tábornok.

– Más bizony. Hogy hogyan keveredtek bele az ügybe, úgy vélem, nem fontos annyira, hogy húzzam vele az időt, és részletezzem. Elég annyit tudnunk, hogy megbízható forrásból értesültem, titkos ügynököket készülnek áthozni Peruba.

– Tudjuk, kiket?

– Tábornok úr, ha tudnánk, már nem lennének többé titkos ügynökök. Csak Limába naponta több mint kétszázezer ember érkezik.

– És Tel-Avivból?

– Miből gondolja, hogy onnan jönnek?

– Igaza van. Egészen biztos, hogy nem onnan fognak.

– Egyetértek. Nos, ami biztos, hogy a bűnszövetkezet egyik tagja a társával ide érkezett, Limába. Az az ember, akinek az akciója ezt az egész nemzetközi hercehurcát kirobbantotta. Egyes feltételezések szerint továbbrepültek Kolumbiába, de ennek a nemzetbiztonsági hivatalban utánanéztünk, és semmi alapja. Minden bizonnyal a szemünk előtt vannak, azért nem látjuk őket.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy itt rejtőzködnek valahol a fővárosban, vagy a környékén?

– Pontosan.

– Értem. És ez mennyiben tartozik az elhárításra? Azaz rám.

– Ön a közvetett parancsnoka a rendőrségnek.

– Igen, ezt tudom.

– Utasítsa őket, hogy indítsanak hajtóvadászatot!

– Kétlem, hogy ne keresnék őket.

– Mindeddig úgy tűnik, hogy nem elég hatékonyan. Emlékeztetném, hogy nekünk, most a választások előtt, nem hiányozna egy újabb nemzetközi botrány. Peru megítélése amúgy sem egyértelmű, a Panamából rajtunk keresztül hálózatba juttatott kábítószer miatt.

– Mit javasol?

– Hogy a perui hatóságok találják meg őket hamarabb. Mert az izraeliek, ha itt lesznek, egykettőre meg fogják. És akkor nem kerülhetjük el a nemzetközi sajtó érdeklődését, és megint egy panamaihoz hasonló ügy miatt kerülünk reflektorfénybe.

– Megteszem, amit tudok.

– Mindnyájunk érdekében remélem, hogy sokat tud.

Liliana Rufino sietős léptekkel hagyta el az elhárítás épületét. A szomszédos utcában Barukh Brodsky várt rá.

– Anna, egész idefelé jövet az járt a fejemben, nem túl kockázatos-e bemenni az oroszlán barlangjába.

– Hogy érted?

– Hogy még fel is hívjuk a figyelmüket arra, hogy Izraelből titkos ügynököket telepítenek ide. Hogy ezzel nem sodorjuk-e veszélybe Carlát és Yaakovot.

– Nem volt más választásunk. És előtte egyeztettem a tervet Lewinson tábornokkal. Mi ketten, vagy négyen is akár, soha nem bukkannánk a nyomukra. Nincsenek hozzá eszközeink, legfeljebb csak a véletlen segíthetne. Arra meg nincs idő. Muszáj volt valami riasztó dologgal hangsúlyt adni a kérésemnek.

– Ennyire ijesztőek lennének az ügynökeink?

– Azok talán nem. De a várható nemzetközi botrány igen. Torresnek elemi érdeke, hogy a jelenlegi kormány maradjon a székében. Különben fuccs a jó kis zsíros állásának.

– Akkor is kockázatos lépés volt ezt megtenni.

– Kockázatos vagy sem, megtettem. Figyelni fogjuk a kommunikációs csatornáikat, és ha szükséges, lépünk. Abban pedig majdnem biztosak lehetünk, hogy Carla és Yaakov nem fognak gyanúba keveredni. Egyrészt jó kiképzést kaptak, másrészt valódi szerelmespár. Értük aggódnék a legkevésbé.

– És kiért inkább?

– Hagyjuk. Nem fontos.

– Rendben van. Viszont a majdnem biztos korántsem ugyanaz, mint a teljesen biztos.

– Ugyan, Barukh! És mi a biztos?

– Márpedig a föld nem nyelhette el őket! – csapott újra az asztalára tajtékozva a főfelügyelő. Ignacio Ortega kora reggel óta tartotta az eligazítást Brian Scott ügyében a limai rendőrkapitányság harmadik emeleti irodájában. A nyomozók és az operatív csoport tisztjei napok óta forró nyomon voltak, de gyakorlatilag mindegyik zsákutcába vezetett.

– Az nem lehetséges, hogy egyik repülőtéren sem tűntek fel! Szellemek lettek? Köddé váltak? Bizonyosan nem! Igaza lesz Torres tábornoknak. Itt kell lenniük valahol a szemünk előtt! Azért nem látjuk őket! Azt akarom, hogy minden egyes házba nézzenek be! Minden egyes helyet kutassanak át! Még a piros lámpánál álldogáló közlekedési rendőröknél is legyen róluk fénykép! És a patkánylyukakba is dugjanak kamerákat! Találják meg őket, a szentségit, mert az elhárítás leveszi a fejemet! Tudják, mivel állunk szemben? Az ügyben nyakig benne van az izraeli titkosszolgálat és fél Európa kábítószer-ellenes rendőrsége. A nyavalyának se hiányzik egy nemzetközi botrány! Ráadásul a választások előtt! Az óceán túloldalán nem olyan mércével mérnek, mint itt! Kapják össze magukat, a kurva életbe!

– Ki kellene egészíteni, főfelügyelő úr, a létszámot. Sajnos nem vagyunk elegen.

– Elegen? Szerintem ehhez a semmihez még sokan is vannak! De legyen! Adok az ügyeleti csoporttól még húsz embert. Álljanak rá! A külső területekkel kezdjék. Hol bújhattak el? Ahol sok az ember, túl kockázatos. Tehát? Ahol nincsenek sokan! Minden egyes elhagyatott épületet és gyárudvart vizsgáljanak át a város húsz kilométeres körzetében. Végezzenek megfigyeléseket, bírják szóra a lakosságot! Vessenek be kutyákat, mit bánom én! De legkésőbb két napon belül információkat akarok, és letartóztatást. Vagy a holttestüket!

CARLA ÉS YAAKOV fürdőköntösben ült a szalon zsebkendő nagyságú teraszán, éppen a reggelijüket készültek elfogyasztani, amikor kopogás hallatszott. Yaakov felpattant és kinyitotta az ajtót. A küldönc üzenetet hozott Carla részére.

– Kitől jött?

– Nincs ráírva.

– Megnézed, drágám?

– Neked címezték!

– Előtted nincsenek titkaim.

– Ezt egyrészt reméltem is, másrészt pedig nem nagyon hiszem. Mert egészen biztos, hogy vannak!

– Ne legyél féltékeny. Kell, hogy legyenek! Másképp unalmas is lenne, nem igaz? Na, lássuk. Ó, Liliana Rufino írt! Azt kéri, ha nincs más programunk, délben legyek a szálloda előtt, felvesz kocsival és elmegyünk a kedvenc helyére kicsit vásárolgatni. Kinézett egy isteni sárga ruhát, és ki akarja kérni a véleményem. Javasolja, hogy csináljunk egy csajos délutánt, ha végeztünk, meg is ebédelünk, tud a közelben egy kiváló éttermet, telis-tele nem hizlaló finomságokkal. És azt mondja, a fiúkat hagyjuk egy kicsit magukra, nekik is jót fog tenni.

– Jó tartalmas levelet küldött neked ez a señora Rufino. Aztán honnan tudja, hogy nekem ez jól fog esni?

– Édesem, nem azt írta, hogy jól fog esni, hanem hogy jót fog tenni. Különben is pár óra gyorsan eltelik, nem kötözhetsz magadhoz!

Yaakov áthajolt az asztalon.

– Jut eszembe... – súgta buján Carla fülébe –, és ha, mielőtt elmész, te kötöznél le engem?

– Yaakov!

– Jó, tudom – huppant vissza megregulázva Yaakov a helyére. – Tudom. Előbb a munka.

A sárga ruha valóban tökéletesen állt Anna Wexler sportos alakján. Tényleg kár lett volna az üzletben hagyni. Vásárlás után taxiba ültek, hogy időben az étteremhez érjenek. A Las Palmas teraszát kellemes, déli fekvése miatt még októberben is kora délutánig nyitva tartották. Nem engedték le a korallszínű ernyőket, így a nap sugarai szeretettel dédelgették a rattangarnitúrák kényelmében ejtőző vendégeket. Anna és Carla könnyű salátát választottak, csiliszószos sült hússal, utána vaníliás pohárkrémet és kávét kértek.

– Megkaptam egy jelentést. Eddig úgy látszik, a tartalma nem keltette fel Ortega embereinek az érdeklődését.

– Mi van benne?

– Nos, a főváros déli peremkerületénél van egy egészségügyihulladék-lerakó hely, bizonyos Relleno Sanitario Portillo Grande, és a mellette lévő, több éve kiürített katonai táborból egy autót látott távozni egy kamion sofőrje, amikor rakományt vitt a telepre.

– Sajnos, nem tudom felmérni, mennyire szokatlan lehet mindez.

– Ismerem a terepet, néhány éve, amíg működött, a hivataltól jártunk oda. Kietlen hely, homok, agyag, kő, néhány elöregedett fa meg szárazságtűrő bokor. Szinte sivatag. Rejtőzködésre, amennyiben valaki bírja a viszontagságokat, kiváló. Egyórányira van a város központjától, és mégis olyan, mintha egy elátkozott bolygóra léptél volna.

– Gondolod, hogy ott vannak?

– Csak egy megérzés. Szimat. Nem tudom. Miért megy be egy kocsi erre a területre? Utánanéztem, évek óta teljes zár alatt van, sőt megközelíteni is tilos. A kamionosnak, aki minden héten háromszor megy a szeméttelepre, és még soha nem látott ott senkit, feltűnt egy onnan kihajtó furgon. Véleményem szerint e mellett az információ mellett nem szabad elmenni.

– A rendőrség ezek szerint nem állhat a helyzet magaslatán...

– Nem a védelmükben mondom, de nehéz elképzelni az itteni állapotokat. Itt mindenki függ valakitől. Átláthatatlan a szövevény, kinek mi áll az érdekében, vagy éppen mi sérti. Hatalmas a szegénység és nagyon elterjedt a korrupció, úgyszólván a mindennapok magától értetődő része. A hatóságok és a vezetőik meg kiszolgálják a hatalmat, mert akkor megtarthatják az életszínvonalukat. Megvásárolják egymást, akit pedig nem lehet megvenni, azt az ellenségüknek tekintik, és azonnal összefognak, hogy az illetőt ellehetetlenítsék.

– Szép kis hely. Hogy lehet ezt túlélni? Már ha szeretnél tükörbe is nézni...

– Itt, ha valamennyire független akarsz maradni, meg kell tanulnod erősnek lenni, és egyedül harcolni. Ahogy egy zuhanó repülőn sincsenek ateisták, úgy egy ilyen szétkorhadt rendszerben sincsenek moralisták. Amikor a gyereked éhezik, hamar lejjebb adsz a tartásodból. És ezt a hatalom soha nem mulasztja el kihasználni.

– Meg kellene tudnunk, hogy valóban Brian Scottról és... Andy Benson-Collinsról van-e szó – mondta Carla. Anna figyelmét nem kerülte el, hogy a második név kimondása előtt Carla rövid szünetet tartott, és egy picit változott a hangszíne.

– Ma éjjel be kell jutni a táborba. Nincs vesztegetni való időnk. Barukh és én elviszünk titeket, és biztosítjuk a terepet. Megszereztem az alaprajzot. Eszerint egyetlen olyan melléképület van, amely alkalmas lehet a rejtőzködésre, és nincs nagyon belül. Ez pedig az őrtorony melletti egykori ellátóbarakk. Amennyiben nem sikerül egyértelmű bizonyítékot szereznünk, hogy ők azok, megfigyelő berendezéseket kell elhelyeznünk.

– Rendben van. És ha ők azok?

– Akkor lépünk.

– De nem adjuk fel őket, ugye?

– Persze, hogy nem – vágta rá Anna, és hosszan Carla arcát fürkészte. – Még csak az kéne! Mi nem azért vagyunk, hogy a perui rendőrség munkáját segítsük! Köszönjük nekik a felderítést, ellepték a fővárost és a kültereit, erre mi, négyen nem lettünk volna képesek. Több száz oldalnyi jelentés született az ügyben, átnéztem valamennyit, hála a csatornáinknak, és ez fennakadt a szűrőn. Innentől mi jövünk.

– Mit fogunk tenni?

– Elvisszük őket Izraelbe, és ott állnak bíróság elé.

– Erre a lehetőségre én is gondoltam már, de...

– Nézd, Carla, részletesen egyeztettem mindent Lewinson tábornokkal. Ha ezek itt ketten a dél-amerikai börtönök egyikébe bekerülnek, az életben nem hallunk többé róluk. Ép ésszel fel nem lehet fogni, milyen helyek vannak. Arról nem beszélve, hogy az izraeli titkosszolgálat hírnevének az innen való kiszállításuk mit fog jelenteni.

– Azt, hogy a legjobb és a legerősebb a világon.

– Pontosan. És hogy bármit megtehet. Ezt pedig nem árt, ha egyes rezsimek észben tartják. Ha tudjuk, hogy hol vannak, kivinni őket nekünk gyerekjáték lesz!

Az egészségügyihulladék-lerakót észak felől kerülve érkeztek a tábor egykori bejáratához. Szerencsére tiszta volt az ég, így fényszórók nélkül, útmonitorok segítségével haladhattak a főúttól egészen a kapuig. A hibrid autó hangtalanul suhant a néma, magányos tájon át.

– Különös hely – suttogta Yaakov. – Valóban olyan, mintha egy másik bolygón lennénk.

– Ide is elért a végzetük! – válaszolt halkan Anna. – A kormány oligarchái az Andok lábainál őshonos fajokat kivágatták, és kihasználva, hogy a kininfa világpiaci ára egy év alatt megháromszorozódott, jó pénzért eladták. Aztán, hogy befogják a tiltakozó világszervezetek száját, no meg hogy legyen némi árnyékuk is, gyorsan növő kéklevelű eukaliptuszokat telepítettek mindenfelé, ami viszont minden más növényt kipusztított maga körül, s mire észbe kaptak, elindult a termőföldek elsivatagosodása. Meg sem lehetne számolni, hány ilyen elhagyott, egykor pazar, mára terméketlenné tett föld szabdalja fel a hegység lankáit.

– Megérkeztünk – szólalt meg fénytelen hangon Brodsky. – Úgyhogy a National Geographicről váltsunk át valamilyen akciócsatornára, ha kérhetem.

– Természetesen – válaszolta kedves hangon Anna, miközben a pillantásával át tudta volna döfni a legtöbbször savanyú uborkaként viselkedő Barukhot. – Innen gyalog kell mennetek. Kelet felé tartva pár perc alatt eléritek az épületet. A kocsival Barukh behúzódik a domb mögé, és tartja a kapcsolatot a központtal. Én kiszállok veletek, és az őrtorony alatt várok rátok. Adó-vevők? Tájolók? Kamerák? Oké! Indulhatunk!

A sárgásvörös talaj már nem volt nedves, de még nem is porzott a lépteiktől. Néha, egészen halkan, megroppant egy-egy ág a talpuk alatt. Hajnali két óra volt. Carla időnként a tájolóra pillantott.

Az emelkedőn kirajzolódott az alacsony épület körvonala. A hátsó sarkánál egy hordó állt, kissé távolabb néhány elgyötört fát lehetett látni.

Elérték az épületet. Ekkor az ajtó élesen csikordult bele a némaságba. Carla és Yaakov azonnal lehúzódtak.

Egy magas férfi lépett ki az épületből. Körbepillantott, és megállt néhány másodpercre. Láthatóan fülelt, kezét szorosan a nadrágja oldalán tartotta. Carla és Yaakov a lélegzetét is visszafojtotta. Az esetleges incidenst mindenáron el kellett kerülniük. Carla megszorította Yaakov kezét, és bólintott, hogy akit látnak, nagy valószínűséggel Brian Scott.

A férfi várt. Majd elindult abba az irányba, ahol Carla és Yaakov lapultak. Carla izmai megfeszültek, Yaakov ugrásra készülve megemelte néhány centit fektében a csípőjét, és az alkarjára támaszkodva a levegőben tartotta. Minden idegszálukkal a várható támadásra összpontosítottak.

A férfi néhány lépés után megállt. Egy ideig, a terepet kémlelve, mereven előre nézett, majd megfordult, és könnyített magán. Yaakov majdnem elröhögte magát.

Néhány másodperccel azután, hogy az ajtó bezáródott Brian mögött, felegyenesedtek.

– Akkor ezek szerint végeztünk. Nyilván a társa van vele. Indulhatunk is vissza, mostantól Annáéké a terep.

– Én nem így gondolom – válaszolta Carla.

– Hanem? Nem értelek...

– Felszereljük a kamerákat. Ide, a fákra, és teszek egyet az épület oldalához is.

– De minek?

– Hogy megfigyelhessük őket.

– Azt értem, de miért?

– Mert csak Brian Scottot láttuk. Andy Benson-Collinst még nem.

– Felismernéd?

– Persze. És ostobaság lenne beérni annyival, hogy most sebtiben lekapcsoljuk őket. Néhány nap vagy hét elteltével úgyis más állna Brian Scott helyére. Én hagynám, hogy vezessen egy kicsit bennünket. Lehetőleg a megbízói irányába.

– Miért csak Brian Scottról beszélsz? És Andy Benson-Collins?

– Ő más.

– Ezt hogy érted?

– Most nincs idő ezt részletesebben elmagyarázni. Fejezzük be a kamerák elhelyezését!

– Jó. De elmondod?

– Nem is tehetném meg, hogy nem mondom el. Viszont te tedd meg, hogy hallgatsz arról, hogy Brian Scottot láttuk.

– Rendben van – mondta Yaakov rezzenéstelen tekintettel.

– Köszönöm.

– Hogy hallgatok?

– Nem. Hogy nem kérdezel.

Barukh Brodsky negyvennyolc órán keresztül el sem mozdult a monitorok elől. Árgus szemekkel vizslatta a képernyőt, hátha valamelyikük feltűnik, és kikockázva elküldheti a felvételt Carlának azonosításra. Andy és Brian azonban rendkívül fegyelmezettek voltak, virradattól a sötétség leszálltáig az orrukat sem dugták ki az épületből. Carla azt az álláspontot képviselte, hogy hagyják kicsit megnőni azt a halat, amit készülnek kifogni. Azt mondta, egész eddigi életét a kábítószer-kereskedelem visszaszorítására tette fel, és hátha ezúttal nem kellene futárokkal beérniük. Barukh ellenállt az ötletnek. Közölte, hogy Brian Scott nem futár, hanem egy veszélyes bűnöző, akinek a számláján annyi minden van, hogy bármelyik országban, ahol van halálbüntetés, kivégeznék. Ezért jó lenne, ha előbújna végre, és Carla azonosíthatná, hogy ő pedig azonnal kiadhassa az evakuálásukra a parancsot. Valamint közölte még azt is, hogy szerinte csak az időt vesztegetik ezzel az ostoba várakozással.

Annát könnyen maga mellé állította Carla. Olyannyira, hogy Anna rögtön el is határozta, hogy egy saját járőrt kocsival a közelben tart, akármi történjen is, nehogy szem elől tévesszék a célszemélyeket.

Másnap hajnalban megszólalt Carla telefonja. Bódultan tapogatott az éjjeliszekrényen utána. Végre fel tudta venni.

– Nézd az adást! – közölte izgatottan Brodsky.

Carla szeméből azonnal elszállt az álom. Bekapcsolta a kameraképeket.

Az ébredő fényben egy terepjáró körvonalait lehetett a barakk mellett látni. Brian és a sofőr kisebb csomagokat pakoltak ki és vittek be az épületbe.

Carla beszólt a fedett vonalon.

– Kellene a rendszáma!

– Nem látni rendesen!

– Közelíts rá, amennyire lehet, Aztán megpróbáljuk összerakni. Fontos lenne, mert ezzel lehetne továbblépni.

– Carla, a fickó Brian Scott?

– Értesítem Annát. A kocsi a járőr mellett kell, hogy elmenjen. Talán érdemes lenne követni. Persze a kocsi bárkié lehet. Vagy akár lopott is.

– Carla, még egyszer megkérdezem: az a fickó Brian Scott?

– Sajnos nem látom rendesen.

– Rendben. Legyen így! – adta fel Brodsky a dolgot. – De a te felelősségedre!

A táborban a következő napon semmilyen mozgást nem észleltek, néhány rövidebb éjszakai kint tartózkodást leszámítva. Anna Wexler embere a kocsi nyomában eljutott egy ingatlanközvetítő irodába, ahonnan a tulajdonos autóját emelte el aznapra a szállító. Sikerült azonban lefényképezni a sofőrt, a képet Anna átfuttatta a nemzetbiztonsági ügyelet rendszerén, és a férfi fennakadt a hálón. Rövid nyomozás után eljutottak ahhoz a limai bűnszervezethez, amely bizonyíthatóan kapcsolatban áll a ciprusi akcióval elhíresült cartagenai bűnözők egy csoportjával.

A kolumbiai titkosszolgálat kiderítette, hogy Cartagenában a bűnszövetkezet vezetőinek tudomása van arról, hogy Andy és Brian ellen nemzetközi elfogatóparancs van érvényben, azaz tisztában vannak vele, hogy Brian és Andy lépni sem tudnak, hacsak valahogy meg nem szervezik egy másik személyazonossággal a minél hamarabbi kijuttatásukat az országból.

A szolgálat információi alapján Cartagenában az az elképzelés öltött testet, hogy Andy és Brian amerikai útlevéllel, álnéven csatlakozzanak jövő héten kedden, a Machu Picchu környékén egy Philadelphiából érkezett turistacsoporthoz, akik visszafelé néhány napot Bogotában is eltöltenek, ami jól is jön, mert alkalmat adhat Brian Scottnak további találkozók lebonyolítására. Ha esetleg valaki mégis kíváncsiskodna a csoportból, hogy kik ők, és hol voltak eddig, az lesz a válaszuk, hogy az előző csoporttal jöttek, meghosszabbították az utazásukat, maradtak még néhány napig a festői Ollantaytambóban, és most majd velük együtt térnek az Államokba vissza.

Barukh Brodsky, kezében a jelentéssel, felhívta Carlát, és közölte vele, hogy az azonosítás már nem is szükséges, hiszen az, hogy a két, szökésben lévő bűnözőnek új személyazonosságot kívánnak szerezni, egy beismeréssel ér fel. Majd továbbra is Andy és Brian azonnali elfogása és evakuálása mellett érvelt, mondván, hogy így kicsúszhat a kezükből az irányítás, mivel sok-sok ember között mérhetetlenül bonyolulttá válna egy ilyen akció. Ráadásul nem kéne megvárni az útleveleket, mert a hivatalos azonosítás onnantól kezdve könnyen válhat rémálommá, különösen úgy, hogy az amerikai hatóságok is belépnek a képbe. Az adminisztrációs rendszerük nemegyszer tett lapátra kész akciókat a megfontolt lassúságuk következtében.

Carla hallgatta őt egy darabig, aztán kis türelmet kért, mondta, hogy nemsokára visszahívja.

– Drágám, lemegyek a parkba. Muszáj lebonyolítanom egy-két telefont.

– Értem. Fentről nézhetlek?

– Persze! Csak egy kis levegőre van szükségem.

– Levegőd itt is van. Csak tudnám, mit forgatsz a fejedben!

– Yaakov, később beszéljük ezt meg! És ne aggódj, nem lesz semmi baj!

– Tudom. De azért vigyázok rád. Ha nem bánod. Apád a lelkemre kötötte.

– Nem bánom. Sőt! Mindjárt itt vagyok – mondta mosolyogva, és behúzta maga mögött az ajtót.

Több kört is megtett a San Martin tér parkjában. Hosszan beszélt valakivel, erőteljesen gesztikulált, és látszott, hogy tőle szokatlan módon gyakran felemeli a hangját.

Yaakov bámulta az erkélyről ezt a tökéletes, okos és erős nőt. Büszkeség áradt szét benne, hogy mellette lehet, hogy a napjai részesévé tette őt, és fogadkozott, hogy minden erejével igyekszik majd méltó lenni hozzá.

Csak nézte az erkélyről ezt a gyönyörű nőt, majd’ felfalta a szemével az alakját, a széltől rásimuló fehér blúza mögül átsejlő, izgató, barack formájú melleit, a két kezével szinte átfogható derekát, a hegyes, fiús fenekét, a gömbölyű csípőjét, a kecses kezét, karját, a haját, a lába elmondhatatlanul mesés ívét és formáját. Nézte a szeretett lány dühét, amivel a telefonba kiabál, és egyszeriben forróság áradt szét az ereiben. Szétfeszítette a vágy, a tudat és a kivételezettség érzése. Soha életében nem szeretett és nem akart úgy senkit, mint Carla Lewinsont, és attól a pillanattól kezdve érzett így, és tudta is mindvégig ezt, hogy az első dzsúdóóráján meglátta őt. Bármelyik másodpercben kész lett volna az életét adni érte.

– Fel vagy dúlva. Kivel beszéltél, drágám? Elmondod?

– Anna Wexlerrel.

– De hívtál még valakit. Láttam.

– Igen. Apát.

– És?

– Végül belementek.

– Mibe?

– Hogy mi is elmenjünk a Machu Picchuhoz. Megkapjuk a nemzetbiztonsági hivatal különgépét, és a csoporthoz való csatlakozásuk helyszínének a közelébe repülünk.

– És? Hogy lesz tovább? Az elfogásukat megszerveztétek?

– Nem. Nem fogjuk el őket.

– Nem értelek. Akkor minek megyünk egyáltalán oda? Ezenkívül tudjuk, hogy Bogotában leszállnak. Nem lenne akkor egyszerűbb a kolumbiai titkosszolgálattal karöltve ott lekapcsolni őket? Lényegesen erősebbek és többen is vannak. A terep is sokkal kedvezőbb egy ilyen akcióhoz. Aztán az ottaniakkal együtt tovább bogozzuk a szálakat, míg el nem repülnek a foglyok Izraelbe.

– Ez így jó elképzelés is lenne. És könnyű, meg valószínűleg sikeres és viszonylag kockázatmentes.

– Akkor? Ezzel mi a baj?

– Yaakov! Elérkezett az idő, hogy megismerd a családunk történetét.

– De hiszen jól ismerem!

– Nem, nem ismered. Azt bizonyosan nem, amit az ideutazásunk előtti napon és éjszakán a nagyanyámtól megtudtam. Ülj le. Ide mellém. Előbb-utóbb úgyis le fogsz.

– Kezdek izgulni.

– Nos, a hír igaz, amit rebesgettek. Dina és Joel Lewinson nem az igazi szüleim. Örökbe fogadtak Bécsben. Tudod, ott születtem. Ekkor voltak ők is ott, állami kiküldetésben.

– És kik voltak a szüleid?

– Az anyám Jozefa Totti volt, aki bűnbe esett, mert szeretett. Lánykori szerelmétől soha nem volt képes igazán elszakadni. De a férfi egy gazember volt. A nagyapám, Bruno Totti, Bécsbe küldte kigyógyulni a lányát. Itt ismerkedett meg a későbbi férjével, Marcus von Lebensberg báróval. Azonban egy végzetes éjszakán előkerült a régi szerelem. Jozefa először nem akart, végül hitt neki, de megint becsapta. A nagyanyám, Zarah, akit már ismersz, tajtékzott. Elítélte a tulajdon lányát, amiért titokban randevúzgat, és nem képes dönteni a két férfi között. Aztán röviddel ezután, de még az esküvő előtt anyám teherbe esett. A nagyanyám kétségbe volt esve, és követelte tőle, hogy valljon színt Marcusnak. De az anyám hallani sem akart róla. Erre a nagyanyám azt mondta, az az ember megérdemli az őszinteséget, mert a házasság még akkor is nagy kihívás, ha minden tökéletesen alakul. Azonban ha az egész eljövendő életét a múltja eltitkolására alapozza, nem tudhatja, hogyan bosszulja meg később magát. Azonban Jozefa, az anyám nem hallgatott rá. Végül az ifjú bárót választotta, és Marcus előtt, úgy tudjuk, mindent titokban tartott. A nagyanyám ezt a lépést súlyosan erkölcstelennek ítélte meg, és eltávolodott a lányától. Nem beszélt soha senkinek arról, ami Jozefával megesett, mert azt mondta, hogy nem az ő titka volt.

– Így lettél te?

– Nem. Így lettünk mi.

– Hogyan? Nem értelek.

– Kiderült, hogy az anyám ikreket várt.

– Ez komoly? Neked van testvéred? Ráadásul ikertestvéred? És olyan, mint te?

– Van, de nem olyan, mint én. Kétpetéjű ikrek vagyunk.

– És? Vele mi van?

Carla hallgatott. Össze kellett szednie magát, mert ráébredt, hogy még soha, senkinek nem beszélt erről.

– Az ikertestvérem, Yaakov, azaz a nővérem, Andy Benson-Collins.

Yaakov megnyúlt arccal bámult Carlára.

– Igen. A szemünk egyforma. Más nem. Andy gyönyörű nő. Kreol, barna hajú, olyan alkattal, mint egy gazelláé.

– Na, édesem, te sem panaszkodhatsz. Azért jó kis genetikai állományt cserdített anyuka össze!

– Yaakov, ezt most egy kicsit méltatlannak érzem, az események drámaiságának a tükrében.

– Ne haragudj. Nem akartalak megbántani, csak azt hittem, itt vége a történetnek.

– Nincs vége, sajnos. Marcus von Lebensberg egy gyermekkori, örökletes betegség következtében, amikor mi kétévesek lettünk, váratlanul elhunyt. Az özvegy báróné anyámat mindenéből kiforgatta, állította, nem a fia volt a mi apánk. Anyánk egy udvari szoba-konyhába menekült otthonról. Az egyedüllétben töltött idő felemésztette az erejét. Az anyjához nem mert segítségül fordulni, Zarah-t kemény asszonynak tartotta, aki büszke és soha nem enged. Az apja, akihez még mehetett volna, már nem élt. Tűzszerész volt az igazi nagyapám. Anyánk végül annyira kimerült, hogy meghalt. Állítólag nem lett öngyilkos, csak túladagolta a gyógyszerét. A tragédia, azon felül, hogy napokon át a halott anyánk mellett voltunk, bezárva, kétéves gyerekként, még az volt, hogy a szíve alatt Marcus negyedik hónapos kisfiát hordta.

– Nagyon sajnálom – mondta halkan Yaakov. Mély megrendülés volt a hangjában.

– Minket szétválasztottak, és azonnal örökbe adtak. Andy Angliába került, én a kiküldetés lejárta után Izraelbe. A vér szerinti rokonaink elől eltitkoltak. Hogy miért? A magyarázattal még adósom az élet. Tudod, Yaakov, az anyám, Dina, és az apám, Joel… mert soha nem tudnám rájuk azt mondani, hogy nevelőanyám meg nevelőapám, mert tőlük minden elképzelhető gondoskodást és szeretetet megkaptam. Sőt! Megkockáztatnám, hogy sokkal többet kaphattam így. Nem mondom, hogy amikor szembesültem az igazsággal, és ez nem volt olyan régen, ne taglózott volna le a hír. Ugyanakkor, ha őszinte akarok lenni, valamit mindig éreztem, a zsigereimben, legbelül. Furcsa, hogy utólag, visszagondolva az életem történéseire, mennyire különös jelentést kapnak bizonyos dolgok.

– Van olyan, hogy hatodik érzék?

– Nem tudom. És hívhatjuk ezt bárminek. Azzal kezdődött, hogy apa mindig különféle megfejtős játékokkal szórakoztatott. Kicsi koromtól imádtam a titkokat, imádtam felderíteni, megoldani rejtélyeket. Sokáig azt hittem, apa valamilyen játékgyárban dolgozik, ahol találós kérdéseket, titkos rejtvényeket meg nyelveket találnak ki. Minden este hozott valami újat! Örökké valamit memorizáltam. Élveztem, hogy csodálkoznak, mennyi minden megy fejből, számok, megoldóképletek, ilyesmi. Talán innen is a vonzalom a mai életemhez. – Carla megállt és egy pillanatra elgondolkodott. Aztán csendes hangon folytatta.

– Volt a pincében egy szobám, amiből egy vasajtó nyílt, azt soha nem volt szabad kinyitni, de én megnéztem, és egy föld alatti alagútba vezetett. Apám azt állította, hogy az egy használaton kívüli borospince, és én úgy is tettem, mint aki ezt elhiszi. Esténként levonultam a föld alatti szobámba. És vártam, hogy megjöjjön a testvérem. Ne nevess ki! Aztán mindig sokáig beszélgettünk, de már nem is emlékszem, milyennek élt a képzeletemben. Hosszú haja volt, az biztos. A szüleim azt hitték, a „titkok kamrájában” vagyok, ahogy apám a szobát nevezte, és rejtvényezek. De én a testvéremmel voltam a közös szobánkban, ahol megosztottuk egymással minden örömünket és bánatunkat egyformán. Én soha nem szerettem egyedüli gyerek lenni. Mert a lelkem legmélyéről valami azt súgta, hogy valójában nem vagyok egyedül.

– Nagyon örülök, és nagyon megtisztelve érzem most magam, hogy mindezt elmondtad nekem.

– Tudnod kell mindenről. Nem vehetsz zsákbamacskát! És különben is, hogy állnék a nagyanyám elé?

– Neked meg azt kell tudnod, hogy számomra az is tökéletesen megfelelne, ha zsákbamacska lennél. És most? Andy helyzete egészen új megvilágításba kerül ezáltal, nem igaz?

– Andy a nővérem. Ha rátekintesz a pályájára, a karrierjére, csodálatos nő lehet! Művész! Világhírű festő, és a British Museum művészettörténész kurátora.

– A mindenit!

– Alkotni tud, és ezért rajonganak érte. Neki nincs szüksége, neki nem lehet szüksége arra, hogy pénzért bármi törvénytelent tegyen.

– De hát...

– Yaakov! Mi egy vér vagyunk! Anyám szerelme egy hazug semmirekellő volt, de nem bűnöző. Már ha ő az apánk. Ha a báró, akkor pedig vedd elő a jobbik eszed! Andy Benson-Collins, bármit feltennék rá, hogy ártatlan. Higgy nekem! Ha letartóztatják és Izraelben bíróság elé állítják, soha nem védhetjük meg, és talán soha nem is fog vele kapcsolatban az igazság kiderülni. Börtönbe kerül, mert szeret. Mert szerelmes egy utolsó gazemberbe.

– Mintha visszaköszönne a családi történet.

– Az anyánké. De tudom, hogy ártatlan. És meg kell őt védenem. A testvérem. Nem fordíthatok neki hátat!

– Akkor hát ezért mesterkedtél annyit, hogy késleltesd az elfogásukat?

– Annak fölöttébb örültem, amikor Anna az evakuálás verziójával állt elő. Bár meg is lepett, ahogy visszagondolok, mert nem ez a szokás. De ma végül elmondta a telefonban, hogy apám mindenről részletesen tájékoztatta. Abból, ahogy hozzám állt, végig azt a következtetést vontam le, hogy biztosan tud, vagy legalábbis sejt valamit. És, mint most kiderült, apám közölte vele azt is, ha csak egy módot lát Andy kimenekítésére, ne habozzon, minden segítséget meg fog kapni. Amit teszünk, az szigorúan tilos. Ez egy magánakció. Még a titkosszolgálat előtt is titok.

– És apádnak vajon miért ilyen fontos Andy Benson-Collins?

– Apámnak én vagyok fontos, és Zarah.

– És Brodsky?

– Ő természetesen nem tud semmit. Ő egy betonfejű bürokrata. Ha kiderülne, azonnal kezdeményezné az eltávolításomat az ügyből, családi összeférhetetlenség miatt. Ráadásul a viselkedésem, valljuk be, a kezére is játszana.

– Megértelek, hogy nem nézheted végig zsebre dugott kézzel a nővéred meghurcoltatását. Különösképpen úgy, hogy hiszel az ártatlanságában.

– Igen, és minden jól is alakult eddig. Mert azt pillanatnyilag nem tudnám megmondani, hogy a dél-amerikai börtönbe kerülést hogyan akadályoztam volna meg. Valószínűleg sehogyan.

– Rendben van. Megértettem mindent. Mit akarsz tenni?

– Annával megbeszéltük, hogy amint megkapjuk a hírt, hogy Andy és Brian elindult a találkozó helyére, gépre szállunk. Ők nyilvánvalóan autóval tudnak csak menni, az egy nagyjából húszórás út Limától, tehát marad időnk az érkezésükre felkészülni.

– És aztán?

– Igazából nem tudom.

– Tessék? – bámult merev tekintettel Yaakov Carlára.

– Valahogyan le kell választanunk Andyt Brianről. Csak tíz percre. Én nem mutatkozhatok előttük, mert Brian fel fog ismerni és lebukunk.

– Találkoztatok már?

– Nagyon durva találkozás volt. Mondhatni, mély nyomokat hagytam benne. Tehát neked kell majd a közelükbe férkőzni. Rólad nem tudják, hogy ki vagy.

– És?

– És aztán beszélek Andyvel. A nővérem. Elmondom, ki vagyok. Feltárok mindent. Hallgatni fog a jó szóra. Ebben biztos vagyok. Ő áldozat, Yaakov! Nem bűnöző!

– Carla, muszáj valamit őszintén megmondanom. Én egy katona vagyok, aki parancsokat teljesít. Teljesen megdermedtem attól, amit most hallottam tőled. Egy ilyen tudatos nőt is képesek ilyen mértékben elsodorni az érzelmei? És ezt, bocsáss meg, de nem hagyhatom! Romantikus elképzeléseid vannak! És ha mégis bűnös? És ha veszélybe sodor minket, vagy még inkább téged? Miért hinne neked? Azt sem tudhatja, hogy egyáltalán a világon vagy.

– Nézd, Yaakov, én már elszántam magam. Még mielőtt letartóztatják és átadják a hatóságoknak, én tudni akarom az igazat. És mivel hiszek a nővérem ártatlanságában, kötelességemnek érzem, hogy ebből a helyzetből kimenekítsem.

– Carla, könyörgöm, gondolkozzunk inkább! Találjunk ki valami más megoldást, ezt én esztelennek és túlontúl kockázatosnak érzem. Arról nem is beszélve, hogy ha sikertelen ez a beszélgetés, végképp elveszíthetjük őket a szemünk elől. De az is előfordulhat, ismerve a férfi bűnlajstromát, hogy a velük való nyílt találkozás az életünkbe kerül.

– Yaakov! Segítesz nekem?

– Ó, Carla, hát persze, hogy segítek, amiben csak szeretnéd. De ez a terv elég ingatag lábakon áll.

– Hát akkor ne a gyengeségeit hangsúlyozd, hanem erősítsd meg!

Ollantaytambo, Peru

– JÓ NAPOT! – BICCENTETT a panamakalapos, megtermett férfi a recepcióban álldogáló, egyenruhás embernek. – Jeremy Stockhard vagyok, az új idegenvezető. Én viszem holnap a Liberty Travel csoportját a Machu Picchura.

– Ó, igen, már nagyon vártuk önt! Az utasai halálra izgulták magukat, attól féltek, kimaradhat a túra legfontosabb állomása, ha nem küldenek időben valakit a központból. Évek óta nem volt ilyen telített szezonunk, ezért mondtuk is nekik, hogy ez most nem lesz könnyű feladat, ha egyáltalán sikerül megoldani!

– Bizonyára nagyon hálásak voltak, hogy így megnyugtatták valamennyiüket – szakította meg a szóáradatot Mr. Stockhard.

– Nos, azt nem mondták – gondolkodott el egy pillanatra a portás, majd folytatta. – De ez az ételmérgezési ügy rendkívül sajnálatos! Nem is értjük, hogyan történhetett! A kolléganője végig ugyanazt ette, mint a többiek, és nekik kutya bajuk. Nagyon különös. De reméljük, azóta már sokkal jobban van!

– Igen, minden bizonnyal. És a lényeg, hogy sikerült gyors megoldást találni, az utasok pedig semmiben nem szenvednek majd hiányt. Erről jut eszembe! Csatlakozik hozzánk még két amerikai turista, autóval érkeznek Limából. A számításaink szerint késő délutánra lesznek itt. Értesítenének, ha megjöttek? Találkoznom kell velük.

– Természetesen! A 101-es lesz az ön szobája, Mr. Stockhard! Jó munkát!

A tisztás térdig érő, élénkzöld pampafüvét szinte a földbe lapította a forgólapátok keltette erős szél. A fasor árnyékából középkorú férfi lépett elő, és elindult a helikopter irányába. Mire odaért, az ajtót már kinyitották.

– Vigyázzon a fejére! – figyelmeztette Carlát a férfi. – Segítek a csomagokkal, adja ide nyugodtan – fordult előzékenyen Yaakov felé. – Jöjjenek, menjünk kijjebb!

Néhány lépés megtétele után végre felegyenesedhettek.

– Jó napot, Vincente vagyok! Én viszem magukat a szállodához. A Hotel Pakaritampu néhány perc sétára van a vasútállomástól, egyszerű lesz megtalálniuk.

A kocsi az út mellett várakozott. Amint beültek, jelzett Carla telefonja. Anna üzent: A további teendők miatt a Hotel El Albergue-ben keressétek Mr. Stockhardot.

Szürkület volt, amikor a szálloda bejárata elé begurult egy 1984-es Lincoln Continental. Az egykor szebb időket látott amerikai autócsodából összetörten hajtogatta ki magát a magas férfi. A sofőr kelletlenül kászálódott elő a helyéről, aztán unottan felnyitotta a csomagtartót. A magas férfi behajolt, és előhalászta a mélyéről a bőröndjét.

– Gyere, drágám, menjünk – mondta csendesen, és a kezét a mellette álldogáló nő felé nyújtotta.

A nap színe vörösre váltott, és lángba borította a magasba nyúló, védtelenül maradt csúcsokat. Sűrű, tejszínű felhők merészkedtek le a völgyeken át egészen a gyalogutakig.

Ollantaytambo büszkesége, az El Albergue szálló, közvetlenül a vasútállomás mellett állt. Egy ősrégi, még a hódítókkal ideérkezett spanyol grand családjának késői leszármazottja építtette az 1920-as években, amikor a perui transzkontinentális vasutat átadták, és az itt keresztezte a délre vezető vonalakat.

A szálloda két épületből állt. Az első bejárata közvetlenül a vágányok felől nyílt, ide nézett a nagy kávézó és a reggeliztető étterem is. Az emeleten kicsinyke szobák sorakoztak, főképpen az átszálló utasok számára. Az egyszerű berendezésű helyiségeket nemcsak éjszakára, hanem nappalra is kiadták, hogy kényelmesebben lehessen az időt eltölteni, ha a csatlakozásra sokat kellett várni.

Az épület mögötti udvaron a látogató számára valóságos kis édenkert tárulkozott fel, a dús gyepet az inka településeken megszokott magas kőfalak szegélyezték. Az alacsonyra nyesett sövények közül törtek a magasba a folyondárok, ágaikon megszámlálhatatlan, fürtökben csüngő, illatos, hófehér és piros kürtvirággal. A járda két oldalán bordó levelű, húsos, narancsszínű szirmokat bontogató kannabokrok terebélyesedtek.

A fagerendás hátsó épület mindkét szintjén egy-egy nagyobb méretű lakosztályt és néhány kétszemélyes szobát alakítottak ki, teraszukról mesés kilátással a ködbe burkolózó Andok bársonyos, mohazöld csúcsaira.

– Elkérhetném az útlevelüket? – szólalt meg mosolyogva a fiatal hölgy a recepción.

– Természetesen – válaszolta a nő fáradt hangon, és a kézitáskájából elővette az okmányokat.

– Nos, Mr. és Mrs. Callen – nézett bele az iratokba a recepciós –, az idegenvezetőjük, Mr. Stockhard már jelezte, hogy csatlakozni fognak a csoporthoz. Továbbá kéri, hogy legyenek szívesek felkeresni őt még a mai este folyamán a 101-es szobában. Az önök szobája a hátsó épületben lesz, a magasföldszinten. Ott a lakosztályoknak és a szobáknak neveik vannak. Az önöké Hunaphuról, az ikeristenség egyik feléről kapta a nevét. A másik lakosztályt pedig a fivéréről, Sbalankéról neveztük el. A mítosz szerint a holtak birodalmának tizenkét urát győzték le, hogy Hurakán hatalmát megerősítsék.

Andy és Brian átvették a kulcsot és elindultak az átjáró irányába.

– Hát, őszintén szólva, annyira nem vitt magával ez a sztori, de oké, most akkor már ezt is tudjuk – dörmögte az orra alá Brian.

– Szerintem nagyon érdekes volt. Mennyivel szegényebb volna a világ mítoszok és legendák nélkül! – tette hozzá Andy.

– Az igazat megvallva nem számítottam arra, hogy itt valaki vár majd ránk.

– Pedig logikus. Nem? Azt, hogy jövünk és csatlakozunk hozzájuk, valakinek jelezni kellett.

– Mindegy. Nekem akkor is furcsa egy kicsit ez a gondoskodás. De lehet, hogy megváltozott a helyzet.

– Én nem értek a te világodhoz.

– Ne mondd azt, hogy az én világom.

– Nohát, azért ez a világ hozzád mégiscsak egy pár lépéssel közelebb van, mint hozzám. És milyen helyzet változott meg?

– Hát az, hogy én most minden bizonnyal nagyon kellek nekik.

– Szerintem ne bízd el magad. És ne láss bele túl sokat!

– Jó. Kiderül, kinek lesz igaza.

– Lépjen be! – mondta barátságos hangon Mr. Stockhard, válaszul a kopogtatásra. – Mr. és Mrs. Callen, ha jól sejtem.

– Jól sejti – válaszolta Brian, és Andyvel együtt belépett a szobába.

– Örülök, hogy végre itt vannak. Kevés az időnk, így, ha megengedik, rá is térnék a tárgyra. Bocsásson meg, hölgyem, válthatnék a férjével négyszemközt néhány mondatot? Megkínálhatom addig egy frissítővel? A teraszon csodás a levegő!

– Beszélhetünk nyíltan is – mondta a férfi.

– Nem, nem! A te ügyed, drágám! – szólalt meg Andy, és elindult a terasz felé.

– Nos, Mr. Callen, úgy tudom, holnap önök nem vesznek részt a túrán.

– Jól tudja. Bár a feleségem szeretne – válaszolt hetykén Brian.

– Győzze meg, hogy majd egy másik alkalommal szeressen.

– Miért?

– Mert, miután útnak indítottam a csoportot, szeretném összeismertetni valakivel.

– Honnan?

– Cartagenából – válaszolta a férfi hamis mosollyal.

– Rendben. Meglátjuk, mi lesz holnap – jelentette ki némi megjátszott gondolkodás után Brian, és felpattant a fotelből.

– Akkor nem is tartanám föl tovább magukat. Holnap keresem! – nyújtotta a kezét Mr. Stockhard. – Kérjék a szobájukba a reggelit!

– Látod? Mondtam, hogy nagyon kellek. Ideküldték ezt a pasast, hogy megismertessen a cartagenai összekötővel.

– De ilyen alapon egyből ideküldhették volna a cartagenai összekötőt is, nem? Hogy keressen meg, és ismerkedjetek össze.

– Nem, szívem. A dolog nem ilyen egyszerű. Az összekötőnek az utolsó pillanatig rejtve kell maradni. Ez az íratlan törvény.

– Értem. De ha egy összekötőt akarnak nekünk, azaz neked bemutatni, akkor annak, aki bemutat benneteket egymásnak, tudnia kell, hogy te, vagyis pontosabban mi, kik vagyunk valójában, nem?

– Pont ez a lényeg! A férfi, aki összehozza a feleket, egyfajta felderítő is, mielőtt a két érintettet összeismerteti. Felméri, van-e veszély. És ő vagy tudja, vagy nem a felek igazi személyazonosságát. Általában ez nem derül ki. Ez is egyfajta óvintézkedés.

– Látod, mondtam, hogy nem értek hozzá.

– Nem baj, én igen! És ez meggyőzött. Hihetünk neki. De lehet, hogy holnap azért meglepjük valamivel. Kicsit szaladjanak utánunk!

– Nem lenne ebben a helyzetben tanácsosabb valamelyest szerényebbnek lenni?

– Szerelmem! Itt az amcsi útlevél a zsebünkben. Oda megyünk, ahova akarunk. Azt csinálunk, amit akarunk. Miért kéne úgy tenni, mintha ez nem így lenne?

– Hát csak azért, mert azt soha nem tudhatjuk, hogy mikortól nincs így.

– Igen, megjöttek – válaszolta Mr. Stockhard, miközben kezében egy itallal kényelmesen elhelyezkedett Carláék szobájának a kanapéján. – Már napokkal ezelőtt megtudtuk a hírszerzéstől, hogy sikerült okmányokat szerezniük, és a papírjaikat Mr. és Mrs. Callen névre állították ki.

– Ügyesek.

– Azok. De azért mi sem vagyunk ügyetlenek – kacsintott Stockhard. – A pár holnap nem jön a Machu Picchura, mivel Cartagenából azt tanácsolták nekik, hogy kerüljék a széles nyilvánosságot, és ne ismerkedjenek.

– Érdekes világ – mondta elgondolkodva Yaakov.

– Az. Szóval, miután a csoportot elindítottam a Machu Picchura, bemutatom magát neki, Yaakov, mint a cartagenai csoport összekötőjét. Itt egy dosszié, ezt tanulmányozza, benne van a legutóbbi akciójuk néhány eleme, valamint a következő előkészítésével kapcsolatos pár adat, amelyben, azt mondjuk, hogy szeretné a csoport főnöke, ha a férfi, azaz Mr. Callen már részt venne. Sok adóssága van, örülni fog a lehetőségnek, ne aggódjon. A nevekre fordítson erőteljes figyelmet, nem tudhatjuk, kiket ismer. Amíg maga félrevonja egy megbeszélésre a férfit, én becserkészem a nőt. Velem szemben már nem lesz bizalmatlan. Amint biztonságosan leválasztottam maguktól, jelzek, és Carla színre lép, majd megbeszéli vele, amit kell. Én pedig addig biztosítom a terepet. Minden további lépés attól függ, hogy a nő hogyan reagál. A legjobb természetesen az volna, ha Carlával felülnének a közelben várakozó helikopterre, maga – mutatott Yaakovra –, és én pedig gyorsan csatlakoznánk a találkozója után hozzájuk. A férfi majd elindul megkeresni a barátnőjét, de mire ráébred, hogy nem találja, mi már vele együtt a levegőben leszünk. Azonban arra figyelnünk kell, hogy Carlát a férfi nem pillanthatja meg! Biztosak lehetünk benne, hogy felismerné őt, és idő előtt lelepleződnénk.

– Ó! Akkor, ha jól értettem, maga sem megy a Machu Picchura.

– Dehogy megyek! Van úgy, hogy egy ételmérgezésből hirtelen felépül valaki... nem?

– Ha szerencséje van, minden bizonnyal – válaszolta nevetve Carla.

Mr. Stockhardnak meglehetősen zaklatott éjszakája volt. Egész életében nehezen viselte a bizonytalanságot, a kiszámíthatatlanságot meg főleg. Az pedig, hogy ezektől ennyire irtózott, kifejezetten megbízható ügynökké tette. Most azonban úgy érezte, hogy a kételyből és a szeszélyes következetlenségből jóval több jutott neki, mint amennyivel meg tudott volna birkózni.

Amikor a reggeli után megpillantotta Andyt és Briant, kis csomaggal a kezükben, útra készen a Machu Picchura induló csoport tagjai között, először azt hitte, hogy az éjszakai nem alvások következményeként űz a képzelete rosszízű tréfát vele. Földbe gyökerezett lábbal állt már egy ideje, és a megfelelő lépésen törte a fejét, amikor az ételmérgezésből hirtelen felépült idegenvezető megveregette a vállát.

– Jó reggelt, Mr. Stockhard! Akkor, ahogy megbeszéltük, innentől visszaveszem a csoportot – mondta a dohányzástól érces hangú, ötven körüli nő.

– Helyes – hebegte Mr. Stockhard zavarodottan, és még mindig a csoport tagjait bámulta. Néhány másodperc elteltével az indulásra várakozó pár felé vette az irányt. Amikor a férfi mellé ért, megköszörülte a torkát.

– Mr. Callen, jól látom, hogy a csoporttal készülnek tartani?

– Igen. Nagyon is jól látja – felelte fölényes hangon a férfi.

– Emlékeztetném, hogy így elmulasztja a találkozóját!

– Valóban ez tenném? Hát akkor várjanak meg! Estére visszajövünk.

– Nos, attól tartok...

– Tojok rá, hogy mitől tart! Ha kellek, megvárnak – vágott közbe a férfi, majd sietve fellépett a buszra.

Mr. Stockhard döbbenten viharzott el a parkolóból.

A Hotel Pakaritampu vörösre festett épületeit és parkját széles vaskapu védte. A kerti személyzet még éppen csak egy résnyire húzta el az útból a szerkezetet, amikor a nyíláson lélekszakadva átrobogott Mr. Stockhard.

Carla és Yaakov menetkészen vártak Jeremy Stockhard telefonjára, azonban legnagyobb meglepetésükre hívás helyett ő maga jött, személyesen.

– Baj van! – lihegett már a kanyarból feléjük.

– Mi történt?

– Mégis mennek a Machu Picchura!

– Sejtettem, hogy ez lesz – mondta Yaakov. – Mondtam is Carlának, hogy szerintem biztonságban érzik magukat! Zsebükben az amerikai útlevél, gondolják, mi történhet? Kirándulnak, lazítanak! Volt idegeskednivalójuk bőven az elmúlt hetek alatt, nem igaz?

– Nincs mit tagadni, ez bizony új fordulat. Ne is vesztegessük az időt! – közölte Carla. – Jeremy, van javaslata?

– Futtomban idefelé telefonáltam Vincentének. Remélem, mindent értett a fújtatásomtól! Néhány perc múlva itt kell lennie. Véleményem szerint legokosabb, ha követik őket, benne van a pakliban, hogy nem csak egyszerű műemléklátogatás a tervük... Ha arra várunk, hogy a nap végén ide visszatérjenek, és akkor kezdjünk bele a sokadalom közepén abba, amit reggel szerettünk volna megejteni kettesben, szerintem rosszul tesszük. Szívesen elkísérném magukat, de jobb, ha ők azt hiszik, a szállodában várok rájuk, könnyen gyanút ébreszthetek. Amíg Aguas Calientesbe érnek, kitalálhatják, mit tegyenek. Lesz ott is még bő egy órájuk, a kocsi gyorsabban odaér, mint a vonatuk. Kapcsolatban maradunk, a készülékeiket vigyék magukkal. Annát értesítem a változásról. Estére többet fogunk tudni.

Aguas Calientes, a romokhoz legközelebb fekvő inka kisváros az év nagy részében felbolydult méhkasra emlékeztetett. A mohazöld hegyek lábánál egy keskeny sávban, egymás hegyén-hátán sorakoztak a tarkabarka, aprócska épületek és a sebtiben összetákolt deszkabódék. A látvány az ideérkezőnek egy olyan hely képét mutatta, ahol biztos, hogy a rendezettségnek és a tervszerűségnek a legcsekélyebb illúzióját is szerették volna elkerülni.

Elöl a köves partú folyó, hátul pedig a meredek sziklák állták útját a növekedésnek és a terjeszkedésnek. Aguas Calientes lakossága mindazonáltal nem panaszkodhatott. Remek volt a klíma, és dőlt a pénz a turistáktól. Csak egyvalaminek voltak szűkében, ez pedig a hely volt, amin ráadásul az év minden napján, szünet nélkül és minden órában osztozni kellett a lármás idegenek özönvízszerű áradatával.

Carla és Yaakov gyakorlottan térképezték fel az új terepet. Rögzítették magukban az útvonalat, amelyet a vasútállomástól a buszok indulási helyéig a csoportok meg fognak tenni. A pályaudvartól nem messze kiválasztottak egy eldugott sikátorban lévő éttermet. A személyzet egyetlen látható tagja éppen akkor nyitotta ki a rácsokat.

Ételkínálat tekintetében az Indio Feliz elsősorban a helyiek kiszolgálására összpontosított. Szerepelt az étlapon iguánatojás, hagymás puma, tengerimalac, és egy sereg olyan állat, amiről nem is lehetett tudni pontosan, hogy micsoda. A húsok elkészítési módja egyébként mindenhol azonos volt: pálcára vagy nyársra húzták a szerencsétlenül járt állat kizsigerelt tetemét, aztán teletömködték meg összekötözgették különféle növényekkel, és faszénen feketére sütötték. Ezen kívül még pacalból készült cau cau, ecetes hagymafőzelék és ceviche, azaz maracujalében pácolt nyers hal algával körítve és nagyszemű, fehér kukoricával tálalva csábítgatta az arra járó helyi éhezőket.

Carla még Limában megállapította, hogy azt egészen biztosra veheti, hogy egy gramm súlyfelesleg nélkül fog visszautazni, ha befejezték a küldetést. Hitt a krónikáknak, melyek szerint akkor sem történik semmi végzetes, ha az ember hetekig semmiféle ételt nem vesz magához. Nem értette, miért kell a szállodákban küzdeni egy-egy pohár gyümölcsléért, amikor minden megterem. Csakhogy itt a gyümölcslé fogalmát egyáltalán nem ismerték. Konzervek levét vizezték fel, ha sokat erőlködött a vendég, csak szabaduljanak végre tőle, meg az ostoba szokásaitól.

Yaakov persze talált a fogára valót mindenhol, neki kifejezetten ízlett az olajban sütött alpakka fűszeres burgonyával. Édesszájú lévén viszont lemondásokra kényszerült, mert finom sütemények helyett mindössze valamiféle gyanús piros zselét tukmálgattak az éttermekben, amit Yaakov szerint, ha a titkosszolgálat laboratóriuma bevizsgálna, habozás nélkül vegyi fegyvernek minősítene.

– Ez a hely megfelelő lesz! – közölte magabiztosan Carla. – Távolabb van, de mégis elég közel, és több helyiségből áll. Mintha csak nekünk találták volna ki! – Kis szünetet tartott és körbenézett. – Yaakov, nézzük át még egyszer!

– A Virgen del Carmen kápolna mellett várom be őket, Jeremy szerint ott fog mindenki elhaladni. Melléjük szegődöm, és megmondom a fickónak, hogy én jöttem a cartagenai csoporttól, minket kellett volna összeismertetnie Stockhardnak, de ő Ollantaytambóban maradt. Megköszönöm neki, hogy megspórolta nekem az utat azzal, hogy mégis részt vettek a túrán, de figyelmeztetem, hogy ahhoz is tartaniuk kéne magukat, amire a túloldalról kérik őket. Azaz, hogy kerülik a tömeget.

Carla izgatottan fészkelődni kezdett.

– Megtanultam a neveket, Carla, nyugi!

– Oké, tudod, hogy ezen múlhat minden. Nem tudjuk, kit ismer.

– Tisztában vagyok vele, Jeremy mindent elmondott.

– Én is ott voltam.

– Rendben, folytatom! Elmondom neki, hogy Bogotában, de különösen az ottani repülőtéren már nem találkozhat se velem, se mással, a falnak is füle meg szeme van, és nem lehet biztos abban, hogy nem tudnák-e azonnal meg, ki ő, ha valamivel felhívja magára a figyelmet. Kolumbia nem Peru!

– Ezzel nyilván ő is tisztában van. Volt ott!

– Majd javaslom nekik, hogy jöjjünk el ide. Azt mondom, ez egy biztos hely, ismerjük.

– Tökéletes. Csak ne ereszd bő lére! Maradj katona, és ne kettőnkre gondolj közben. A beszélgetést mindenképpen négyszemközt akard lebonyolítani vele. Én figyelni fogok Andyre. És most indulj! Tíz percünk maradt.

A turistákkal teletömött buszok időközben ellepték a főutat. A Cuzco felől jövő szerelvény a külső vágányon vesztegelt, várnia kellett, míg az eddig beérkezett vonatok kiürülnek. A peronokon lépésben araszoltak az emberek Aguas Calientes központja felé. Yaakov a kápolna kőkerítésére is felállt, hogy valamelyest átlásson a hömpölygő tömegen. Magának sem merte bevallani, de egyre reménytelenebbnek érezte a küldetésüket. Eszébe jutott Carla dacos elszántsága. Tudta, hogy a hajlíthatatlansága, ami gyakran a győzelemre segíti, milyen gyorsan bajba is sodorhatja őket.

Kis idő elteltével Yaakov arca felderült. Végre megpillantotta a sodrásban Briant és Andyt. Kézen fogva andalogtak a tömegben.

– A valóságban még szebb ez a lány – gondolta Yaakov. Álldogált őket figyelve egy keveset a magaslaton, aztán jobbnak látta, ha leszáll, és kissé rejtőzködőbb taktikával várja, amíg a kápolnáig érnek.

– Olyan, mintha a szabadságunkat töltenénk újra együtt – szólalt meg mosolyogva Andy. – Kicsit persze most zavar, hogy ennyien vesznek körbe, de az viszont jó, hogy mindenki idegen. És igazad van, Brian, nem lehet örökké csak a nehézségekkel foglalkozni.

– Gyere, itt egy csendesebb, kis utca, kanyarodjunk le erre! – mondta Brian, és karon ragadva Andyt kirántotta a tömeg közepéből. – Nézd! Olyan, mint egy valóságos labirintus, nem? Vállig érő kőfalak között haladunk, és csak megyünk, megyünk, amíg valahol kilyukadunk!

– Nem tévedünk el?

– Nem – felelte határozottan Brian, és lágyan megcsókolta Andyt. – Ahogy láttam, az egész Aguas Calientes három párhuzamos utcából áll. És közöttük bújnak meg ezek a veszééélyeees úúútvesztőőők... – nyújtotta viccesen a szavakat, és mint egy támadni készülő medve, riogatólag Andy fölé emelte a két mancsát.

Yaakov néhány perc elteltével úgy gondolta, Andy és Brian mostanra a közelébe kellett, hogy érjen. Körülnézett, de sehol sem látta őket. Hirtelen ijedtség járta át. Felugrott a kőre ismét, de még mindig nem látta egyiküket sem. Talán valamelyik útszéli árusnál megálltak, gondolta. Gyorsan döntött, és mivel abban biztos volt, hogy mellette nem haladtak el, megindult szembe a tömeggel. Egyelőre nem akarta értesíteni Carlát. Egészen az állomásig futott, Andyt és Briant keresve. Lihegve állapította meg, hogy szem elől vesztette őket.

– Hogy a francba lehetséges ez? – vakargatta a fejét. – Nem szívódhattak fel!

Andy önfeledten kacagott, újra gyerek volt, boldog és felszabadult, futott Brian elől, aki mindig elkapta, pedig egyáltalán nem akarta neki hagyni!

Errefelé már nagyon kevés turista járt, európait alig lehetett látni.

Andy egészen kipirult a szabadság mámorító érzésétől, attól, hogy megszűnt körülötte a világ, és semmi sem számított, csak a játék és Brian. Kávébarna hajzuhatagát kieresztette, és élvezte, ahogy rakoncátlan tincsei csapongva szállnak a széllel, vidám hullámokat rajzolva a levegőbe. Csak néhány perce ébredt rá, hogy a boldogság akkor jön el, amikor az ember már nem azzal törődik, hogy az életének milyennek kellene lennie, hanem meg tudja ünnepelni azt, amilyen éppen abban a pillanatban.

Carla izgatottan és feszülten várakozott. Benyúlt a kézitáskájába, kivette a telefont. Rápillantott, és bosszúsan látta, hogy egyáltalán nincs térerő. Nyugtalanul nézett körbe. Ivott egy kortyot a vizéből, felállt, és az épület leghátsó részén található mosdó felé indult.

– Szomjan halok! – szuszogta Andy kimelegedve.

– Akkor ki kell jutnunk innen!

– Azt mondtad, tudod az utat!

– Honnan tudnám? Vicceltem! – nevetett Brian.

– Jó. Hát, ha hozol vizet, felőlem akár örökre is itt maradhatunk.

– Gyere, nézd csak, ott a sarkon van valami hely! – szólalt meg Brian, és oldalra mutatott. – Látod, már majdnem a buszállomásnál vagyunk!

– Menjünk! – mondta Andy, majd határozottan kézen ragadta Briant, és meggyorsították a lépteiket.

– Na, ez pont jó lesz! Nincs itt senki – mutatott az Indio Feliz bejáratára Brian.

– Én csak vizet szeretnék, drágám. Rendeld meg, amíg kihozzák, elmegyek a mosdóba – mondta Andy, majd rögtön a pincérhez fordult.

– Merre találom?

– Leghátul, a paravánok mögött lesz!

– Köszönöm!

A pultos hosszan bámult Andy után. Brian az asztaluk fölé magasodva állt, és nézte a jelenetet, amint a fiú tátott szájjal belefeledkezik a látványba. Először elröhögte magát, aztán füttyentett egy nagyot, majd intett a kezével, hogy a srác inkább az italokkal törődjön, mert a lány foglalt.

A fiú megértette a jelbeszédet, és zavartan elfordult. Bekapcsolta a magnót és feldübörgött az indián zene.

Andy határozott mozdulattal nyitott be a mosdóhelyiségbe. Kissé meg is lepte, hogy valakit ott talál, hiszen az étterem üres volt.

Carla a kezét törölgette, amikor a tükörben egymásba akadt a tekintetük. A hátán végigfutott a hideg.

A sors? A vak szerencse? Vagyis nem, dehogy! Ez biztosan a drága Yaakov! A kitűnően végzett munka!

Mire ezeket végiggondolta, Andy már be is ment az egyik kabinba. Carla tudta, hogy nem tétovázhat. Akár Yaakov segítségével, akár a véletlen folytán történik mindez, ki tudja, adódik-e még egy ilyen alkalom? Cselekednie kell! Végtére is ezért van itt! Ezért szervezkedett, ezért mozgatott meg minden követ, hogy megmenthesse a testvérét! És lám, jó úton jár, az élet most díjazza az erőfeszítéseit!

Andy arcán halvány mosollyal lépett ki a kabinból, miközben még egyszer Carlára nézett. Ekkor Carla mellé lépett.

– Andy, Carla Lewinson vagyok. Kérlek, adj egy percet, fontos mondanivalóval jöttem.

Andy összerezzent, hogy a nevén szólították. Nem értette, hogy várhatta itt őt valaki, amikor még ő maga sem tudta, hogy ide fog jönni. A legjobbnak látta, ha nem elegyedik beszédbe. Megfordult és azonnal ki akart menni a helyiségből. Carla az útját állta. Andy szeme kitágult, az ajkai összeszorultak.

– Andy Benson-Collins, tudom, hogy most iszonyúan meg vagy lepve! Tudom, hogy sem a hely, sem az idő nem alkalmas arra, hogy bővebben elmagyarázzam, ki vagyok. De kérlek, néhány mondat erejéig hallgass meg!

Andy csak állt vele szemben és nem szólt egyetlen szót sem. Carla folytatta.

– Akivel vagy, egy nemzetközileg körözött bűnöző, és csak annyit szeretnék mondani, hogy légy nagyon óvatos, mert könnyen börtönben végezheted a cinkosaként. Én azért vagyok itt, mert szeretném tisztázni az ártatlanságodat.

Andy tekintete szúróssá változott, Carla válla fölött a távolba meredt.

– Andy, hallasz engem? Érted, amit mondok? Ne legyél áldozat! Ne keveredj jobban bele Brian Scott ügyeibe!

– Úristen! Brian! – kiáltott fel Andy váratlanul. A fejében mindvégig a férfi által leadott szöveg zakatolt, a szavak, amelyekre olyan jól emlékezett, egyre erősebben visszhangzottak a fejében. Briant üldözik, mert adósnak tartják. Mert a hitelezői szerint tartozik nekik, mégpedig temérdek sok pénzzel! A pénzzel, amit olyan műkincsekbe fektetett, melyeket később elloptak szállítás közben. Lehet, hogy őt is becsapták, ahogy mindnyájukat? És mi van, ha amíg őt feltartja itt ez a nő a dumájával, kint már régen letartóztatták Briant, elhurcolták és soha többé nem fogja látni? Félrelökte az előtte álló Carlát, és az ajtó felé tört. Carla utánalépett.

Andy hirtelen megfordult és mélyen Carla szemébe nézett. Miközben azt se tudta, ki ez a nő, a közelségétől mégis furcsa érzelem öntötte el. Megmagyarázhatatlan rokonszenv és az összetartozás érzése járta át, ami arra kényszerítette, hogy akarata ellenére is végighallgassa a nőt.

– Tudom, hogy te ártatlan vagy! Én voltam az, aki Cipruson elfogta Brian Scottot!

Andyt áramütésszerűen érte az utolsó mondat. A Brian iránt érzett aggodalom egy csapásra felülkerekedett. Féltette, és nem akarta őt elveszíteni. A szeme előtt egyre erőteljesebben lebegett a szándék, hogy a férfi szabadságát bármi áron segítsen megóvni.

Carla továbbra is beszélt hozzá, de Andy már egyáltalán nem figyelt rá. Csak arra gondolt, hogy a szerelmét bele akarják rángatni valamibe, hogy így intézzék el. Ahogy Brian is mondta, ez az utolsó lehetőségük, hogy megmeneküljenek. És egyáltalán: ki és honnan tudhatta, hogy idejönnek, amikor ezt ma hajnalban, az ágyban döntötték el? Vagy hogy ebbe az étterembe térnek be? Ezek szerint tényleg szemmel tartják őket, ez másképp nem lehet, és itt valami nagyon bűzlik!

Egy határozott szorítás hozta vissza a gondolataiból, ahogy Carla szemből mindkét vállát megmarkolta. Azonban Andy ekkorra már kívülről látta magukat, mint egy filmet, ahogy vele szemben áll egy nő, és valamit egyre hangosabban magyaráz neki, de ő azt már nem hallja. Elvesztette a józan ítélőképességét, és pillanatok alatt döntött. A mihamarabbi kijutás érdekében rátámadt Carlára.

Magabiztos, nagy kört leíró mozdulattal szerelte le a vállfogást, miközben megpróbálta az ennek ellenálló Carla egyik karját a háta mögé tekerni. Carla ismerte a pozíciót, és gyorsan kifordult a fogásból, jobb lábbal ellenlépett, és igyekezett testből megcsavarva, a combján átdönteni Andyt. Andy szintén nem hagyta magát, ügyesen hárított, és könyökkel, hátrafelé, Carla gyomorszája tájékára ütött. Carla ettől összegörnyedt, miközben Andy, kihasználva ezt a pillanatot, elé pattant. Carla kivárt, majd hirtelen felegyenesedés közben fejbúbbal, alulról hatalmas ütést mért Andy állára. Andy fogai nagyot csattantak és azonnal megszédült.

Carla terpeszben megállt.

– Andy! Figyelj! Ennek így semmi értelme! Látjuk, hogy verekedéssel nem boldogulunk egymással. Képzett harcos vagy! Ahogy én is! Felesleges lejátszani, hogy ki az erősebb! Nem ez a cél!

– Hanem mi? – szólalt meg most először Andy.

– Hogy kimenekítselek innen!

– Hova?

– Azt nem tudom. De a kérdésed helyesen inkább úgy hangzik, hogy honnan.

– Hát akkor honnan?

– A börtönből, Andy! Nem tudod elképzelni Brian Scott bűnlajstromát!

– De nagyon is el tudom képzelni. Mindent tudok!

– Nem tudhatod. Ha tudnád, már régen nem lennél vele!

– Ebből elég! Én kimegyek!

– Nem! Csak miután megígérted, hogy megteszed, amit kérek.

– És mit kérsz?

– Hogy lépj le tőle! Azonnal, ha kell segítség, megadjuk. Holnap már késő lesz.

– És ő?

– Ő? Ő a börtönben végzi, ahol a helye.

– De én szeretem ezt az embert!

– Jobban tennéd, ha most inkább magadat szeretnéd!

– De én nem követtem el semmit!

– Tudom! Éppen ezért mondom! Ha viszont vele maradsz, hibát követsz el! A végén magával ránt! – Andy ismét elgondolkodott. Carla rögtön kihasználta a pillanatot, és megfogta Andy vállát.

– Engedj ki innen! – csattant föl Andy.

– Nem engedhetlek, amíg meg nem ígéred, hogy lelépsz tőle!

– Ugyan már, hogy tudnék lelépni tőle? Ostobaság az egész! Azonnal engedj ki innen!

– Nem, amíg meg nem egyeztünk!

– Rendben! Ahogy akarod! – sziszegte Andy. – Akkor egyezzünk meg! – kiáltotta, és egy határozott mozdulattal ellökte magától Carlát, majd kihasználva a lökéssel okozott pillanatnyi egyensúlyvesztést, ráfordulásból, nagy erővel hasba rúgta. Carla összegörnyedt, de amikor Andy alkarral le akart rá sújtani, mintha csak várt volna erre a lépésére, kifordult alóla, felpattant, és a háta mögé kerülve, teljes talppal iszonyatos erejű rúgást mért a térdhajlata hátuljára. Andy azonnal lerogyott és felnyögött fájdalmában. Carla ezután ráugrott és hátulról, könyökkel, a nyaka két oldalára mért ütésekkel sorozta meg. Andy imbolyogva próbált meg felegyenesedni, de elvesztette az egyensúlyát, és a mosdóasztalkáról lesodort egy kancsó vizet. Hangos csörömpöléssel repültek a padlón minden irányba az edény darabjai, a követ pedig elöntötte a víz.

Carla hátrébb lépett és zihált. A hasából émelygő érzés bugyogott fel. Andy erőt gyűjtött és ismét megrúgta volna Carlát, azonban ő elkapta Andy bokáját és száznyolcvan fokkal megtekerte. Andy lába alól kicsúszott a talaj. Carla érte nyúlt, a blúzánál fogva visszaemelte, hogy ne vágódjon arccal a vízbe.

Andy megfordult, és miközben farkasszemet néztek egymással, továbbra is csak a kijutás járt a fejében. Hatalmasat lökött az ajtónál álló Carla mindkét vállán, aki párat hátralépett, és a karjaival körözve próbált egyensúlyt találni, azonban a csúszós talajon esélytelenné vált a talpon maradása. A mosdóhelyiség plafonig érő, kazettás ablakába hanyatt esett bele. Éles darabok repültek mindenfelé, de csodával határos módon az üveg nem vágta össze. Az esés erejétől kilazult a felső, elválasztó keretléc is, és az átlósan kettérepedt üvegtábla, mint a guillotine pengéje, a mélybe hullott. Carla az utolsó pillanatban fordult ki alóla. Fölötte egy jégcsap formájú, fél méter hosszú üvegdarab kapaszkodott még a keretbe. Andy, felmérve a veszélyt, villámgyorsan felé nyújtotta a kezét, de már késő volt. Az üvegdarab zuhanni kezdett, és az éppen felülő Carla kulcscsontját megkerülve, mélyen a nyaka tövébe fúródott. A vér azonnal spriccelni kezdett.

Andy felsikoltott, és rázni kezdte a zokogás. – Úristen, én ezt nem akartam! Én ezt nem akartam! – kiabálta Carla felé.

Carla tébolyult tekintettel markolta meg az üveget, és egy hirtelen mozdulattal kirántotta a sebből. A vérzés azonban nem állt el. Hirtelen lüktető, nyilalló és feszítő hasfájást is észlelt. Maga elé görnyedt, valamit suttogva akart mondani Andynek, de már nem volt több ereje. Néhány másodperc múlva a hófehér, hangtalan mélységbe zuhant.

– BRIAN, BRIAN! – ordította könnyek között Andy, és lélekszakadva futott a férfi felé.

– Mi történt veled?

– Velem semmi, de azonnal jönnöd kell, egy nő megsérült!

– Egy nő? És mi közöm nekem ehhez? Vagy neked?

– Nem tudom, mit akart – füllentett Andy –, de dulakodni kezdtünk, elesett, és jaj, istenem, Brian, segíts kérlek, lehet, hogy meghalt!

– Ne beszélj butaságokat!

– Minden tiszta vér, gyere, kérlek, gyorsan!

Brian felugrott és követte Andyt a mosdóba. Amikor benyitottak, hátrahőkölt. A vizes padlót mindenfelé beborította a vér, a földön fekvő nő mozdulatlan volt, a kezében szorongatott üvegdarab mélyen belevágott a tenyerébe.

– Azt a hétszázát! Megölted?

– Nem, nem öltem meg, nem akartam bántani, elesett, véletlen volt!

Brian közelebb lépett. Az arca elfehéredett. Az élettelenül fekvő nőben azonnal felismerte a megkínzóját. Elsötétült a világ, és az emlékek, az azóta is gyötrő rémálmok azonnal megelevenedtek. Egyetlen pillanat alatt kiverte a víz. Újra hallotta az ostor csattogását, amint az minden ütéssel egyre mélyebben a háta húsába vág. A fejében visszhangzott a saját üvöltése, amikor a székbe kötözve várta a következő ütés hasító borzalmát. Még most is érezte, ahogy a vére végigcsorog a meztelen combján, a lábszárán, és ragacsos tócsába gyűlik a hideg fémpadlón. Emlékezett a nő szemére, melyben kábultan a fájdalomtól Andy pillantását vélte felfedezni. Megrázkódott. Erőlködnie kellett, hogy visszanyerje az önuralmát.

Ezek szerint minden kétséget kizáróan követték ide! Csak idő kérdése, hogy felfedezzék, hiszen a nő nyilván nem egyedül van itt. De vajon mit mondhatott el róla Andynek? Ezt kellene azonnal kiderítenie! Hirtelen rossz érzés járta át. Andyhez fordult.

– Mondott neked valamit?

– Nem, semmit.

– De akkor min kezdtetek el dulakodni?

– Csak azt akarta, hogy hallgassam meg. De én nem voltam kíváncsi a mondanivalójára.

Brian hosszasan fürkészte Andy arcát. Andy állta a tekintetét.

– Azonnal el kell innen tűnnünk! – szólalt meg végül.

– De nem hagyhatjuk magára! Brian, segíteni kell rajta, így elvérzik! Meg fog halni!

– Ha már nem halt meg. Nem tehetünk semmit. Baleset volt, véletlen, ahogy mondtad. A sorsára kell őt hagynunk. Induljunk!

– Nem, Brian, én nem megyek sehova. Nem hagyom itt, így, vérbe fagyva. Segítséget kell hívni! Orvost, mentőt, mit tudom én! Legjobb, ha szólok a pincérnek – mondta Andy és az ajtó felé indult. Brian utánalépett, és erőteljes mozdulattal visszarántotta a helyiségbe.

– Még csak az kéne! Elment az eszed?

– Nem! Nem ment el! De én a te álláspontodat nem tudom elfogadni! Nem hagyhatok cserben valakit, aki segítségre szorul! Az életéről lehet szó!

– Andy! – rivallt rá Brian, és elkapta mindkét karját. – Elég! – kiabálta, és a lányt erőből rázni kezdte. – Azt mondtam, hogy nem teszel semmit! Megértetted? – Andyből kitört a zokogás.

– De ez így gyilkosság – dadogta könnyek között.

– Hívd, aminek akarod! Nem kellett volna idáig eljutni! Te tényleg nem érted, hogy nem hívhatjuk fel magunkra a figyelmet? Ezer szerencse, hogy nincs itt senki a pincéren kívül, az meg a füle botját se mozgatja semmire! A legjobb lesz, ha most nyomtalanul eltűnünk innen, mégpedig azonnal! Andy, mit mondott neked ez a nő? Hallod? Mit mondott?

Andy nem válaszolt. Érzékelhetően sokkos állapotba került. Váratlanul ököllel ütni kezdte Brian mellkasát, és követelte, hogy azonnal hívjanak orvost vagy rendőrt! Brian belemarkolt a hajába.

– Elég legyen! – sziszegte eltorzult arccal. Andy megszeppent és elhallgatott. – Ezt a napot végig kell csinálnunk! Hallod, amit mondok neked? Mintha mi sem történt volna!

– De Brian, azt nem lehet...

– Ha tovább folytatod a makacskodást, esküszöm, nagyon meg fogod bánni! Gyerünk, szedd a lábad, kifelé innen! – mondta, miközben szorította Andy csuklóját, ahogy csak bírta.

A mentőhelikopter lassan a magasba emelkedett.

Yaakov nézte a távolodó gépet, és az orvos utolsó szavaira gondolt. Azt mondta, egyelőre nem tudni, Carla túl fogja-e élni a támadást. Rengeteg vért vesztett, de minden tőlük telhetőt megtesznek.

Úgy érezte, menten kiszakad a belseje. Égették a belül ömlő könnyei, marta a testét a fájdalom, a lelke üvöltött az ég felé: miért?

Tel-Aviv, Izrael

LEWINSON TÁBORNOK parancsnokságán fülsiketítő lett a csend. A riadalomtól megmerevedett tekintetek fordultak a titkárság felé. Elena Talber, a tábornok titkárnője, kezében a kinyomtatott jelentéssel, határozott léptekkel tartott Joel Lewinson szobája felé.

– Hogyan történhetett ez meg? – üvöltötte a tábornok a jelentés átfutása után eltorzult arccal, a fejét két kézzel vakarva, az íróasztala mögül. – Hogy biztosították ezt az akciót?

Felugrott és az ajtóhoz rohant.

– Mozes, Tim, azonnal gyertek be! Anna Wexlertől és Barukh Brodskytól azonnal tájékoztatást akarok! Nem is ezt beszéltük meg! Mi történt egyáltalán? Hogy kerültek a Machu Picchura? És miért nem szóltak nekünk időben a változásról? Mi a kibaszott szar van már itt, hogy mindenki azt csinál, ami neki tetszik, az én lányom meg belehal? Mindenki a telefonokhoz! Minden kurva másodpercéről tudni akarok ennek az incidensnek! És azt honnan vették, hogy a perui rendőrség szerint az elkövető egy ismeretlen támadó volt? Irgalmas isten az égben! Micsoda ostoba, amatőr banda! Egyáltalán arról van fogalmuk, hogy hol laknak? Szerencsétlen idióták! Mert szerintem még arról sincs! Lepjék el az ügynökeink a terepet! Semmi, de semmi ne kerülje a figyelmüket! – ordított levegővétel nélkül továbbra is a tábornok.

– Elena! Taxit kérek, és vegyen repülőjegyeket! Oda kell mennünk! – folytatta a titkárnője felé fordulva, valamivel higgadtabban.

– Tábornok úr, az ENSZ nemzetbiztonsági ülése holnap kezdődik...

– Leszarom az egészet! A lányom élete forog kockán! Tudom, tudom, hogy ez egyáltalán nem vall professzionális viselkedésre, Elena, kérem, ne haragudjon... nézze ezt el egy öreg...

– Nekem semmit sem kell önnek elnéznem, mindent tudok, tábornok úr – szakította félbe a nő. – Húsz éve vagyok ön mellett. Tudom, hogy mindez mit jelent önnek, és főleg mit jelent a feleségének.

– Dina nem éli túl, ha Carlának valami baja esett.

– Tudom, tábornok úr, ahogy azt is, hogy ön sem élné túl. Mindent elintézek és mindent lemondok. Emiatt nem kell aggódnia. Valóban a legjobb, ha azonnal indulnak, és forró nyomon biztosan eredményt érnek el a tettes felkutatásában.

– A föld alól is előkerítem azt a nyomorult férget – folytatta az ordítást, új lendületet véve, a tábornok –, aki ezt tette a lányommal! Saját kezűleg koncolom fel, és a végén megetetem a beleit a krokodilokkal! Akárki is legyen az illető, nem fogok neki megkegyelmezni! Soha! Értik? Soha!

Az irodában tapintani lehetett a feszültséget. Mindenki tisztában volt azzal, hogy a tábornok ritkán ragadtatja magát ilyen kijelentésekre, és éppen ezért ezeket a mondatokat halálosan komolyan és a szó legszorosabb értelmében kell venni. Ahogy azzal is tisztában volt mindenki, hogy Lewinson elől, ha egyszer a nyomába eredt az illetőnek, még senkinek sem sikerült eltűnni. A legkisebb ügyekben sem. Nemhogy egy ilyen horderejűben.

A tábornok elhallgatott. Behunyta a szemét, és kétségbeesetten a tenyerébe temette az arcát. Elena óvatosan mellé lépett és a vállára tette a kezét.

– Személyesen kell megmondania Dinának.

– Tudom. És ha a lányunknak súlyos vagy maradandó baja esett?

– Az orvosi jelentésben az áll, hogy az állapota stabil.

– Meg az, hogy hasi sebész teamet várnak tőlünk.

– Az orvoscsapat már úton van. Nagyon reméljük, hogy minden rendben lesz – mondta a titkárnő.

– Kérjen nekem egy kocsit. Megyek Dinához. Igen, muszáj hinnünk, hogy minden rendben lesz.

Machu Picchu, Peru

A CSOPORT TÜLEKEDVE ÁRAMLOTT a busz belseje felé. Yaakov utolsónak akart maradni, azt se bánta volna, ha nem fér fel. Ki tudott volna rohanni a világból fájdalmában. De maradnia kellett. Brodsky utasította, hogy kísérje végig a csoportot. Kérte, hogy igyekezzék Brian és Andy előtt nem leleplezni magát, figyeljen minden apróságra, de maradjon tőlük távol, mivel rendkívül sajnálatos módon az összeismerkedésük egyelőre okafogyottá vált.

Yaakov egész nap nem volt képes megszabadulni a gondolataitól. Csaknem beleőrült a bizonytalanság kínjába. Vajon látja-e még élve Carlát? Túléli-e a támadást? Lehunyta a szemét, és azt kívánta, bárcsak most mellette lehetne!

De a csoporttal kellett tovább mennie. Katona, ez a hivatása. Parancsot kapott, és azt teljesítenie kell. Bármilyen megpróbáltatások árán. Erre esküdött.

Az órák ólomlábakon jártak. A fennsíkon perzselt a nap, az emberek megállás nélkül fényképezték egymást a romok tetején. Yaakov élőhalottként vonszolta magát végig a terepen. A szeme sarkából követte Andyt és Briant. Egész idő alatt egyetlen szót sem szóltak egymáshoz. Andy szemmel láthatóan kerülte Brian tekintetét, Brian pedig többször furcsán méregette. A viszonyuk még egy kívülálló számára is érezhetően jegessé és gyanakvóvá változott.

Túlságosan fáradt és megviselt volt gondolkodni. Megállás nélkül szidta, okolta magát, amiért elgyengült, amiért hagyta, hogy Carla erről az esztelenségről meggyőzze, legszívesebben ütötte volna magát, amiért nem állt a sarkára, hogy megóvja őt a leselkedő veszélytől! Mert igenis meg kellett volna tennie! Ha másképp nem, erőszakkal.

Ollantaytambo utcáira már rátelepedett a sötétség, mire a szállodákhoz visszatértek. A Hotel Pakaritampu éjszakai világítása gyér fénnyel szórta be a gondozott előkertet. Egyszerre többfelől halk sziszegés hallatszott, majd gyöngyöző vízcseppek szálltak a magasba.

Yaakov sokáig üldögélt a teraszon. Észre sem vette, és elmúlt éjjel két óra.

– Meg kell próbálnom – gondolta. – És ezúttal nem kérek semmiféle engedélyt!

Felpattant a székről. Berohant a szobába, ledobált magáról minden ruhát, a szekrényhez sietett és belebújt a fényelnyelő anyagból készített gyakorlóruhájába. Kinyitotta a Brodskyéktól kapott számzáras táskát, műszerdobozt, fegyvert, iránytűt és kamerát vett magához. A kesztyűjét a zsebébe gyűrte, a sapkájára illesztette az infraszemüvegét, és határozott léptekkel elhagyta a szobáját.

AZ EL ALBERGUE KERTJÉNEK vállig érő kőkerítése nedvesen csillogott a kora hajnali párás levegőben. A madarak és a rovarok teljes némaságban várták a pirkadatot.

Yaakov óvatos léptekkel, hátulról közelítette meg a területet. Emlékezett, Stockhard, amikor náluk járt, néhány whisky után részletes leírást adott a szálloda épületeiről és szobáiról.

A magasföldszinti spalettákat zárva találta. A pavilon bejáratát szintén, bár leghátul, a portán, pislákolt némi fény. Yaakov az ajtóval szemben, az oszlopsor mögé húzódva merevedett mozdulatlanságba, és türelmesen várt egy ideig. Továbbra sem észlelt mozgást a belső folyosón. Ezután megkerülte az épületet. Akkor látta meg, hogy a lakosztály egyik deszkatábláját csak behajtották.

Hangtalanul kinyitotta. Az infraszemüveggel az ablakon keresztül testhő után kutatott, de az alig volt észlelhető. A műszertáskából kivett egy fogót és egy üvegvágót. Az ablakzárat néhány másodperc alatt körülvágta és eltávolította. Egyetlen apró pattanás, és az ablakszárny kinyílt.

A szobában lélegzetét visszafojtva hallgatózni kezdett. A hold gyér, kékes sugara éppen csak eljutott az ágyig. Az infraszemüveg egy ember testhőjét igazolta.

Óvatosan hátralépett, a fal felé. A ruhája anyaga minden beszűrődő fényt elnyelt, jószerével még az árnyékát sem lehetett kivenni. Körülnézett és várt. Várta, hogy ha van, előkerüljön a másik személy. De úgy tűnt, a lakosztályban az ágyban fekvő emberen kívül nem tartózkodik más.

Ekkor az ágyhoz lépett. Az alvó alak fejét egy mozdulattal megfordította, és fekete kesztyűs kezét az illető szájára tapasztotta. A megtámadott ember kétségbeesetten próbálta a fogást elhárítani, de Yaakov erejével nem boldogult. Meg sem tudott moccanni. Úgy érezte, az arcára nehezedő nyomástól menten kettétörik a nyaka. Közelebb hajolt, és ekkor ismerte fel őt. Hirtelen Carla vérben úszó látványa villant a szeme elé. Eltorzult az arca, és a szíve dühödten zakatolni kezdett. Elfojthatatlan bosszúvágy kerítette hatalmába. Milyen könnyűszerrel végezhetne vele, gondolta. A légzésére összpontosított, s amikor végre az idulatai csillapodni kezdtek, suttogva szólalt meg. Figyelmeztette: ha csendben marad, beszélhetnek. Ha nem, elhallgattatja örökre. Andy kétségbeesetten intett a szemével, hogy nem fog kiabálni. A kéz lassan engedni kezdett a szorításból. Andy rémült, álmos arccal ült fel az ágyban.

Két tenyere közé fogta az esti italozgatás után sajgó homlokát és tarkóját. Riadtan körbenézett. Érezhetően még csak most fogta fel, mi történik vele, s ettől azon nyomban fel is ébredt. Megborzongott. Látszott rajta, hogy fél.

– Kicsoda maga? – kérdezte remegő hangon.

– Yaakov Litzman vagyok. Carla Lewinsonnal jöttünk önök után Izraelből.

– Te jó ég! Akkor igaza volt Briannek – suttogta.

– Amennyiben?

– Hogy követnek minket! És most hol van? – kérdezte mindenfelé tekintgetve, sürgető hangon. Mielőtt Yaakov válaszolhatott volna, gyors mozdulatokkal áttapogatta a kétszemélyes paplan másik felét, aztán önkéntelenül feljebb húzódott az ágyon. A félelme még mindig nem hagyott alább. A torkában dobogott a szíve, az arcán meglepetés tükröződött, és az, hogy fogalma sincs, a férfi mit akarhat tőle.

– Kicsoda? – kérdezett vissza Yaakov.

– Brian! Elvitték, míg aludtam? Elfogták? Letartóztatták? Hol van? – kérdezte Andy egyre izgatottabb hangon.

– Engem is meglepett, hogy önt egyedül találtam. Két személyre készültem fel – közölte Yaakov kimérten.

– Hogy? De hát akkor hol van? Megengedi? – kérdezte Andy, és intett, hogy felkelne. Yaakov bólintott. A lány kiugrott az ágyból. A hirtelen helyzetváltoztatástól megszédült és a fejéhez kapott.

– Vigyázzon – mondta Yaakov, miközben elővigyázatosságból a jobb kezét a pisztolyára helyezte.

– Bocsánat. Tegnap néhány pezsgővel több ment le, mint kellett volna.

– Értem.

– Gyújtok fényt, jó?

– Rendben. De csak keveset!

Andy felkapcsolta az olvasólámpát, és körbenézett a szobában. Kinyitotta a kétajtós szekrényt, majd belenézett a bőröndtárolóba, meg a komódba is.

– Nincs itt a holmija! Azt is elvitték?

– Mi nem vittünk el semmit. Sem őt, sem a holmiját. Vagyis én nem tudok róla.

– De hát önnek tudnia kellene, nem?

– Én is úgy vélem, hogy igen.

– Akkor mi történt?

Yaakov körbenézett. A lakosztály bejárata zárva volt. A kulcsot viszont nem találta.

– Nos, minden bizonnyal az történt, hogy Brian Scott lelépett.

– Hogyan?

– Kisurrant, megszökött. Gyalázatos módon magára hagyta önt. És az ajtót maga mögött bezárta.

– De hiszen ez teljes képtelenség! Meglehetősen furcsa volt az elmúlt délután folyamán, de ezt akkor sem tehette meg velem!

– Pedig nagyon úgy fest, hogy mégis megtette.

– Lehet, hogy csak kiment valahova!

– Igen, minden bizonnyal. Az összes holmijával együtt. Talán levegőzni akart egyet.

Andy nem nevetett. Visszarogyott az ágy szélére. Nagyot sóhajtott és beletúrt a hajába. A pizsamája zsebéből egy szalagot kotort elő, és összekötötte vele az arcába lógó tincseit. A keze láthatóan remegett.

– És most? – kérdezte a férfit őszinte kétségbeeséssel a hangjában.

Yaakov levette a sapkáját, és a kesztyűje mellé gyűrte a zsebébe. Előhúzott egy széket a fésülködőasztaltól, és leült Andyvel szemben.

– Most? – kérdezte. – Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha mindent elmondana nekem, amiről csak tudomása van. Úgy gondolom, itt lenne a legfőbb ideje.

– BRIAN ÉS ÉN BARCELONÁBAN ismerkedtünk meg. Különös helyzet volt, egy étteremben akadtunk egymásba, és ezt értheti szó szerint – mondta Andy –, ugyanis kiverte a kezemből a vacsorámat. Az ott együtt töltött pár óra elég volt ahhoz, hogy minél hamarabb újra látni akarjuk egymást. Brian akkoriban hivatásos sportoló volt, mindenféle nagyon menő külföldi csapatban, válogatottban játszott, Franciaországban, Spanyolországban, vagy ahová jó pénzért hívták. Első pillanattól magával ragadott, és ez csak fokozódott, mert nagyon jó benyomást tett rám másodszor, sőt sokadszor is, odavoltam érte, egyre jobban tetszett! Igazi nagyvilági figura volt! Rengeteget nevettünk! Úgy tűnt, ő aztán nem komplikálja túl az életet! Ráadásul veszettül jóképű, magas, izmos, szőke, hosszú hajú, olyan, akire mindig is vágytam. Nagyon, nagyon megnyerő volt az egész! Akár egy mesében.

Andy kevéske szünetet tartott. Megküzdött az előbukkanó emlékekkel. Yaakov csendben figyelt. Nem akart közbeszólni.

– Minden időnket együtt akartuk tölteni – folytatta nagy sóhajtást követően Andy. – Az én munkámat túlságosan bonyolult lett volna átalakítani, a múzeum ott van, ahol. És az ásatások is. Ő, hogy együtt lehessünk, vállalta, hogy egy rosszabbul fizető, a képességeinek kevésbé megfelelő munkára elszerződik a kontinensről. Fura, rossz előérzetem támadt, amikor az elhatározását váratlanul közölte velem. Később ez be is igazolódott, mert a bajok röviddel ezután kezdődtek el.

Andy megköszörülte a torkát. Megkönnyebbült, ahogy ömlöttek belőle a szavak. Lassanként a félelme is alábbhagyott. Úgy érezte, nincs vesztenivalója.

– Tudja, Brian maszkulin alkat, annak az összes velejárójával. De mindennél, még saját magánál is jobban szeretett engem, és ezért, legyőzve magát, hozzám, azaz az én életemhez alkalmazkodott. Azonban ez helytelen lépés volt. Mert nekem kellett volna hozzá alkalmazkodnom! Mert én vagyok a nő! És én, őszintén bevallom magának, nem vagyok feminista. Tőlem távol áll a rivalizálás! Nekem tökéletesen megfelel, ha egy férfi férfiként viselkedik, és úgy bánik nőként velem.

Újra felsóhajtott. Yaakov nyugodtnak látszó arcát fürkészte egy darabig, majd folytatta.

– Nemsokára be is következett, amitől féltem. Rövid idő alatt kiderült, ő nem képes elviselni, hogy a kapcsolatunkban ne az az ember legyen, akinek megismertem: erős, független, szabad, gazdag és uralkodó. Hamar rájöttem, hogy rossz döntést hozott, ahogy ő is ráébredt erre. De már nem lehetett volna egyszeriben mindent visszafordítani! A folyamat legbelül elkezdődött. Megingott, egyre haszontalanabbnak és egyre kevesebbnek érezte magát, a munkáját a korábbi hangos sikerekkel összevetve érdektelennek és unalmasnak tartotta, lealacsonyítónak minősítette a keresetét, és szégyellte előttem, hogy nem lehet olyan férfi, amilyennek magát mellém elképzelte. Neki arra lett volna szüksége, hogy ő lehessen, aki mindent biztosít az életünkhöz. Akire felnézhetek! Azonban úgy érezte, hogy nem méltó hozzám.

Andy szorosabbra húzta a köntösét, és az ablak felé pillantott. Távol, a hegyek párába vesző csúcsai fölött megjelentek a nap első, vöröslő csíkjai a horizonton. Lassan visszafordult és folytatta.

– Nagyon szerettem őt. És pont azért, mert olyan, amilyen. És nagyon szeretem még most is. De hiába magyaráztam, bizonygattam, hogy én tudom, ki ő! Tisztában vagyok vele, hogy mire képes! Hogy milyen nagyszerű ember, szerető, és milyen csodás férfi. Hogy benne mennyi minden megvan! Hogy én még jobban tisztelem és becsülöm azért, amilyen áldozatot hozott értem. Pontosabban kettőnkért! A szerelmünkért és a boldogságunkért. Kértem őt, hogy legyen most türelemmel, elsősorban magához, és adjon időt, hogy az életünket újragondolhassuk!

Andy felállt és töltött magának egy pohár vizet. Kortyonként itta meg, majd visszaült az ágy szélére. Yaakov a tekintetével kísérte minden mozdulatát, és még mindig hallgatott.

– Aztán egyszer csak bevallotta, hogy a múltja nem folttalan. És azt mondta, hogy emiatt biztosan megvetem. Kezdetben félt bevallani, titkolni akarta, csendben elintézni mindent, ami kihatással lehet a jelenünkre, aztán egyszer, sok-sok idő múlva elmondani, mikorra már annyira távoliak lesznek az emlékek, hogy szinte össze sem lehet rakni a mozaikokat. Megbánta már régen, hogy belekeveredett, és azt is elmondta, hogy sajnos nem úgy alakultak a dolgok, ahogy számította, mert komoly tartozásokat halmozott fel. És ahhoz, hogy a korábbi életét visszaszerezhesse, rendeznie kell az adósságait. Talán a régi keresetével minderre, ha nem is könnyen, de évek alatt képes lett volna. Csakhogy amióta megismert, mellettem akart lenni. És egyáltalán nem érdekelte, hogy milyen árat kell ezért fizetnie! Emiatt a korábbi, jól átgondolt tervei dugába dőltek, a folyamatosan romló anyagi helyzete nem tette lehetővé, hogy helytálljon. Amikor mindezzel szembesültem, mert addig gyötörtem, míg a legbelsőbb titkaiba be nem avatott, akaratlanul is hibásnak éreztem magam, hiszen azért került ebbe a kilátástalan helyzetbe, mert szeretett. Mert engem szeretett, és mert mindent feladott értem. Azt éreztem, kötelességem valamit tenni! Még nem tudtam, hogy mit, de valamit tenni akartam. Ezért könyörögtem neki, engedje, hogy segítsek rajta. Ahogy és amivel csak tudok. Csakhogy megint elvétettem a lépést. Mert mit is ért önmagában a szándék, ha nem számítottam bele, hogy Brian férfi. Mégpedig büszke, erős férfi. Akinek nem lehet sajnálatból vagy bűntudatból segíteni! Legalábbis nem úgy, ahogy elképzeltem. Pedig én minden tőlem telhetőt megtettem, hogy az önbecsülése újra a régi legyen. Építeni próbáltam őt, vinni, emelni, hogy megint magára találjon. De sajnos egyre mélyebbre süllyedtünk, és én kudarcot vallottam.

Andy lehajtotta a fejét, és az ölében nyugvó kezére nézett. Rövid szünet után folytatta.

– Végül úgy döntött, hogy egyedül próbál meg talpra állni. A maga módszerei szerint. Elutazott. Amíg a gépe fel nem szállt, végig reménykedtem, hogy meggondolja magát. Persze tudtam, hogy nem fogja. Briant nem olyan fából faragták. Hónapokig nem jött hír felőle. Elfoglaltam magam, a kiállításaim minden időmet lekötötték, ráadásul a múzeum is a nyakamba akasztott egyet s mást. Már majdnem lemondtam róla, amikor Tel-Avivban újra jelentkezett. Sok időm nem maradt töprengeni, döntenem kellett: maradok és örökre elveszítem, vagy vele tartok a bizonytalanságba. Minden feléledt bennem, az utolsó mondatai, az ölelése, a csókjai, a lángoló szerelme, az, ahogyan magát hátrébb sorolva képes volt az egész addigi életét feladni, csak azért, hogy velem lehessen. Persze, hogy azonnal és minden megfontolás nélkül igent mondtam a folytatásra. Ugrottam, és meg se néztem, hogy hova. Csak amikor földet értem, és csupa sár lett a ruhám, estem gondolkodóba.

– Már Peruban? – kérdezte halkan Yaakov.

– Igen, itt. Amikor rájöttem, hogy továbbra is menekülnünk kell. Amikor egy olyan elhagyott, isten háta mögötti táborban kötöttünk ki, amit az ellenségeimnek sem kívánnék soha. A repülőtérről egyből odavittek minket. Egy teherautó platóján feküdtünk, mocskos ponyvák alatt húztuk meg magunkat. Rajtam az estélyi ruhám, a magassarkú lakkszandálom és a brillköves ékszereim... Úristen! Mennyire nevetségesen festhettem, és mennyire nevetséges lehetett ez az egész helyzet! Meg a teljes tudatlanságom! Brian háta és teste egy merő seb volt, olyan, mint akit elevenen megnyúztak. Rettegtem, hogy elfertőződik, de hála istennek nem így történt. Addigra már javarészt begyógyultak a hegek. Se víz, se étel, se tisztálkodás, semmi! A barakkból nappal kimozdulni sem lehetett, éjjel is csak keveset, azt se tudtuk, hogy figyelnek-e minket. Hogy rajtunk ütnek-e, vagy hogy megéljük-e a másnap reggelt. Brian egyszer gyanút fogott, mintha embereket látott volna a sötétben, de aztán, mivel nem történt semmi, megnyugodott. Faggatni kezdtem. Nem értettem, miért történik ez velünk. Mibe keveredett? Azt állította, hogy nagy összegeket kapott bizonyos emberektől, amit aztán műkincsekbe fektetett. Ékszereket, műtárgyakat, festményeket vásárolt nyomott áron, fülesek alapján, hogy azokat majd orgazdahálózatba juttatva a megbízóik zsíros haszonnal továbbadhassák. Azonban a rakománya megsemmisült, és most a hitelezői vagy befektetői üldözőbe vették, hogy visszaköveteljék a neki adott pénzt. Jogos? Vagy sem? Ezeket az embereket az igazság hidegen hagyja. Az illegális műkincs-kereskedelem nem tréfa. Nagy tétekben folyik a játék, az emberélet nem túl drága. Régészként már nem egy olyan történetet hallottam, ami tragédiával végződött. Gondolni sem akartam arra a helyzetre, hogy mi lesz a pályámmal, ha elterjed rólam, hogy az illegális műtárgy-kereskedelem környékén forgolódtam. Még ha akaratomon kívül is. Azt hiszem, mindenképpen erős hír lett volna. Persze az is lehet, hogy mostanra, a fejlemények tükrében, ezen már kár is gondolkodnom. Aztán úgy tűnt, jóra fordulhat minden, egyszerre lélegeztünk fel, mikor utolsó éjjel a futár elhozta az új okmányainkat, meg ruhákat, egyebeket az útra. Fénysugár gyúlt az alagút végén! Valami ilyesmi érzés lehet, amikor a halálra ítélt kegyelmet kap. Reménykedtünk, hogy akkor ezúttal tényleg eljutunk Amerikába.

– És mi történt Aguas Calientesben?

– Minden jól indult. Felszabadultak voltunk. Brian talán még jobban is a kelleténél. Dagadt a melle, hogy mennyire fontos lett a megbízóinak. El akartunk feledkezni mindenről, ami nyomasztott bennünket az elmúlt hetek, hónapok alatt. Elhittük, hogy ezúttal ránk mosolygott a szerencse. Őszintén szólva, így utólag, nem is tudom, miben bíztam. Mert mindazt, ami velünk megesett, és azok következményeit, nem lehetett volna semmi módon meg nem történtté tenni. Azt hiszem, egyszerűen csak nem akartam törődni semmivel. Elegem lett a búslakodásból. És mindaddig rendben is ment minden, míg azzal a nővel nem találkoztam az étterem mosdójában. Fogalmam sincs, mit akarhatott tőlem. Nem is emlékszem pontosan! Csak valami olyasmi maradt meg bennem, hogy meg akart menteni. Briantől, meg ettől az egész helyzettől, vagyis, ahogy mondta, a börtöntől. Összefüggéstelen volt az egész, ezért ott akartam hagyni. Dulakodni kezdtünk, primitív ostobaság volt ez is, de nem tudtam mit tenni, mert nem akarta hagyni, hogy elmenjek. Végül elcsúszott a nedves padlón, mert levertem valami kancsót, amiben víz volt, és beleesett az üvegbe. De én ezt nem akartam! Baleset volt! Nem tehettem róla, ő erőszakoskodott velem!

Yaakovval megpördült a szoba. Érezte, ahogy újra elönti a testét a düh. Akkor hát így történt, gondolta. Az arca megkeményedett, és a keze akaratlanul is ökölbe szorult. Az ujjai fájdalmas görcsbe merevedtek, és minden idegszálával arra összpontosított, nehogy őrültséget kövessen el.

– Carla Lewinson a neve – szűrte a fogai között a szavakat.

– Igen? Valóban. Mintha mondta is volna.

– Ő a társam. Mindketten az izraeli titkosszolgálat tisztjei vagyunk, és Brian Scott ügyében nyomozunk.

– Valóban? Ezek szerint ilyen komoly az ügye?

– Sokkal komolyabb, mint hinné.

– És ő... Carla? Hogy van? – tudakolta izgatott hangon Andy.

– Szerencsére még időben rátaláltam. Limába vitte a mentőhelikopter.

– Hála istennek! Hála istennek! – ismételgette a szavakat Andy összekulcsolt kézzel, és a szeme megtelt könnyel.

Yaakov tágra nyílt szemekkel nézte, mennyire örül a hírnek.

– Én azonnal mentőt akartam hívni! Orvost, vagy bármilyen segítséget, amikor láttam, mekkora a baj. Kirohantam Brianért. Követeltem, hogy azonnal jöjjön, és nézze meg, mi történt! Nekem eszembe sem jutott volna magára hagyni! Még úgy sem, hogy esetleg engem okoltak volna az egészért, mert később megmagyaráztam volna mindent. De Brian, amikor meglátta a nőt, elfehéredett. Nem tudom, de az volt az érzésem, hogy valahonnan ismeri. Rá is kérdeztem. Azt felelte, fogalma sincs, kicsoda. Aztán az is furcsa volt, hogy még rögtön ott faggatózni kezdett, hogy nekem mit mondott róla vagy vele kapcsolatban a nő. Akarom mondani, Carla. Nem is tudtam az egészet mire vélni! Miért feltételezi, hogy beszélt róla, vagy mondott vele kapcsolatban bármit is, ha nem is ismerik egymást? De mélyebben akkor még nem gondoltam ebbe bele. Csak ordítani kezdtem Briannel, hogy azonnal hívjunk orvost! Ő nem mozdult, erre én elindultam kifelé. Erőszakkal visszarántott az ajtóból, kis híján eltörte a karom, és megfenyegetett, hogy ha bármit teszek, később nagyon meg fogom bánni. Megrémültem. Ilyennek még soha nem láttam őt! Velem szemben pedig végképp nem. Azaz, pontosabban csak egyszer, amikor apámat felhívtam miatta, és azt hitte, éppen elárulni készülök neki róla valamit. Pedig ez egyáltalán nem volt így! A távoli szándékomban sem! Szóval, egyszer már kifejezetten megtiltott valamit, hasonlóan fenyegető módon, de azt hittem, csak az idegesség beszél belőle, nem éreztem a helyzetet annyira súlyosnak. De most szinte tapintható volt, ahogy egy szemvillanás alatt elszállt az irántam érzett bizalma. Gyanakvóan méregetett, és később sem szólt hozzám egyetlen szót sem. A szeme összeszűkült, az arcán csalódottság ült, és olyan érzésem lett, mintha egy csapásra az ellenségeként kezdett volna tekinteni rám. Különös volt látni azt, hogy hirtelen olyanná változott, mint aki fél valamitől. Esetleg tőlem, vagy amit megtudhattam, vagy attól a másik nőtől. Mert ekkorra már egészen biztosra vettem, hogy Carlát valahonnan ismeri.

– Igen, jól érezte. Ismerte. Ő fogta el Cipruson, és ő vallatta ki Tel-Avivban.

– Úristen! Hát persze! Hiszen Carla mondta is nekem! Csakhogy abban az őrületben ez teljesen kiment a fejemből! És ő vallatta ki? Ezt nem tudtam.

– Igen.

Andy összerezzent. Brian megnyúzott hátára gondolt. Behunyta a szemét, és megpróbált úrrá lenni az érzésein. Elborzasztotta a kegyetlenség és a kínzás okozta hatalmas sebhelyek látványának az emléke. Akadozva szólalt meg újra.

– Milyen szerencse a szerencsétlenségben, hogy nem ők álltak szemtől szemben egymással! Ki tudja, hogyan végződhetett volna! Belegondolni is szörnyű. Bár a végeredmény így is rettenetes. Ugye fel fog épülni?

– Reménykedjünk!

– Iszonyúan sajnálom, ami történt! Kérem, higgyen nekem.

– Megpróbálok.

– Szóval Brian előle menekült?

– Igen, mondhatni, előle.

– Ezért nem akart segíteni rajta! Ha meghal, megszabadult tőle.

– Valószínűleg igen.

– De miért nem bízott meg tovább bennem?

– Mert nem tudhatta, hogy önök egymással mit beszéltek. Ön nem árulta el neki.

– De hát nem is volt mit elárulnom!

– Ezt ő nem tudhatta. Minden bizonnyal az erőszakossága miatt az ön magatartása is megváltozhatott, amit ő másként értelmezett.

– Nos, ez valóban sok mindent megmagyaráz. Azt is, hogy elment.

– De hát azt mégsem hihette, hogy ön ellene fordulhatna!

– Azt talán nem. De mivel jól ismer, azt mindenképpen, hogy olyan információkhoz juthattam Carlától, amelyek alapjaiban fogják megváltoztatni a hozzáállásomat vele kapcsolatban. Ezért is vélem most már úgy, hogy a történetét illetően lehettek részletek, amelyekben nem mondott igazat. Ha félt, és attól félt, hogy kiderült valami, akkor az azért volt, mert ő pontosan tudta, hogy engem megtévesztett, félrevezetett. Hogy hazudott nekem. És ezt én most megtudhatom. Ó, bárcsak jobban figyeltem volna, és meghallgattam volna, amit mond!

– Mármint Carla?

– Igen, ő.

– Ha életben marad, márpedig nagyon bízom benne, hogy igen, még lesz rá alkalma, hogy tisztázzák a részleteket.

– Valóban? Hogyan lenne ez lehetséges?

– Andy, annak a nőnek, aki magát meg akarta menteni, mert, mint látja, csaknem az élete árán is hitt az ártatlanságában, és minden követ megmozgatott annak érdekében, hogy ezt mások számára is világossá tegye, és amit ön most előttem is bebizonyított, tehát annak a nőnek, önt illetően, igaza volt mindenben. Az a nő, akit ön, fogadjuk el, hogy önhibáján kívül, de életveszélyesen megsebesített, vagy egy szerencsétlen baleset következtében akár meg is ölthetett volna, és legnagyobb sajnálatunkra ezzel kapcsolatban még most sem tudhatunk semmi biztosat, szóval az a nő, Carla Lewinson, aki nem mellesleg az én menyasszonyom, alapos okunk van azt feltételezni, hogy az ön testvére. Mégpedig az ön ikertestvére.

Andy arca kővé dermedt. Megnyúltak a vonásai és levegő után kapkodott. Végképp nem értette, hogyan juthatott a történtekből bárki is erre a következtetésre. Igen, így utólag visszagondolva, valóban volt néhány pillanat, amikor nem értette, mitől van az az érzése, hogy van köze a hozzá beszélő nőhöz. De ezt az érzést azonnal el is hessegette magától. Ő csak egy idegen, emlékezett, hogy ezt gondolta.

– Ez valami tévedés lesz! – szólalt meg halkan. – Higgye el, itt az információi tévesek! Vagy összetévesztenek valakivel. Ami abszurd, de ezek szerint mégis lehetséges. Nekem ugyanis nincs testvérem! Ismerem a szüleimet! Köszönik, jól vannak, Ipswich Manorban élnek boldogan. Én pedig az ő egyedüli gyerekük vagyok!

– Értem. És azt megkérdezhetem, hogy azt nem találja esetleg érdekesnek, hogy történetesen egy napon született Carla Lewinsonnal?

– Nyilván nem mi vagyunk az egyetlen emberpár, akinek egy napon van a születésnapja.

– Nyilván nem. Viszont, noha ő Izraelben nevelkedett, ön pedig Angliában, mindketten Bécsben születtek.

– Ó, ebben sincs véleményem szerint semmi különös. Apámék annak idején éppen Ausztriában voltak.

Bécs, Ausztria, 1984

CHARLES BLAKE nem követte a családi hagyományokat, és meglehetősen korán nősült. Még a jogi egyetemi évei alatt vette el Doris Mayt.

Doris a konzervatórium végzős növendéke volt, amikor először találkoztak egy jótékonysági rendezvényen. Doris fellépett, a heampsteadi művelődési ház énekkarát kísérte zongorán. Azon az estén Charles az adományozott virágok és a nemesített palánták nagybani árusításánál hasznosította magát. A bevételt a helyi kórház javára ajánlotta fel a körzeti növénynemesítő egyesület.

Doris May megdobogtatta Charles szívét, azonban mivel a lány néhány évvel idősebb volt nála, a meghódítása nem ment könnyen. De Charles eltökélt volt, a törékeny szőkeség már a pódiumon rabul ejtette. A lány később bevallotta, hogy neki is megtetszett az okos, jóképű fiú. Ugyan nem pont róla álmodott romantikus éjszakáin, de az mindenképpen megnyugtatta a választása felől, hogy a barátnői habozás nélkül lecserélték volna az udvarlóikat a magas, fekete, göndör hajú Charlesra.

Charles, miután ledoktorált, a katonai bíróság jogászaként kapott lakást és munkát. Meredeken ívelt a pályája felfelé, rátermett volt, és rendkívül szolgálatkész. Gyakran vezényelték külföldre, különösen sokat járt háború sújtotta területeken, vagy kezelt paragrafusok útján különféle érdekellentétek miatt kialakult vitás helyzeteket.

1980 februárjában hosszabb időre Ausztriába helyezték, az elöljárói rendkívül fontosnak látták az eddig megszerzett nemzetközi tapasztalatait, s kezdeményezték, hogy Charles Blake hadnagy a Brit Haditengerészeti Ügyészség kihelyezett parancsnokságán folytassa a szolgálatot. Az alosztályuk különösen kiélezett figyelem középpontjában állt, mert az 1979-ben kirobbant, Afganisztán ellen irányuló szovjet intervenciós háború jogi kérdéseivel és annak a Közös Piacot érintő gazdasági vonatkozásaival foglalkozott.

A szovjet beavatkozást az országon belüli hatalmi harcok előzték meg. Az incidens közvetlen előzménye, hogy a szovjetbarát Taraki kormányát, feltételezhetően iráni segítséggel, megdöntötte Hafizullah Amin. Az iráni iszlám forradalom ezzel átterjedt Afganisztánra, veszélyeztetve a Szovjetunió közép-ázsiai köztársaságainak elköteleződését, ami jogosan aggasztotta az akkori szovjet vezetést.

A brit titkosszolgálat által megszerzett dokumentumok alapján a támadás menetrendje az volt, hogy először a kabuli repülőteret kellett bevenni. Napokon át érkeztek a szovjet kereskedelmi szállítógépek a kabuli és a bagrami légi kikötőkbe, majd elég lőszer és átdobott katona birtokában, utcai harcok kíséretében elkezdődött Kabul stratégiai pontjainak a megszállása. A különleges alakulatok elfoglalták az elnöki palotát, Amint és a családját megölték, az új vezető Babrak Karmal lett. Másnap Üzbegisztánból, Türkmenisztánból és Tádzsikisztánból is elindult egy-egy hadosztály. A szovjet csapatok létszáma hamarosan elérte a negyvenezer főt, és rövid időn belül megszállva tartották az ország legfontosabb pontjait.

A bevonulást élesen elítélte a nemzetközi közvélemény. Az USA csökkentette a Szovjetunióba irányuló gabonaexportját, embargót hirdetett, és a moszkvai olimpia bojkottjára szólított fel. Azonban mindez csak a látszat volt, ahogy az ENSZ-ben megrendezett cirkuszolás is. Amerikának nagyon is jól jött a konfliktus, hogy az Amint követő vallási fanatikusoknak fegyvert adhasson el. Nyilvánvaló okok miatt ezt nem tehette közvetlenül. Francia és német lapok meg is szellőztették a hírt, miszerint a brit titkosszolgálat jogi szekciója is benne lehet az osztrákok által fedezett fegyvereladási ügyletekben, amelyből természetesen azonnal óriási nemzetközi botrány tört ki.

Az ügy eltussolásában, úgy hírlett, a brit haditengerészeten keresztül az izraeli titkosszolgálat Bécsben állomásozó akkori vezetője is kivette a részét, és elhallgatva perdöntő bizonyítékokat, hivatali pozíciójával és Izrael állam nevével visszaélve, nyomást gyakorolt a német diplomáciára, hogy vonja vissza az állításait. Franciaország egyedül maradt, így végül ő is meghátrált. Ausztria és az osztrák diplomácia színe-java megmenekült. A kancellár hálás volt. Borotvaélen táncolt minden, alig valami választhatta el a világot egy újabb és nagyobb háború kirobbanásától, melynek gyújtópontjában ezúttal Ausztria állt volna.

Amikor a szovjet hatóságok tudomást szereztek arról, hogy a nyugat ilyen csúfondárosan a bolondját járatta velük, azaz fegyverekkel támogatta a hátuk mögött a megszállt területek felszabadító iszlám mozgalmait, a brit haditengerészet tisztjeire, akiknek a közreműködésével mindez létrejöhetett, azonnali kilövési engedélyt adott az ügynökeinek a KGB. Charles Blake és négy társa élete közvetlen veszélyben forgott.

Egyikük egy megmagyarázhatatlan balesetben vesztette életét, amikor is az óriáskerék tetejéről a mélybe zuhant. Hogy mit keresett egyedül a magasban, csak találgatni lehetett. A másik munkatárs rejtélyes betegségnek esett áldozatul, ő arra emlékezett, hogy a Stürmelgassén valaki elment mellette, és hirtelen a combján egy erős szúrást érzett. Másnapra belázasodott, és végül néhány nap elteltével leállt a légzése, az orvosok nem tehettek semmit a megmentése érdekében.

Charlest és Dorist, amilyen gyorsan csak lehetett, elköltöztették a szolgálati lakásukból. Éjjel mentek a teherautók az ingóságaikért, de már aznap sem hagyták őket az utcára kimenni.

Mrs. Blake ezekben a vészterhes időkben várta első gyermekét. A terhessége ideje alatt végig dolgozott, Charles nem is tudta követni azon hivatalok nevét és sorrendjét, ahol a felesége fordítóként az utóbbi fél év alatt megfordult. Éjszakákon át készültek az anyagok, melyeket a legkülönfélébb helyekre kellett másnap a nőnek eljuttatnia.

Doris Blake még nem járt a várandóssága hetedik hónapjának a végén, amikor, vélhetőleg a sok stressz hatására, egy nehezebb hivatali nap után megindult a szülés. Egy bécsi klinikára szállították, ahol kétnapi vajúdás után hozta világra a gyermekét. A kisfiú halva született.

Úgy tűnt, Blake-ék számára egyszerre minden elveszett. Az új otthonukból hetekig ki sem mozdulhattak. Aztán egy éjjel pecsét került a bejáratra.

A hivatalos papírok szerint Charles Blake-et és a feleségét Alsó-Ausztriába költöztették. De többé senki nem hallott felőlük.

Angliában Charles apja – addigra már csak ő volt életben a szülők közül – két év elteltével vette kézhez az eltűnésükről szóló hivatalos osztrák iratokat.

Lima, Peru

AZ INTENZÍV OSZTÁLY ablaktalan, széles folyosóját megülő csendet csak a gépek kiszűrődő kattogása és a monitorok egyhangú, ritmusos pittyegése bontotta meg. Dina Lewinson a halványzöld, műanyag széksoron összekuporodva szorongatta maga előtt a kézitáskáját. A tábornok kissé távolabb, hátul összekulcsolt kézzel, vigyázzállásban várakozott. Az arca viaszszínű volt, a szája zord szigorúságba merevedett.

A bőröndjeiket a portán hagyták, a repülőtérről a taxival egyenesen a katonai kórház baleseti sebészetére vitették magukat.

Yaakov tegnapelőtt, késő este érkezett az elhárítás helikopterével Ollantaytambóból Limába. Ahogyan korábban Anna Wexlerrel egyeztették, Andyt is magával hozta. Szerencséjükre kaptak neki egy kisebb szobát a Gran Hotel Bolívar hátsó szárnyában. Lewinsonék számára még az indulásuk reggelén Barukh Brodsky foglalt le egy tágas, kétágyas lakosztályt.

– A doktor úr kéri, hogy fáradjanak be! – szólt Lewinsonékhoz az ügyeleti szoba ajtajából a főnővér.

– Jó napot! Doktor Pablo Mendez vagyok, az osztály vezetője. A műtéteket végrehajtó orvoscsoport főnöke pedig doktor Jaron Pollack, Tel-Avivból – mutatott señor Mendez a mellette álló, még világoskék műtősruhát viselő kollégájára. A férfi meghajtotta a fejét és beszélni kezdett.

– A lányuk sérülései valóban nagyon súlyosak, nehezítette a helyzetet, hogy sokára került ellátásra, és addigra rengeteg vért vesztett. Jelenleg az állapota stabilnak mondható, de gépek biztosítják az alapvető életfunkcióit, s hogy ez meddig lesz így, egyelőre nem áll módunkban megjósolni.

– Te jó ég! – szaladt ki Dina száján a rémült sóhaj. A tábornok megszorította a felesége kezét.

– Több nagy műtétet hajtottunk végre Carla Lewinsonon. A kulcscsontja mellett a nyakába fúródó üvegdarab sajnos elérte a jobb oldali tüdeje felső lebenyét. A sérülést mellkasi sebész kollégám, doktor Mendez feltárta, ellátta, és reménykedünk, hogy a legfelső lebeny amputációjára nem kerül sor. Bár a heg megmarad a tüdőszövetben, és ez bizonyos módon csökkenti majd a felvehető oxigén mennyiségét, de az élete további kilátásait, amennyiben nem következik be szövődmény, nem fogja befolyásolni.

– Higgyünk benne – mondta csendesen a tábornok.

– Igen. Mindenképpen – tette hozzá az orvos biztató hangsúllyal. – Szerencsésen megtaláltuk a hasüregbe szivárgó belső, egyébként enyhe vérzés kiindulópontját. Feltételeztük, hogy a lép valamilyen mértékű szakadásával kell számolnunk. Ez életveszélyes állapot, azonnali műtétet igényelt volna, azonnali vértranszfúziót és azonnali hasi feltárást. Nagyon nagy késésben voltunk, sietnünk kellett. A lépkapu és a szalagok lekötése után láttuk, hogy a repedés nagysága talán lehetővé teszi, hogy mégis megkíséreljük a lépmegtartó beavatkozás végrehajtását. Tudniuk kell, hogy ilyen sérülések esetén általában eltávolítjuk a lépet. Sajnos, mivel egy rendkívül fontos immunszervről van szó, ezzel a műtéttel tíz-tizenöt évvel is megrövidülhet a beteg várható élettartama. Amennyiben persze lehetséges, a hasüregi trauma ellátása során a lép megtartására törekszünk, és ez az, ami az én szakterületem. Carla Lewinson lépén felszívódó varratot helyeztem el, de előtte ragasztóhálókkal elvégeztem a szétvált szövetek újbóli egyesítését. Szerencsénk volt, mert nem a hilus erei szakadtak el, hanem csak a rekeszi felszín repedt meg egy erős ütés vagy rúgás következtében. A ragasztással természetesen a vérzést is rögtön megszüntettük.

– Kegyelmes ég... – súgta könnyes szemmel Dina Joel fülébe.

– Az utolsó beavatkozás egy biztonsági operáció volt. A hashártyába kis lépszigeteket ültettünk, melynek a segítségével a szervezet még hatékonyabban veheti fel a harcot az esetlegesen fellépő fertőzésekkel szemben. Természetesen a felépülés hosszú időt vesz majd igénybe. Sokáig kerülnie kell majd a fizikai megerőltetést, és szükség lesz az esetleges immunológiai problémák megelőzésére, valamit a lehetséges opportunista fertőzések kockázatának a minimumra csökkentésére is.

– De teljesen fel fog épülni, ugye? – kérdezte Dina.

– Igen, határozottan igen a válaszom. Nagyjából egy év alatt. Ha, és ez egy nagy ha, ez a hét zökkenőmentesen lemegy, azaz nem áll elő újabb komplikáció vagy szövődmény, hogy végül mégiscsak el kelljen távolítani a testéből a sérült szervet. Az életveszély továbbra is fennáll. Hét nap múlva tudok százszázalékos választ adni, hogy mik lesznek a kilátásai. Ezért van szükség arra, hogy gépek biztosítsák az optimális életfunkciókat és azokhoz a feltételeket. Ezek nélkül, attól tartok, most nem lenne esély az életben maradásra.

– Köszönjük a tájékoztatást, doktor úr. Mit kell tennünk? – kérdezte Lewinson tábornok.

– Imádkozzanak. És legyenek mindig a közelben. Minél többen legyenek mellette, akik szeretik. Hiszek az energiákban. Hiszek a gyógyító energiák szabad áramlásában. Ami orvosilag lehetséges volt, megtettük. Most a lelkek következnek. Vasárnapig maradok. Remélem, nem lesz rám szükség. Természetesen bármilyen kérdésük van, akár doktor Mendez, akár én állunk a rendelkezésükre.

– Ó, hát itt vannak! – kiáltott fel Yaakov, amint a meglátta a folyosóra kilépő Lewinsonékat. – Ebben a pillanatban érkeztem én is!

Joel Lewinson átölelte és szótlanul megveregette a vállát. Dina kezet nyújtott, aztán hirtelen visszarántotta és izgatottan szólalt meg.

– Jaj, fiam – mondta Yaakovnak –, ölelj át, kérlek! Ölelj, ahogy csak bírsz!

Yaakov szorította, hosszan szorította magához Dina törékeny, aggódó testét. Gyengéden végigsimított a vállán és a hátán.

– Ugye, minden rendben lesz? Mit mondtak az orvosok? Én tegnap csak telefonon tudtam érdeklődni, illetve Anna Wexlertől kaptam némi információt. Azt mondták, hogy minden rendben lesz! Ugye, igaz?

Leültek. Lewinson tábornok, amennyire tudta, elmesélte a bent hallottakat. Yaakovot ez egyáltalán nem nyugtatta meg.

– Szóval akkor semmi biztosat nem tudunk?

– De, tudunk – szólalt meg Dina. – Tudjuk, hogy fel fog épülni. És nyomtalanul elmúlik minden!

– De ezt nem mondták! Vagy igen?

– Nem, fiam, ezt így valóban nem mondták. De nem gondolhatunk másra, csak arra, ami jól történhet.

– Én akkor is tele vagyok félelemmel. Nem szégyellem bevallani – mondta halkan Yaakov.

– Nem is kell szégyenkezned miatta. Azért félsz, mert szeretsz. És ez így van rendjén. De bíznod is kell! Mert a ma fájó viszontagságait, meglátod, könnyebb elviselni, ha el tudod hinni, hogy holnap majd jobb lesz! Én is ezt tettem egész életemben. Ó, itt a doktor úr! Valamit elfelejtettem tőle megkérdezni! – jelentette ki hirtelen Dina, felpattant és az orvosi szoba felé indult.

– Kivételes asszony – suttogta Yaakov.

– Igen. Egészen kivételes – tette hozzá halkan Joel Lewinson, miközben csillogó szemmel bámult a felesége elsiető alakja után.

A lift megállt, és a csengője lágyan visszhangzott a csendben. Mindketten önkéntelenül fordultak a hang irányába. Az ajtó kinyílt.

– Megjött – mondta Yaakov.

– Szóval ő az? – ejtette ki kérdő hangsúllyal a szavakat a tábornok.

A vékony, magas nő határozott léptekkel közelített feléjük. Ballonkabátját a vállára dobta, az ingébe lazán bekötött csíkos selyemsál elnyúlva lobogott utána. Levette a szemüvegét és hanyag mozdulattal a táskájába dobta.

– Jó napot – mondta, amikor eléjük ért –, szervusz, Yaakov. Mi még nem találkoztunk – nézett a tábornokra, és előrenyújtotta a jobb kezét. – Andy Benson-Collins vagyok.

– Joel Lewinson – mutatkozott be a tábornok, miközben felemelkedett a helyéről. – Nagyon örülök, hogy végre megismerhetem! Yaakovval már beszéltünk önről. Nos, mit mondjak, jó kis utat tettünk meg maga után!

– Az igazat megvallva én sem így terveztem – válaszolt Andy komoly arccal. – Történt valami változás tegnap este óta? – fordult Yaakov felé.

– Semmi lényeges, azt leszámítva, hogy az orvos ma részletesen beszámolt mindenről. Carla állapota se nem jobb, se nem rosszabb, de a jelen helyzetben, azt gondolom, ezt eredménynek kell tekintenünk – válaszolta Yaakov, majd néhány mondatban megosztotta Andyvel a korábban elhangzottakat.

– Andy, megengedi, hogy így szólítsam? – vette át a szót a tábornok.

– Természetesen, és köszönöm!

– Nos, pillanatnyilag sem az idő, sem a hely nem alkalmas arra, hogy részletesen kikérdezzem. De amint a dolgok valamelyest és a lehetőségekhez képest lenyugodtak, számítson rá, hogy ezt nem fogja tudni elkerülni. Nem tekintve most a hivatalos formaságokat, személy szerint is arra kell kérnem önt, hogy mindig tudassa velem vagy Litzman hadnaggyal, azaz hát Yaakovval az aktuális tartózkodási helyét. Ez tulajdonképpen, ismerve a körülményeket, az ön érdeke is. Mondhatnám azt is, hogy a saját biztonságát szolgálja.

– Megértettem. És így lesz. Eredetileg is az volt a szándékom, hogy amennyi időt csak lehet, itt töltsek a kórházban. Csupán aludni megyek a szállodába vissza. Tudom, hogy ezzel nem sokat segíthetek, bár ha igaz, hogy... – mondta kissé tagoltan a szavakat Andy, és tartott egy pillanatnyi szünetet.

– Igen, úgy véljük, hogy igaz. Amennyiben arra gondolt, hogy Carla az ikertestvére.

– Igen. Pontosan erre gondoltam.

– A jelenlétével pedig, higgye el, többet segít, mint gondolná.

– Kedves, hogy ezt mondja.

– Azért, mert ez így is van. Á, ott jön a doktor úr! Ő señor Mendez – mondta a tábornok ismét Andyre nézve –, Carla kezelőorvosa. Dina is itt van, most legalább a feleségemet is megismerheti. Vajon mi történhetett, hogy visszajön? – töprengett félig hangosan, és azonnal elindult eléjük.

– Andy, figyelj – szólalt meg Yaakov suttogva. – Nem beszéltem a tábornoknak a verekedésről. Pontosabban arról, hogy a baleset a ti dulakodásotok miatt következett be. Azt mondtam, hogy miután Brian Scott lelépett, megismerkedtünk a szállodában, és meg tudtalak győzni, hogy tarts velem.

– De hiszen ezt nem fogjuk tudni előle eltitkolni!

– Persze, hogy nem! De a jelentésekben is az áll, hogy ismeretlen a támadó, és minél később tudja meg az igazat, annál jobban jársz.

– Soha nem lesz vége ennek az állandó hazudozásnak?

– De. Biztosíthatlak, hogy hamarosan vége lesz. Azonban erről most inkább hallgass!

– Rendben van. Bár legszívesebben...

– Tudom, hogy legszívesebben azonnal elmondtál volna neki mindent – szakította félbe Yaakov. – Csakhogy most itt a felesége is. Nem lenne jó az időzítés. Bízz bennem!

– Legyen így – bólintott Andy.

A tábornok és Dina sápadtan tértek vissza. Az orvos még benézett az intenzív osztályra, de mondta, hogy néhány perc múlva csatlakozik hozzájuk.

– Mi történt? – kérdezte riadt tekintettel Yaakov. Andy is felpattant a helyéről.

– Fogyóban van a vér a kórházban – szólalt meg Dina. – Az orvos felvetette, hogy legjobb lenne, ha mi, szülők állnánk rendelkezésre.

– Természetesen ők nincsenek tisztában a helyzettel. És nem is szeretném, ha ez most gyorsan terítékre kerülne – közölte zavart arckifejezéssel a tábornok.

– Persze. És ha felajánlanám én? – vágott közbe Yaakov. – Úgyis megvizsgálnak, és ha nem lehet, akkor még mindig...

– Erre semmi szükség – szólalt meg Andy magabiztos hangon. – Én az ikertestvére vagyok.

– Ó, ne haragudjon! – mondta Dina. – Látja, itt a nagy zűrben meg is feledkeztem magamról. Dina Lewinson vagyok – nyújtotta Andy felé a kezét barátságos mosollyal, és egyúttal alaposan szemügyre is vette. – Nahát! A színeikben nem is igazán hasonlítanak. De a szemük! A kétszínű szemük! Milyen különös! Bár az öné kék, a Carláé zöld. Ó, mennyire szerettem mindig is ezt a tekintetet!

– És valóban megtenné? – kérdezte közbevágva a tábornok, hogy elejét vehesse a további áradozásnak.

– Higgye el, minden okom megvan rá, hogy ennél, ha szükséges lenne, sokkal többet is megtegyek.

– Á, itt vannak – szólalt meg a hátuk mögött señor Mendez. – Nos, ahogy előrevetítettem, pillanatnyilag van némi okunk az izgalomra, és fölöttébb megnyugtató lenne, ha még ma rendelkezésre állna két adag vér.

– Doktor úr, engedje meg, hogy bemutassam Carla testvérét, Andyt. Ő fog vért adni – közölte határozottan Yaakov.

– Ó! Andy Lewinson!

– Andy Benson-Collins vagyok – javította ki Andy.

– Bocsánat, nem tudtam, hogy férjezett. Mindenesetre nagy megkönnyebbülés, hogy itt van! És megbocsássanak – nézett az orvos a tábornokra és a feleségére –, de azt kell mondanom, így a helyzet még gyorsabban megoldódhat, hiszen ő fiatal és erős. Készen is áll, hölgyem?

– Természetesen. Mehetünk. Yaakov, fogd a kabátom és a táskám.

– Nos, előbb azért elvégzünk néhány tesztet – mondta az orvos. – Ki kell töltenie különböző kérdőíveket, de ettől függetlenül azonnal el is indíthatjuk a folyamatot. Remek hír – fordult az orvos Dina felé –, mert ezzel a gyógyulás is új lendületet fog kapni! Majd meglátják! Kérem akkor, hogy fáradjon velem!

Andy bő másfél óra múlva tért vissza hozzájuk. Yaakov kérdő tekintettel nézett rá.

– Minden a lehető legnagyobb rendben ment. Mondtam, ha holnap is kell, itt vagyok. Tökéletesen passzolunk egymáshoz. Az első levett adagot nemsokára bekötik neki.

– Hogyan tudnánk megköszönni? – kérdezte Dina remegő hangon.

– Semmit sem kell megköszönniük – válaszolta Andy enyhe mosollyal az arcán.

Kicsit még szédült, és valamivel gyengébbnek is érezte magát, mint korábban. Leült. Yaakov időközben a büféből üdítőket, csokoládét és szendvicseket szerzett be. Dina kicsomagolta és megkínálta. Andy nem volt éhes, egyedül a szomjúság kínozta.

Végig arra gondolt, hogy bárcsak ő feküdne most ott a testvére helyett. A történtek miatt elviselhetetlen bűntudat kínozta.

Yaakov a combjára tette a kezét.

– Az idő kerekét nem forgathatjuk vissza – mondta halk hangon Andy felé.

– Olvasol a gondolataimban?

– Még nem. De azt hiszem, tudom, mit érzel.

– Nem tudhatod, Yaakov. És azt kívánom, soha ne is tudd ezt meg.

– Érdekes. Ugyanezeket a szavakat mondta Carla is, amikor Limába megérkeztünk.

– Testvérek vagyunk. És most már a vérünk alapján papírunk is van róla.

ÉJFÉL IS ELMÚLT, amikor a kocsi ráfordult a San Martin tér parkját körbeölelő négysávos útra. Ezernyi apró lámpás világította meg a büszkén magasodó, hófehér vakolatú, díszes házakat.

A Gran Hotel Bolívar hordárai a főbejárat előtti üvegtető alatt álldogáltak, amikor a sofőr az épület elé gördült. A taxi két oldalához ugrottak és kinyitották az ajtókat.

Andy és Yaakov elcsigázottan léptek be az előcsarnokba. Señor Benito Giles, az igazgató, oldalán a tolmáccsal, szinte lesben állva várta az érkezésüket.

– Most hallottam csak a híreket! – hadarta azonnal, ahogy észrevette őket, spanyolul. – Ó, señor, el sem tudja képzelni, mennyire sajnálom a történteket! – folytatta még mindig feléjük törtetve. – Ilyen rettenetes autóbaleset! Borzalmasan vezetnek némelyek, és a legkevésbé sem törődnek azzal, hogy milyen szerencsétlenségeket okoznak! És hogy mindez pont a nászútjukon történjék! Szörnyűség! – sopánkodott elhaló hangon. – Kérem, fogadja együttérzésemet, és szívből kívánok teljes gyógyulást! Természetesen, ha tehetünk önökért valamit, kérem, azonnal szóljanak!

– Nagyon kedves, de pillanatnyilag, azt hiszem, a várakozáson kívül semmi egyebet nem tehetünk – mondta Yaakov, és megrázta az igazgató kezét.

– Ah, várakozás! Jut eszembe! Señora Liliana Rufino és señor Diego Rosales várják önt a kék szalonban.

– Engem? És mióta?

– Igen. Úgy egy félórája talán. A felesége szüleivel vacsoráztak, de ők már visszavonultak, és azután mondták, hogy mindenképpen megvárják önt.

– Köszönöm, señor Giles. Akkor csatlakozom hozzájuk.

– Nos, én akkor el is búcsúzom. És ne feledje, ha bármit tehetünk önökért, csak tudassa velem – mondta Benito Giles, és sietve távozott a főbejárat felé.

– Bemegyek az étterembe – fordult Yaakov Andyhez. – Akkor holnap látjuk egymást a reggelinél.

– Hánykor?

– Nyolckor. Ha megfelel.

– Természetesen. És utána együtt megyünk a kórházba.

– Igen. Úgy gondolom, a tábornok úrék is velünk tartanak. Aztán majd valamikor beszélgetnünk is kellene.

– Rendben. Amikor szeretnéd. Ott leszek. Jó éjt!

– Neked is. A telefonom be lesz kapcsolva.

– Az enyém is.

Yaakov sietős léptekkel kanyarodott az étterem felé. Alig győzte elaltatni a kíváncsiságát.

– Örülök, hogy itt van végre – üdvözölte Anna Wexler szívélyes hangon Yaakovot. Barukh Brodsky egy halványabb mosolyt engedett el, miközben kezet nyújtott.

– Iszonyú lelkifurdalást érzek, amiért hagytam magam rávenni erre az esztelenségre. Meg kellett volna őt győznöm arról, hogy ez túlságosan veszélyes – fogott a mondandójába Anna. – Nem lett volna szabad hagynom!

– Nem bizony! Ha tudtam volna erről a nagyszerű tervről, teszek ellene, afelől nyugodt lehet! – vágta rá Barukh bólogatva.

– Nem értem pontosan – mondta Yaakov. – Én úgy gondoltam, önökkel együttműködésben született meg az elképzelés. Bár, az igazat megvallva, ezt soha nem tisztáztuk pontosan.

– Nos, én az azonnali elfogás mellett kardoskodtam – jelentette ki Barukh. – De nem én voltam az akció legfőbb parancsnoka.

– Nem? – kérdezte csodálkozva Yaakov.

– Nem bizony. Én a kábítószer-ellenes nemzetközi ügyosztály ezredese vagyok.

– Igen, pontosan ezért gondoltam, hogy ön az. Akkor Anna volt?

– Igen, én. Az itteni akciót az izraeli titkosszolgálat ezredeseként én vezettem. De mint tudja, nekem is van felettesem.

– Persze, ez nyilvánvaló. De az ön parancsnoka nem... – hallgatott el hirtelen Yaakov.

– De igen, jól gondolja. Joel Lewinson tábornok.

– Ha jól értem, akkor ő adott utasítást erre a...

– Ha utasítást nem is adott, de engedélyezte – vágott közbe Anna Wexler.

– Önnek?

– Nem, Carla Lewinson hadnagynak.

– De hát mikor?

– Az akció előtt két nappal bonyolított le vele Lewinson hadnagy egy hosszú telefonbeszélgetést.

– Akkor hát ezért ment le a parkba... – mélázott el egy pillanatra Yaakov.

– Hogyan? – kérdezett vissza Anna Drexler.

– Ó, azt hiszem, semmi lényeges, csak eszembe jutott valami.

– Szóval természetesen le akartam tölteni a felvételt – folytatta Anna –, de védett fájlokat találtunk. Csak annyi bizonyosodott be, hogy egymással beszéltek. Akkor győzhette meg az apját arról, hogy engedélyezze az eredeti tervek megváltoztatását. Én, amikor általa tudomást szereztem az új fejleményekről, természetesen a helyszínre akartam vezényelni néhány emberünket, hogy fedezzék Lewinson hadnagy akcióját. De közölte velem, hogy az apjával már mindent egyeztetett, és hogy erre nem lesz szükség. Hogyan kérdezhettem volna meg a tábornokot, hogy akkor mindez valóban így van-e? Persze nem kellett volna figyelembe vennem, hogy apja-lánya viszonyról van szó. Ha ugyanez az eset mással fordul elő, biztosan nem így járok el. Azóta is emésztem magam miatta! Bárcsak megtettem volna! Legfeljebb megkockáztatok egy alapos fejmosást a hatásköröm túllépése miatt. És akkor talán nem így végződik ez az eset.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy a tábornok végig tudott mindenről?

– Hogy valóban mindenről tudott-e, azt nem merném határozottan állítani. Sőt, ha a véleményemre kíváncsi, egészen biztosan nem. Nem hagyta volna a lányát, de másik ügynökét sem ilyen ostoba veszélynek kitenni.

– Nem kérdezte meg most erről?

– A vacsoránál jelen volt Dina Lewinson is. Talán jól is jött neki, hogy nem maradtunk egy percre sem kettesben. Azt pedig még a megérkezésükkor kifejezetten kérte, hogy a felesége előtt ne hozzam szóba a dolgot.

– Ez érthető – hagyta helyben Yaakov Anna kijelentését.

– Nyilvánvaló, hogy engedett a lányának – vette át a szót Barukh Brodsky. – De hogy valójában kettőjük között mi hangzott el, azt csak ő és Lewinson hadnagy tudhatják. A kábítószeres csoportot is kényszermegállásra utasították.

– Azt hiszem, ezek után nyugodtan kiteríthetjük a lapjainkat – mondta Yaakov. – Nem tudom, meglepi-e majd önöket, ha elárulom, hogy mindez miért történt.

Anna Wexler és Barukh Brodsky bambán néztek Yaakovra.

– Bizonyosságot nyert, hogy Andy Benson-Collins, Brian Scott bűntársa, Carla Lewinson hadnagy ikertestvére.

– Tessék? – hördült fel Brodsky ezredes.

Anna Wexler láthatóan elgondolkodott. Kis idő elteltével szólalt meg.

– Gyanítottam. Pontosabban az az érzetem volt első pillanattól, hogy valamiféle titok lappang körülöttük. Biztos voltam benne, hogy igen nyomós dolognak kell a háttérben meghúzódni ahhoz, hogy minderre a tábornok engedélyt adjon. Hiszen ezzel veszélyezteti a szökésben lévő gyanúsítottak elfogását.

– Ahogy be is jött neki! – vágta oda Barukh.

– Mármint kinek? – kérdezte Anna.

– Brian Scottnak. Eltűnt, felszívódott, nyoma veszett. Bottal üthetjük a nyomát. A bűntársa pedig luxusszállodában lakik, és látogatja az állítólagos testvérét a kórházban. Megmagyarázná valaki végre, hogy mi a jó isten haragja zajlik itt?

– Továbbá azt is érdemes lenne ezek után tudni, hogy Carla Lewinsonnak hogyan lehet ikertestvére... – gondolkodott el hangosan Anna. Yaakov Litzman ezt a felvetést válasz nélkül hagyta.

– És most? Hogyan tovább? – kérdezte azonnal másra terelve a szót Yaakov.

– Ó, a mi helyzetünk végtelenül egyszerű! Igaz, Anna?

– Sajnálom, Barukh!

– Persze, hogy sajnálod! Csak hogy attól még nekem nem változik meg az életem. Ahogy a tiéd sem.

– Mi történt? – tette fel a kérdést némi aggodalommal a hangjában Yaakov.

– Ó, semmi különös! Csak mehetünk, ki merre lát!

– Barukh kissé eltúlozza a dolgot, de hát érthető, hogy indulatokkal van tele.

– Érthető? Anna! Tíz évet tettem ebbe a rohadt országba! Kurva kemény munkával kiépítettem mindent! És most huss! Elszállt az egész a füstbe!

– Még mindig nem értem – mondta Yaakov.

– Brodsky ezredest áthelyezik. Panamába. Ahogy engem is áthelyeznek. Pontosabban hazarendeltek néhány évre. Itt, miután a nemzetbiztonsági hivatalban, ahol, mint tudja, telepített ügynökként dolgoztam, felsejleni látszódnak bizonyos összefonódások a titkosszolgálat és közöttem, úgy is mondhatjuk, napokon belül forró lesz a talaj a lábam alatt. Ezért az azonnali evakuálásom mellett kellett a parancsnoknak dönteni. Hajnalban elhagyom Perut.

– Ennek az ügynek csak vesztesei lennének? Mennyi balszerencse kellett ehhez?

– Ó, itt a szerencsének semmilyen szerepet nem tanácsos tulajdonítani, mert akkor sohasem fogjuk megérteni, mi történt valójában. Itt az érzelmek játszották a főszerepet. Mégpedig igen veszélyes érzelmek, amelyek megbénították a helyes gondolkodást. Persze az is igaz, hogy ha az ember nem kockáztat, nincs is mit remélnie.

– Nagyon sajnálom – sóhajtott Yaakov.

– Nem tudhatjuk, hogyan lesz jobb. No, de azt gondolom, most már indulnunk kell. Lewinson hadnagynak őszintén a legjobbakat kívánom. Remélem, még látjuk egymást – mondta Anna, felállt az asztaltól és kezet nyújtott.

– Őszintén remélem.

– Én pedig azt remélem őszintén, hogy minél hamarabb el tudják hagyni önök is ezt az országot. Az elhárítástól ma kaptam a hírt, hogy az ügyükben nyomozni kezdtek. Nem lehet kiszámítani, meddig tartható a meséjük. Bizonytalan, meddig vannak itt biztonságban. Na, minden jót maguknak! Talán még találkozunk! – mondta Barukh elmenőben, aztán még utoljára visszaintett az ajtóból.

Yaakovot a szobájába menet bizonytalan érzés kerítette hatalmába. Brodsky utolsó mondataira gondolt. Megtapogatta a zsebét és elővette a telefonját. Beütötte Andy számát.

– Aludtál már? – kérdezte.

– Nem, még nem.

– Talán furcsának fogod tartani a kérésem. Szeretném, ha a mi szobánkban aludnál.

– Miért? Mi történt?

– Nem történt semmi. Még nem. Illetve bízom benne, hogy nem is fog történni semmi. Csak eszembe jutott, hogy talán jobb lenne.

– Értem. Induljak most?

– Érted megyek, és együtt átjövünk. Ne aggódj, én a dolgozószobában alszom.

– Nem aggódom, Yaakov. És köszönöm, hogy minden ellenére így vigyázol rám. Várlak.

ANDY BEVITTE A HÁLÓBA a sebtében összerakott éjszakai csomagját. Yaakov szélesre tárta a parányi terasz dupla szárnyas ajtaját, úgy érezte, megállt bent a levegő.

– Kérsz valamit inni? – hallatszott a nappali felől.

– Jólesne! Minél erősebb, annál jobb! – válaszolt nevetve Andy.

Yaakov a bárszekrény polcáról leemelt két konyakos kisüveget, átböngészte a címkéjüket, aztán néhány pillantással felmérte a készleteket. Megnyugodva látta, hogy az minden bizonnyal elegendő lesz. Kitöltötte az italokat, és leült a fotelbe.

– Tudod – szólalt meg Andy az első korty után –, állandóan az első, éjszakai beszélgetésünk jár a fejemben. – Yaakov némán figyelt. – Meg az, hogy vajon mit próbált meg nekem Carla elmondani.

– A börtönre gondolsz?

– Igen. Nem látok tisztán. És valószínűleg az egésszel nem is törődnék, ha Brian viselkedése nem változik meg.

– Arra gondolsz, ahogyan bánt veled, miután egyértelmű volt, hogy felismerte Carlát?

– Igen. Az elgondolkodtató volt. Ezért is kapott utólag nagy jelentőséget számomra az a mondat, hogy vele együtt börtönbe is kerülhetek. Ugyanis, ha csak arról van szó, hogy tartozik valakiknek, az erre még nem lehet ok.

– Ebben egyetértünk.

– Persze én is adtam neki pénzt. És így belekeveredhettem.

– Nem hinném. Legfeljebb csak abban az esetben, ha minden egyes bankóra ráírtad a nevedet. És mikor adtál?

– Még az elején. Amikor kiderült, hogy bajban van.

– Nem feltétlenül tartozik ez rám, de... – szaladt ki hirtelen Yaakov száján a mondat eleje, aztán hirtelen elhallgatott.

– Azt akartad kérdezni, hogy mennyit adtam? Nem titok. Jelentős összeget. Kétszázezer fontot.

– Ez egy szabad szemmel is jól látható summa!

– Igen. Lehet mondani. Hozzám képest minden bizonnyal. Gyakorlatilag a teljes készpénzvagyonomat megkapta. De sajnos ez sem volt elég. Bár akkor még fogalmam sem volt a tényleges összegről.

– Most már van?

– Igen. Kétmillió dollárról van szó.

– Andy, hallgatlak téged, és nem tudom, hogy mit higgyek.

– Hogy érted?

– Te olyan okos nő vagy!

– Tényleg? Minél jobban elmélyülünk ebben az ügyben, annál inkább az ellenkezőjét érzem magammal kapcsolatban, ráadásul egyre erősebben – nevette el magát keserűen.

– Nincs rá felhatalmazásom, hogy megosszam veled, amit tudok.

– Persze, megértem. Hiszen gyanúsított vagyok.

– Carla szemében nem voltál az egy percig sem. És ő volt, aki mindnyájunkat igyekezett is erről meggyőzni.

– És látod, ő lett az, aki a legtöbbet veszítette.

– Mert ő volt az, aki a legtöbbet kockáztatta. Azért, mert hitt valamiben.

– Ez a megállapításod valamennyire rám is igaz.

– Igen. És ezért is szeretnék segíteni neked.

– De hogyan? Ha nem mondhatsz el semmit arról, amit tudsz.

– Nem beszélhetek arról, amit hallottam, vagy amiket a tényekből megismerhettem. De kérdéseket tehetek fel!

– Amiket én magamnak is megválaszolhatok.

– Pontosan. Akkor el is kezdhetjük?

– Igen. Csak előtte adj még egy konyakot.

Yaakov a bárszekrényhez ment, és egy újabb kisüveggel tért vissza. Andy poharába töltötte, és mellé ült a kanapéra.

– Az első dolog, amit tisztáznunk kell, hogy Brian megbízói befektetők, akik persze nyilvánvaló, hogy a feketepiacból élnek, vagy egy mindenre elszánt bűnszövetkezet.

Andy tágra nyílt szemekkel hallgatta. Az arcán némi értetlenség tükröződött. Yaakov folytatta.

– Esetleg a kettő egyben? Mert ha Brian azokat a bizonyos műkincseket, melyekről sejtelmünk sincs, hogy mik lehetnek, de erről majd később beszélnék, a megbízói vagy a befektetői pénzén, ahogy ezt neked állította, annak rendje és módja szerint megvette, és ha ezek az emberek a saját, belső köreiken keresztül a megvásárolás tényéről értesültek, még ha el is rabolták vagy meg is semmisítették a rakományt, miért Briant vennék üldözőbe?

– Mert nem akarják a pénzt veszni hagyni.

– Jó. Akkor modellezzünk. Tételezzük fel, hogy az eredeti elképzelések szerint halad minden. Briannél ott a pénz, vagy a meghatalmazás a számlához, megvásárolja a tárgyakat, és átadja a kijelölt szállítónak. Eddig világos?

– Igen.

– Ő onnantól miért felel? Kinek és miért tartozik felelősséggel? Mert az, hogy a továbbiakban a műkincsekkel mi történik, vagy a szállító, vagy a megbízói azokkal mit tesznek, hogy továbbcsempészik-e, hogy áruba bocsájtják-e, vagy uram bocsá’ elvesztik, isten ments megsemmisül, az továbbra is Brian ügye volna? Ha ő valakiknek átadta, és ezért a jutalékát vélhetőleg megkapta, nem azt tette volna, hogy még abban az órában boldog mosollyal az arcán kiszáll a buliból?

– Értem. Tehát bármi történt is a szállítmánnyal, az már nem az ő dolga. Elvileg akkor sem lenne felelőssé tehető, pláne nem a teljes összeg visszafizetésének a kötelezettségével, ha a rakomány útközben, mint ahogy előadta, megsemmisül. Helyesen összegeztem?

– Helyesen. Mehetünk tovább?

– Igen.

– Viszont az állítja, hogy mégis üldözik.

– Igen.

– Nos, akkor megvette-e a műkincseket valójában?

– Mert ha nem, jogosan kergetik a pénzért.

– Úgy van. Vagy megsemmisült-e valójában?

– Mindkettőt csak az ő elmondásából tudjuk.

– Igen. Szavahihető-e Brian?

– Az eddigiek azt mutatták, hogy nem fenntartások nélkül.

– Elképzelhető lenne tehát az, hogy a pénz lenyúlásához a megsemmisülést szerette volna fedősztoriként bedobni?

– Nem. Ennyire nem ostoba. Különösen nem ezen a téren. Tudná, hogy egy ilyen hazugságra másfél perc alatt fény derülhet.

– Egyetértek. Akkor maradjunk az eredeti történetnél. Megvette, átadta. Utána, tegyük fel, a szállítmány szerencsétlenül járt. Életszerű, hogy ezért neki kell jótállni?

– Nyilván nem.

– Mi következik ebből?

– Hogy az egész, úgy, ahogy van, hazugság.

– Ismét egyet kell értenem.

– Te megiszod még azt a konyakot?

– Szívesen neked adom. Nagyobb szükséged lesz rá!

– Most valahogy én is azt kezdem érezni.

– Mehetünk tovább?

– Igen – bólintott Andy, és felhajtotta a harmadik pohárkával is. – Azt mondtad, később rátérsz a műkincsek mibenlétére.

– Ja, igen. De azt csak úgynevezett mentőkérdésnek szántam volna, ha nem jutunk el a megfelelő következtetésekig.

– De azért elmondod?

– El. Andy, te a British Museum régésze vagy. Elismert, híres műtörténész. Van hozzáférésed mindenféle adathoz?

– Van. Igen.

– Láttál olyan összeírást, vagy hallottál valamilyen listáról, jegyzékről, nem tudom, szakszóval ezeket hogy hívják, műtárgyakról, műkincsekről, amiket a közelmúltban ilyen nagy értékben felvásároltak volna? Mert ha a felvásárlás legális keretek között történik, például aukciókon, egyéb helyeken, annak nyoma marad. Ha viszont bűncselekmény következtében, akkor azokat ellopták, ami szintén nem marad titokban. Van tudomásod ekkora értékben elkövetett műkincsrablásról? Ráadásul olyanról, ami aztán csak úgy elillant a levegőbe, se nem nyomoztak utána, se nem lett meg? De még csak port sem vert fel az ügy? Belső, szakmai berkekben sem? Vagy hogy orgazdákhoz kerültek volna, aztán egyszerre csak nyomuk veszett? Esetleg elképzelhető szerinted, hogy ilyen értékben valakiknek a padlásán vagy a pincéjében pihentek a műtárgyak elfelejtve, szebb időkre és lehetséges új tulajdonosokra várva?

– Mindebből megállapítható tehát, hogy a Brian által hivatkozott műtárgyak nem is léteznek. Lehet, hogy kezdhettük volna mindjárt ezzel is.

– Nem, nem mi. Hanem te! Azokban a nem túl gyakori tisztább pillanatokban, amikor még nem vakított el teljesen, reménytelenül és végérvényesen az iránta érzett szerelem. Amíg nem jutottál odáig, hogy majdnem embert is öltél emiatt.

– Magam sem értem, hogyan tompulhatott el ennyire az életösztönöm.

– Én katona vagyok. Legtöbb esetben nem lehetek érzelgős, mert az elkormányozná a figyelmemet a lényegről. De ennek ellenére megragadt bennem Zarah Winter egy mondata.

– Ő az, akiről már említést tettél, hogy a nagyanyánk?

– Igen. Akkor furcsának találtam, de most egyszeriben megértettem, hogy mire gondolt.

– Mit mondott?

– Hogy nincs az életben vakmerőbb vállalkozás, mint valakit szeretni.

– Hm. Nagyon szeretném őt megismerni!

– Remélem, lesz rá módod. És tudom, hogy nagyon fogod őt szeretni. Carla egy este alatt teljesen belebolondult. Folytathatjuk?

– Igen. Boncolj élve!

– Már nincs sok minden hátra.

– Legjobb, ha túlesünk rajta.

– Szóval azt megállapíthatjuk, hogy a legjobb, ha a műtárgy-sztorit dobjuk.

– Meg.

– Akkor miért körözi a rendőrség Briant? Miért fogták el Cipruson? Ha nem ezért az ügyért?

– Valami másért.

– Úgy van, valami másért. És ez így még csak rendben is volna, bár azt én sem tudom pontosan, csak sejtem, hogy miért. De a fő kérdés, hogy miért köröznek vele együtt téged is?

– Engem? – kérdezte döbbenten Andy.

– Igen. Ráadásul a nemzetközi rendőrség. Mégis mit gondoltál? Miért kellett továbbra is menekülnötök? Miért kellett az amerikai útlevél? Miért kellett bujkálnotok?

– Arról nem tudtam, hogy nemzetközi körözés van ellenem.

– És elfogatóparancs is. Lewinson tábornok az a személy, aki folyamatosan megakadályozta, hogy az előállításod megtörténjék.

Andy hirtelen sírni kezdett. Egy szemvillanás alatt eluralkodott rajta a kilátástalan kétségbeesés. Érezte, hogy az élete egy pillanat alatt kártyavárként omlik össze.

– De miért? Mit követett el Brian?

– Én tényleg nem tudom pontosan. Erről a tábornok úr beszélhet majd neked egyedül. És ezért kérte, hogy minden percedről tudjunk.

– Most már látom, mekkora hibát követtem el. Végig hittem Briannek!

– De miért nem kértél segítséget?

– Ugyan kitől kérhettem volna?

– Miért nem hívtad fel az apádat? Fel sem merült benned, hogy mekkora bajban lehetsz?

– Azért nem hívtam fel senkit, mert egyszer, amikor valami más ügy miatt beszéltem apával, Brian megtiltotta, hogy bárkit is felhívjak.

– De miért?

– Mert azt mondta, hogy ha lehallgatnak, kiderülhet, hogy én vele vagyok.

– És?

– És hogy engem, aki persze üzletileg nem vagyok fontos a megbízóinak, akár el is rabolhatnak mellőle, hogy őt a személyemmel zsarolni tudják. És ezért is akarta, hogy végig mellette legyek. Azt mondta, hogy csak úgy tud vigyázni rám, ha én nem leplezem le magam, és ezáltal őt is.

Yaakov nem akarta ellenvetni, hogy a bekövetkezett esemény, nevezetesen hogy Brian egy hang nélkül lelépett mellőle, nem támasztja alá a hős, szerelmét mindentől megvédeni akaró férfi verzióját. Inkább azt, hogy amíg szüksége volt rá, mellette maradt. De hallgatott. Nem akarta tovább gyötörni Andyt, akinek őszinte elesettsége egyre nagyobb rokonszenvet ébresztett benne.

– Holnap, de legkésőbb holnapután nagy valószínűséggel többet fogsz tudni a valódi okokról – szólalt meg Yaakov halkan. – Azt tanácsolom, mindent mondj majd el őszintén és részletesen a tábornoknak. Benne megbízhatsz. Tudom, hogy melletted áll.

– De hiszen nem is ismer – mondta Andy, és letörölte az arcát.

– Nem, valóban.

– Akkor miért?

– Mert Carla meggyőzte arról, hogy így kell tennie.

Tel-Aviv, Izrael

AMIKOR A VÍZFORRALÓ SÜVÍTENI KEZDETT, megszólalt a kaputelefon is. Zarah hirtelenjében nem tudta eldönteni, melyikhez ugorjon előbb. Végül a telefont választotta.

– Asszonyom, megjött a vendége!

– Köszönöm, engedje fel!

Visszament a konyhába, lekapcsolta a forralót, és kivett a szekrényből két csészét a hozzá való alátétekkel. Gyömbér és borsosmenta filtereket halászott elő a fonott teás kosárkából, majd a kanna szűrőjébe nyomkodta. Ráöntötte a lobogó vizet, és a kannát a tálcára tette. Egy üveg mézet helyezett mellé.

Az ajtócsengő berregni kezdett. Megkönnyebbülten sóhajtott fel, és elindult az előszobába.

– Végre itt vagy, drága Louisám! Gyere, éppen felforrt a teavíz! Elmondhatatlanul hálás vagyok, hogy egész hétvégén velem maradsz!

– Szívesen jöttem. Én magam is majd’ meghalok az izgalomtól, és el tudom képzelni, te min mehetsz keresztül. Annyi év várakozás után!

– Tébolyító helyzet! Remélem, elhiszed nekem, hogy még azokban a rettenetes időkben sem voltam ennyire ideges! Soha! Igaz, akkor még fiatal voltam. De később sem hagytam, hogy legyőzzön a szorongás, mindig tudtam uralkodni magamon. Talán kezdek megöregedni – mondta, és elnevette magát. – Egyáltalán nem viselem jól a megpróbáltatásokat mostanában.

– Ó, drágám! Alig lehet a földön élő ember, akinek annyi fájdalom és gyötrelem jutott, mint neked! Nehezebb, hogy most nem magadért, hanem az unokáid sorsáért kell aggódnod. És nem tehetsz értük semmit!

– A tehetetlenség önmagában is elég rossz. A kilátástalansággal együtt pedig szinte elviselhetetlen.

– Tudod, rajtam az segített, hogy sikerült meggyőznöm magam: kilátástalan helyzet márpedig nem létezik! Ugyanis arra mindig van lehetőségünk, hogy eldöntsük, mit gondolunk róla. És ezzel megváltoztathatunk mindent.

– Talán igazad van. Semmi értelme azt kívánni, hogy bárcsak könnyebben túljutnánk a dolgokon, ha már egyszer megtörtént, ami megtörtént. Sokkal jobb azért imádkozni, hogy legyen erőnk a nehézségek leküzdéséhez. Persze gondolatban minden sokkal egyszerűbb.

– Csakhogy a gondolatainkból teremtünk valóságot. És ezért nem mindegy, hogy mi jár a fejünkben.

– Hogy mi jár a fejünkben? Louisa! – borult ki egy pillanat alatt Zarah. – Egy napig volt unokám, harmincévnyi bűnhődés után! És most ki tudja, életben van-e még? Dina azt ígérte, telefonál. Ötödik napja, hogy semmi hír felőlük. De nem hibáztatom. Biztosan van elég teher rajta. A másik unokámat képről láttam mindössze, pedig egy városban voltam vele! Mondhatni, néhány karnyújtásnyira! Őrjítő tudat, nem? És most azt sem tudom, mi lett vele, egy távoli kontinensen! Vajon találkozhatom-e velük valaha, vagy mindössze ennyit adott a sors, mert szerinte még mindig nem töltöttem ki, amit rám rótt a kevélységemért? Pedig mindent ezerszer, milliószor megbántam már, földi pokol, hogy csak élek és élek, mert elrendeltetett, hogy egyre nagyobb fájdalmat és még több kínt tűrjek el! Mint amikor a szomjhalál küszöbén álló előtt könyörtelenül felmutatnak egy pohár jégbe hűtött, kristálytiszta vizet, hogy a szenvedése arra a hátralévő pár órára még elviselhetetlenebb legyen! Nem tudom, meddig bírom ezt még.

– Jaj, drágám, kérlek, ne mondd ezt, ne beszélj így! Higgy nekem, ezzel nem segítesz sem magadon, sem a történteken. Itt vagyok melletted, tudom, csekély vigasz, de én fogom a kezed és átérzem a gyötrődésed. És minden rossz ellenére mondom, hogy semminek sincs vége! Érted? Semminek!

– Vagy legalábbis addig nincs, amíg nem tudunk biztosat. És köszönöm, hogy itt vagy. Kérlek, ne haragudj rám, amiért elvesztettem a fejemet. Nem, nem csekély vigasz, hogy mellettem állsz. Nagyon sokat jelent.

– Hogy tudnék én rád haragudni bármiért is! Gyere, öleljük meg egymást!

Zarah nyugalma lassan visszatért. De a szomorúsága nem hagyott alább, és a feszültsége sem csillapodott. Gyakran jutott az eszébe, mennyire baljós előérzet gyötörte a Carla elutazása utáni napokban. Félt, és többször ki is mondta, aggódik, mert valami baj történik, meglátják. A jóslata végül beteljesítette önmagát. Igyekezett elhinni, hogy minden jóra fordulhat. Nem remélt, mert a reményt már gyerekként meggyűlölte. Korán, s aztán egész életén át tapasztalta, hogy annak mindig csalódás a vége.

A tea lassan kihűlt, a méz nehezen olvadt fel benne. Nem beszéltek többet, ölükben a csészékkel csendben ültek a nyitott ablakon beáramló hűvös, esti levegőben. A némaságot a telefon csöngése zavarta meg. Zarah letette az érintetlen teát és a komódhoz ment. Ránézett a kijelzőre.

– Dina az! – kiáltotta örömtől csillogó szemmel. Aztán hirtelen remegés fogta el, az arcán kétségbeesés látszott, és úgy érezte, többet egy hang sem tudna kijönni a száján.

– Vedd fel! – szólt rá Louisa.

Zarah intett a fejével, hogy nem tudja.

– Add ide! Majd én beszélek vele! Halló! Dina? Louisa vagyok! Igen, itt vagyok éppen Zarah-nál!

– Szervusztok! – szólt bele a készülékbe Dina. Louisa némi vidámságot vélt kihallani a hangjából.

– Várj, kihangosítalak! Itt áll mellettem Zarah is! Mondj el mindent, mi csak hallgatunk! Hogy van Carla?

Zarah intett, hogy most már hagyja szóhoz jutni Dinát is. Louisa aggódva rápillantott. Szívből remélte, hogy jó híreket kapnak.

– Lányok, pár szóval a lényeg: Carla jól van!

Zarah arcán könnycseppek gördültek végig.

– Ne haragudjatok, hogy nem telefonáltunk. Nem is tudtunk volna igazából mit mondani. Szörnyű napok vannak mögöttünk, a kórházból el sem mozdultunk. A részletekről majd otthon beszámolok. De, ami a legfontosabb, hogy két nappal ezelőtt levették őt a gépekről, bár azt mondták, minimum egy hétre lesz még szükség, hogy kihelyezzék az intenzívről. Addig itt leszünk, és ha minden jól alakul, és a steril szobában sem lesz szövődmény vagy komplikáció, akkor indulunk haza!

– Nahát! Erre még csak gondolni sem mertünk, hogy ez ennyire hamar lesz! – röpködött Louisa.

– Az igazat megvallva a nagy előrelépést a gyógyulásban Andy vére hozta meg.

– Hogyan? – kérdezte suttogva Zarah, és újra eleredtek a könnyei. – Ő is ott van veletek?

– Igen, és minden nap vért adott a testvérének. Szegény lány nagyon legyengült a végére, így őt is kezelik, de azt mondja az orvos, hogy vele is minden rendben lesz! Az utolsó alkalomhoz ő ragaszkodott, már nem akarták levenni a vérét, de végül jól tette, mert ez hozta meg az áttörést! Joel és én végigsírtuk az elmúlt éjszakát boldogságunkban.

– És ugye ő is jön haza veletek?

– Igen. Joel azt mondja, az ügye miatt még néhány formalitást el kell intézni, tudjátok, velem sosem osztja meg a részleteket, de nagyon rajta van, úgyhogy szerintem ez sikerül is neki. Mindenesetre azt kijelentette, hogy nélküle nem megyünk sehova. Mind megyünk!

– Vigyázzatok nagyon magatokra! Édes Dinám, nem is tudom szavakba önteni, amit érzek! – mondta Zarah elcsukló hangon.

– Zarah drága, sírj, csak sírj! Mi is ezt tettük. Pedig be kell vallanom neked, soha nem tartoztam a könnyen elpityeredők táborába. Ahogy, gondolom, te sem.

– Valóban. Csakhogy ez a helyzet más. Most nem magunkért sírunk, Dina!

– El is köszönök tőletek, itt most reggel van, indulunk Yaakovval a kórházba, de már hívtuk az osztályt, és továbbra is minden a legnagyobb rendben van, Joel pedig Andyvel marad a szállodában, van mit megbeszélniük, azt mondja. Hamarosan találkozunk, addig pedig a legjobbakat!

– Nektek is!

– És megyünk elétek a repülőtérre, tudasd, mikor érkeztek! – búcsúzott Louisa Dinától.

Néhány pillanat után Louisa szólalt meg.

– Na, mit szólsz? Ilyen csodás híreket kapni! A fellegekben érzem magam!

– Jaj, Louisa, én most úgy szégyellem magam.

– De miért?

– Mert elhagyott a hitem. Pontosabban én hagytam el őt. Meginogtam, és gyáván viselkedtem.

– Azért, mert túl nagy volt a teher. De látod, semmi sem igaz abból, amit a sorsod által kimért büntetésről mondtál. Nem szabad elfelejtenünk, hogy a hit a legerősebb fegyverünk. Egyebünk úgysincs. Meglátod, most végre megszakad a láncolat! Szavamra mondom! Mikor csaptalak be?

– Soha.

– Na látod!

– És úgy legyen!

– Úgy lesz. Te, nekem egyszeriben minden álom kiment a szememből! Akár mulatni is mehetnénk!

– Hát, ha azt éppen nem is, de tudod, mit csinálunk?

– Mondd!

– Van a kamrámban egy üveg jóféle vörösbor. És mi most azt szépen megisszuk! Kinek kell ez a kihűlt gyömbértea! Nem igaz?

– Az egészet?

– Az egészet! És ha kevés lenne, akkor még szétnézek a többi polcon is. Néhány parti römi?

– Benne vagyok! Ide azzal a borral!

– A komód felső fiókjában vannak a kártyák! Elővennéd, míg kinyitom az üveget?

– Naná! És mire jössz, az asztalt is lepakolom. Hozd csak elő a pénztárcádat is!

– Tétben játszunk?

– Mégpedig nagy tétekben, drága Zarah-m!

– Akárcsak az életben – tette hozzá nevetve Zarah. – Hozom a bort!

Lima, Peru

JOEL LEWINSON NYUGTALANUL járkált a lakosztályuk nappalijában. Reggelizni sem ment le Dinával. A feleségét is meglepte ez a döntése, mert emberemlékezet óta nem fordult elő, hogy a nap első étkezését kihagyta volna. Ébredés után mindig farkaséhség gyötörte.

Tegnap, azaz ma hajnalban, mire végre ágyba került, a téren már a díszkivilágítást is lekapcsolták. Egész éjszaka megszállottan tanulmányozta a különböző jelentéseket, bizonyos részeket újra meg újra elolvasott, jegyzeteket készített, máshol pedig színes tollal húzta alá a fontosnak tartott elemeket. Egy külön oldalra az üggyel kapcsolatos teendőit írta fel. Tudta, hogy hosszadalmas intézkedések várnak még rá.

Nehezen aludt el, és korán ébredt. Első útja a telefonhoz vezetett, és még javában az éjszaka folyamán elküldött üzeneteire időközben beérkező válaszokat böngészte, amikor Dina menetkészen megállt az ajtóban, és bejelentette, hogy Yaakovval elindulnak a kórházba. Átölelte, és közölte vele, hogy amint végez, csatlakozik hozzájuk.

Néhány perc elteltével kopogás hallatszott. Lewinson az ajtóhoz ment és kinyitotta.

– Jó reggelt – üdvözölte a tábornokot Andy. – Remélem, nem késtem – tette hozzá, ahogy az arcára pillantott.

A férfi az órájára nézett és elmosolyodott.

– Pontosan jött. Csak én vártam már nagyon! Rendeljek önnek valamit?

– Nem, köszönöm, az étteremből jövök. Bár az igazat megvallva, egy falat sem ment le a torkomon.

– Látja, én megspóroltam magamnak ezt az utat. Jöjjön be! Üljünk ide a kanapéra!

– Köszönöm. A helyzet az, hogy meglehetősen feldúltak a történtek, és ezért szokatlanul ideges is vagyok.

– Úgy tudom, Yaakovval már átértékeltek néhány múltbeli eseményt.

– Éppen emiatt vagyok ennyire izgatott.

– Nem tagadom, meg is van erre minden oka. De úgy vélem, Brian Scott életét illetően még sok mindennel nem lehet tisztában.

– Yaakov tegnap célzott erre. Addig jutottunk, hogy más megvilágításba kerültek Brian viselt dolgai.

– Azaz?

– Azaz tulajdonképpen megdőlt minden, amiről eddig azt hittem, hogy igaz. De attól tartok, a valóságot még mindig nem sikerült megismernem. Ugyanis nem tudom, hogy ha mindaz, amit nekem elmondott, hazugság volt, mi történhetett valójában.

– Azért van itt, hogy most tőlem megtudja.

– Igen. Próbáltam erre felkészülni. Sokkolt, amikor Yaakov nemzetközi körözésről beszélt. Ezért, ha nem veszi tőlem rossz néven a sürgetést, vágjunk is bele. A biztos rosszat is könnyebb egy idő után elviselni, mint a felőrlő bizonytalanságot.

– Rendben van. Lássunk hozzá! Először is az egész műtárgy-vonal, a hitelezőkkel és a befektetőkkel, meg az összes vonatkozó körítéssel, valóban szemenszedett hazugság. Annyi igaz, hogy műtárgyakra, pontosabban a maga festményeire szükség volt, de más miatt, mint amit esetleg bárki gondolhatna. A művek ugyanis csak a szállító szerepét töltötték be.

– Nem pontosan értem – mondta csodálkozó arccal Andy. A tábornok várt a magyarázattal. Éber, kutakodó szemmel figyelte a lány minden rezdülését. Kevés idő múlva Andy bizonytalan hangon tette hozzá.

– Sokat töprengtem, már jóval korábban is, hogy vajon a festményeim és azok útja milyen összefüggésben lehetnek Brian kalandozásaival. Mert ahhoz túl egybeeső volt a kép, hogy pusztán a véletlenek játékának tulajdonítsam az azonosságokat. Ez sokat foglalkoztatott azóta, hogy felfedeztem bizonyos mozaikokat. De nem tudtam őket egymáshoz illeszteni! Képtelen voltam az egész értelmére rájönni! És össze is zavart a della Francesca, ami miatt kihallgattak Tel-Avivban, mert az az eset végül bennem egyértelműen a műkincs-vonalat támasztotta alá. De akkor megtudhatom, hogy a szállító szerep mit jelent?

– Azt, hogy a művei segítségével csempészték egyik országból a másikba a kábítószert.

– Őszintén szólva nem lepett meg – fűzte hozzá higgadtan Andy. – Mármint hogy kábítószerről van szó. Titkon gondoltam erre is. Csak magamnak sem mertem bevallani.

– Pedig ez az összefüggés. Méghozzá meglehetősen nagy tételben! Eredetileg Kolumbiából érkezett a szállítmány, amit Rómában a maga festményei hátuljára erősítettek fel, majd Ciprusra szállították, ahonnan, több célpont mellett, Izrael lett volna az egyik végállomás.

– Értem. És a della Francesca? Az hogy került bele?

– Nos, erről később kellene beszélnem, nem szívesen keverném most össze a dolgokat. De egyelőre mégis annyit elárulok, hogy a nagyanyja családjáé volt az a festmény eredetileg, és visszaszereztük a Vatikántól.

– Ó! – mosolyodott el hirtelen Andy. A tábornok ezen mondata hatására a British Museum kurátora, a műtörténész lépett elő benne. – Visszaszerezték... – ismételte meg, még mindig mosolyogva. – Értem. Akkor ezek szerint nem csak kábítószert csempésztek a képeim!

– Egy római kollégám intézett mindent. Természetesen az én megbízásom alapján. De igaza van abban, amit mond. Ez történt. Nem hagyhattam, hogy az igazságtalanság győzzön! Egy öreg biztonsági tiszt is lehet néha romantikus. Egyetért?

– A legteljesebb mértékben, tábornok úr! – Andy szívét egyszeriben melegség járta át. – Az öreg medvében érző lélek lakozik. Ki hitte volna mindezt róla? – gondolta.

– No, de térjünk vissza a mi ügyünkhöz! – törte meg a beálló csendet Lewinson. – Szóval az útvonalak, amint látja, megegyeztek...

– ...a kiállításaim útvonalával – vágott közbe Andy.

– Pontosan. Ehhez egy olyan ember kellett, aki ismerte az állomásokat, és aki összeköttetésben állt a kábítószer-kereskedőkkel is...

– ...és fel is tudta nekik ajánlani a lehetőséget – fejezte be a mondatot Andy.

– Helyesen következtet.

– És ez volt Brian Scott.

– Igen.

– Tehát így keveredtem az ügybe.

– Így. És mondhatjuk úgy is, hogy belekeveredett.

– De hiszen én erről az egészről semmit sem tudtam! Semmit! Sejtelmem sem volt! A legnagyobb küzdelmem magammal, amióta kirobbant ez a botrány, hogy miért nem akadályoztam meg őt a bűn elkövetésében. Gondolja, ha minderről tudomásom van...

– Nem gondolok semmit, én...

– Kérem, higgyen nekem!

– Nézze, itt van ez a rengeteg levél, jegyzőkönyv, e-mail, jelentés, kimutatás a telefonbeszélgetéseikről, arról, hogy melyikük hol járt, kivel beszélt, még azt is tudjuk, mikor voltak a vécén! Bizonyítékok állnak a rendelkezésünkre egyik oldalon...

– Kérem! – szakította félbe a monológot Andy. – Mielőtt bármilyen következtetést levonna, hallgasson meg!

– Nincs szükség arra, hogy meghallgassam, mert...

– Akkor minek hívott ide erre a komédiára, ha eleve eldöntött dolog, hogy bűnös vagyok, és miért nem tartóztattak le azonnal, ha jobban tudják, mint én, hogy elkövettem-e valamit? Nem járna nekem is az ártatlanság vélelme, vagy legalább annyi, hogy elmondhassam az én álláspontomat is?

– Andy, higgadjon le!

– Nem higgadok! Eszemben sincs, amíg meg nem hallgat!

– Andy! Csak egy mondatot engedjen már végre elmondani!

– Tessék! Mondja!

– Csak azt szerettem volna eredetileg elmondani, hogy engem Yaakov tegnapi beszámolója és a most nálam töltött alig negyedóra meggyőzött. Végleg.

– Miről?

– Arról, amit Carla megérzett önnel kapcsolatban. De persze most nem is róla meg rólam van szó. Mert mi mindketten érintettek vagyunk az ügyben.

– Hogy lennének azok?

– Úgy értem, hogy érzelmileg.

– Ezt mondjuk jólesik hallani. De mondja már, miről győződött meg?

– Az ártatlanságáról. És a kérdés most számomra kizárólag az, hogy hitelt érdemlően hogyan fogjuk bebizonyítani, hogy nem bűnös.

– Vagyis hogyan bizonyítjuk be azt, ami nem vagyok? Mert azt gondolom, hogy ez csaknem lehetetlen.

– Nem, véleményem szerint nem az. Csak átkozottul nehéz! Ugyanis a rendőrség nem csupán, és ezt a szót vastag idézőjelbe tenném, nemzetközi kábítószer-kereskedelemben való részvétellel, hanem többrendbeli gyilkosságban való bűnrészességgel is gyanúsítja önt.

– Na, álljon meg a menet! – csattant fel Andy, mint akit áramütés ért. – Eddig semmiféle gyilkosságról nem volt szó! És ez a feltételezés tényleg abszurd! Túlmegy minden határon! Nem is értem az egészet, hogyan jutottunk el idáig. Lehet, hogy Brian bűnöző, de nem gyilkos. Más ügyem pedig, amibe a tudtomon kívül benne lehetnék, remélem, hogy nincsen.

– Ebben téved.

– Miért? Mivel hoztak még összefüggésbe?

– Nem abban téved, hogy van-e másik ügye, vagy nincsen.

– Hanem?

Andy és a tábornok hosszan egymás szemébe néztek.

– Ugyan, az képtelenség! – folytatta megemelt hangon Andy. – Verje ki a fejéből! Brian a tudomásunkra jutott tények szerint egy ócska, szar alak, aki felhasználta a szerelmét, azaz engem, az aljas céljai érdekében. És hazudozott, mint egy szökött fegyenc, még akkor is, amikor nem lett volna rá szüksége. Egy ostoba fajankó, aki elhitte, hogy más ember lesz, ha pénzhez jut, és a külsőségei majd felemelik oda, ahová csak vágyott, mert rájött, hogy becsületesen nem jut el az álmaihoz, vagy legalábbis nem olyan gyorsan és nem olyan könnyen, mint ahogy törvénytelenül eljuthat. Buta volt, mert elvakította a pénz megszerzésének a lehetősége, és nem kalkulált a bukással. Rendszerint ez lesz minden bűnöző veszte. Mélyen elítélem azért, amit tett. Mert soha, de soha semmi nem igazolhatja a bűnt. De nem gyilkos!

– Sajnálom, hogy ellent kell mondanom. Bizonyítékaink vannak.

– Arra, hogy gyilkolt?

– Róma mellett, Civitavecchiában hidegvérrel megölte Gino Gamianit és Luca Benettit.

– Kik ők?

– Két kisstílű balek. Ők segítették, hogy bejusson a kikötő raktárába, az ön képeihez.

– Te jóságos ég! És ez mennyire biztos?

– Mint amennyire biztos, hogy az éjszaka után a nappal következik.

– Értem. Ez szörnyű.

– De sajnos ez nem minden. A szöktetése során ő végzett két, szolgálatot teljesítő őrrel. A kamerák rögzítették.

– El sem tudom hinni róla!

– Pedig így történt.

– És azt feltételezik, hogy nekem ehhez van valami közöm?

– Mi nem. A nemzetköziek igen. Logikus az összefüggés. Vele élt, az ön képei segítségével csempésztek, végül az elfogása után ahová elszállították, ön éppen ott tartózkodott, és önnel menekült onnan el. Nehéz lesz bebizonyítani, hogy önnek semmiről sem volt tudomása, és mindez a véletlen műve.

– De akkor miért hagyták, hogy ismét elszökjön? Miért nem tartóztatták őt le? Volt alkalmuk bőven!

– Lett volna.

– Akkor miért? Úgy talán én is tisztázhattam volna magam, hogy fogalmam sem volt sem az akcióiról, sem pedig ezekről a rémtettekről.

– Ebben téved, mert nem biztos, hogy lett volna alkalma magát tisztázni. A dél-amerikai igazságszolgáltatás előtt bizonyosan nem. A kiadatásukat pedig mire elintézzük, már azt sem tudtuk volna, hol keressük magát. Ön csak így menekülhetett meg.

– Ezek szerint önök hittek az ártatlanságomban?

– Bevallom, én először nem. Carla volt az, aki szinte azonnal és feltétel nélkül. Azt mondtam neki, hogy akkor bizonyítsa be! Minden nyomozati anyagot bekért. Amihez nem lett volna jogosultsága, azokat tőlem kapta meg. Igen, törvénytelenül, mielőtt erre is rákérdezne. De a lányomról volt szó. És a testvéréről. Meg kellett tennem! És nem ez volt az első kockázatos döntés életemben, amit a családomért meghoztam. És most azt mondom, hogy jól tettem, mert mindent összevetve, hála magának, Carla fel fog épülni, és boldog vagyok, hogy igaza volt. Amikor Yaakov elaludt, ő felkelt, az iratokat és a különféle jelentéseket tanulmányozta a lakosztályuk dolgozószobájában. Mindenről részletesen beszámolt nekem, éjszakánként, titokban, telefonkapcsolatban voltunk. Szegény, mennyire fáradt lehetett! De megkértem, ne mondja el Yaakovnak, hogy min dolgozik. Szeretem azt a fiút, mintha csak a saját gyermekem lenne, de még új nálunk. Jó adottságai vannak, kiváló tiszt lesz! Szóval Carla briliáns logikával cáfolta meg azt az elképzelést, hogy ön ezekben az akciókban részt vehetett, sőt a lehallgatási jegyzőkönyvek segítségével azt is, hogy bármiről tudomása lett volna. De sajnos itt a bizonyítékokkal nem állhattunk elő. Nincs Peruval kétoldalú megállapodásunk. Az volt az egyedüli lehetséges megoldás, hogy a férfit szökni hagyjuk, mivel önt nem tudtuk evakuálni mellőle. Tudjuk, hogy Brian Scott már eljutott Amerikába. De ez pillanatnyilag nem is érdekes. Ami fontos, hogy ön így kerülhette el a letartóztatást.

Andy a kezébe temette az arcát, és percekig rázta a zokogás. Amikor a reszketése alábbhagyott, könnyek között vallotta meg minden részletét a Carlával való találkozásának Aguas Calientesben.

– Annyira sajnálom! Belepusztulok a bűntudatba, de ez egy ostoba baleset volt! Kérem, higgyen nekem, nem hazudok! És én láttam, mennyire nagy a baj, és én mindent megtettem, hogy segítséget kaphasson. De csak álltam ott megfélemlítve, és próbáltam megérteni, mi történik, mi történt Briannel, miért változott meg hirtelen, találgattam, mit akarhatott nekem mondani Carla, mert az egyértelművé vált azonnal, hogy Brian azt hitte, megtudtam vele kapcsolatban valamit, amit nem kellett volna, amitől ő maga is rettegett, hogy kiderülhet, most már persze tudom, mire gondolhatott, közben már átkoztam magam, hogy miért is nem hallgattam meg Carlát, és emlékszem a fájdalomra, nézze, még mindig kék-zöld mindkét karom, és hogy vonszol maga után, de mire magamhoz tértem, már csak a helikoptert láttam a buszból, amint a magasba emelkedik.

– Elhiszem, amit mond. Megértem. Nyilvánvaló, hogy sokkot kapott. Tudja, én már az ideutazásunk napján pontosan tisztában voltam azzal, hogy nem egy ismeretlen támadó volt a tettes. Hanem kettejük közül valaki. Mégpedig ön, Andy.

– És azt, hogy én voltam, honnan tudta?

– Nagyon egyszerű. És emiatt hiszek önnek, hogy baleset volt. Ugyanis ha Brian Scott lett volna a támadó, ő nem hagyta volna életben a lányomat.

A SZOBÁBAN MEGCSÖRRENT a telefon. A portás jelezte, hogy a kocsi a bejáratnál várja a tábornok urat.

Joel Lewinson összeszedte az iratait, külön csoportokba rakta Anna Wexler jelentéseit, egy másik dossziéba a felderítőktől megszerzett, Peruval kapcsolatos jegyzőkönyveket, egy nagyobb gyűjtőbe pedig a Scott-Benson-Collins akta éjszaka kijegyzetelt és kiszínezett papírjait.

Vetett egy utolsó pillantást a Barukh Brodsky által megadott, sok-sok évvel ezelőtti eseménylistákra, majd pár másodpercig memorizálta az adatokat. Felnyalábolta a három köteget, és a lakosztály páncélszekrényébe zárta.

Néhány sort írt egy papírlapra, a kulcsot az összehajtogatott levéllel együtt betette egy borítékba, és a felesége bőröndjének a felső rekeszébe dugta. Leakasztotta a felöltőjét az előszobai fogasról, és sietve elindult a lifthez.

A szálloda limuzinja végighajtott a Nicolás de Piérola sugárúton, és a szokatlanul nagy forgalom miatt némi kerülővel közelítette meg a Grau téren álló Haditengerészeti Hősök múzeumát. A tábornok elköszönt, és közölte a sofőrrel, hogy a tárlat megtekintése után majd hív egy taxit, és azzal megy vissza a Gran Hotel Bolívarba.

Ráérősen álldogált a hatalmas, oszlopsoros épület széles lépcsősorán, és a fölötte elnyúló márványtimpanon aranyozott feliratát böngészte. Amikor látta a kocsit a Colon tér felé befordulni, és eltűnni a házak között, röviden telefonált, majd határozott léptekkel átvágott az úttesten, és a vele szemben ágaskodó, kiterjesztett szárnyú bronzsárkány felé vette az irányt.

Kicsivel hátrébb, a szökőkút peremén fiatal pár üldögélt egymáshoz bújva. Amikor a tábornok a szobor talapzatához ért, megcsókolták egymást, aztán a nő a megállóba beérkező városi buszhoz sietett.

– Jó napot! Miguel vagyok – szólalt meg Lewinson mögött a férfi.

– Jó napot!

– Én viszem önt a megbeszélt helyre. Indulhatunk?

– Igen. Készen állok.

A múzeum oldalánál egy világosra festett élelmiszerszállító furgon várakozott. Miguel kinyitotta az ajtókat, és beszálltak.

A tábornok szótlanul nézett az ablakon át elsuhanó városra. Nézte az embereket, az üzleteket, a felhőkarcolók tetejénél alacsonyan állomásozó szürke felhőket, amelyek szinte állandó, ködszerű párával borították be Lima egész területét. Eszébe jutott, valaki mesélte egyszer, hogy amikor a spanyol hódítók helyet kerestek, ahol megalapíthatják a városukat, az inkák ezt az örökké opálos, ködbe burkolózó, messze elterülő öblöt mutatták meg nekik, bosszúból, azért, hogy a lehető legkevesebbet süssön rájuk a nap istene.

– No, ez a kívánság meghallgattatott – motyogta maga elé Joel Lewinson.

Miguel fékezett, és az útról lehúzódva egy nagy kiterjedésű, zöldellő szigetnél megállt.

– Megérkeztünk, uram.

A tábornok körbehordozta a tekintetét. A kaput még mindig a régi, fehérre meszelt, ívelt aljú támfalak fogták közre. A hozzájuk rögzített, rozsdaette, hullámzó drótkerítés igyekezett több-kevesebb sikerrel elzárni a tágas botanikus kertet a környező világtól. A bejárattól agyagszínű, zúzott kövekkel beterített, széles út vezetett a park belsejébe. Kétoldalt közel egymás mellé ültetett barackpálmák magasodtak büszkén a fátyolfelhős ég felé.

A tábornok felnézett. A fák tetején, a több méter hosszú, ívben elhajló szárakon a rendszertelen kis csomókban burjánzó sárgászöld, keskeny levélkéket erőszakosan borzolta a szél. Legtöbbjük a csúcsánál már hátra is tört, sanyargatott külsőt kölcsönözve ezzel a sudáran magasodó, fent, a magasban tüskékkel sűrűn borított fatörzseknek.

Lewinson lassított a léptein, és emlékezett. Régen volt, hogy itt járt. Több évtizede is megvan már, valamikor a hetvenes évek vége felé, vagy talán nyolcvanban történt. – Igen, nyolcvanban, mert akkor már két éve voltunk Bécsben – mondta halkan, elmélázva.

Emlékezett, a pálmák sárgásfehér fürtös virágai még javában csüngtek a lombok között, amikor a szüret már elkezdődött. Méretes, fonott kosarak álltak a fák alatt, szakadásig megtömve a háromszínű, hegyeskés termésekkel. A munkások sokat panaszkodtak a hatalmas, erős tüskék miatt, ha az betört a bőr alá, csak gennyes kelésekkel jött ki újra. Távolabb fél napokig főtt üstökben a pálmabarack, hogy élvezhetővé váljon a sárga, lisztszerű gyümölcshús, melyből megszárítva darát, erjesztve pedig alkoholos italokat is készítettek vallási alkalmakra. A mászás miatt levagdosott tüskékből nyílhegyeket faragtak a fiatalabbak a fúvócsöveikhez, a nők pedig az elszáradt rostokból köteleket fontak a betakarított termés könnyebb elszállításához.

A Fényes Ösvény miatt vezényelték akkor az országba. Francisco Morales, a katonai erők kormányának elnöke fordult segítségért az izraeli titkosszolgálathoz. A maoista szellemiségű szervezet, a Perui Kommunista Párt, Abimael Guzman vezetésével Peru akkori, elnyomó politikai rendszerének a megdöntésére alakult még 1970-ben. Kezdetben az egyetemi ifjúság körében szerveződött a mozgalom, később a vidéket, a falvakat és a parasztságot is megnyerték az eszméiknek, tagjaik fegyveres kiképzésben részesültek a párt által létrehozott titkos katonai iskolákban. Csaknem proletárforradalmat robbantottak ki a maoizmus doktrínáinak megfelelően a nagyobb településeken és a városokban. A junta rendőri és katonai erőinek ellencsapásai rendkívül brutálisak voltak, ezrével tartóztatták le a mozgalom tagjait, a fogvatartásukra felállított alkalmi táborokban egymás szeme láttára kínozták őket.

A barakkoknál fémkádakban gyűjtették az őrök a rabokkal a vizeletet és a székletet. A vallatásra vitt embereket az udvaron először meztelenre vetkőztették, s mielőtt a kínzásuk elkezdődött, megmerítették a kádakban. Lenyomták, a fejük búbja sem látszott ki, s egészen addig tartották lent, míg fuldokolni nem kezdtek, és nem nyeltek a kád tartalmából. Akkor a lábuknál fogva fellógatták őket, hagyták, hogy kihányják magukat, és vízágyúval a rajtuk maradt szenny nagyját lecsapatták. A verés mindennapos volt, ahogy a csonttörések és a súlyos elfertőződések is.

A rezsim ragaszkodott a hatalmához, mégpedig mindenáron. A mozgalom vezetőit fák közé kötötték, volt, akinek a hasára, volt, akinek a hátsó részére lábasokat erősítettek fel, bennük halálra rémült, kiéheztetett pálmapatkányokkal. Majd elkezdték ütlegelni a lábasok fenekét, a megvadult állatok pedig, más menekülőút nem lévén, berágták magukat a szerencsétlen fogoly hasüregébe, vagy a végbélnyílásán keresztül a belei közé. Az elfajult, tomboló hisztéria rengeteg ártatlan ember halálát követelte.

A feltüzelt gerillaharcok kezdtek túllépni az elszigeteltségen, félő volt, hogy az ország hamarosan lángba borul.

Lewinson elhaladt a terebélyes borsfák szegélyezte kisebb tisztás mellett, balra fordult, és belépett az ovális üvegház ajtaján. A párás, szűrt fényben burjánzó sárga leanderek között megbújó kőpadon egy szürke ballont viselő alak kuporgott cigarettázva.

– Üdvözlöm, Cerron – szólalt meg a nesztelenül mögé lépő tábornok. – Szólíthatom így?

A férfi alig észrevehetően megrezzent. Nem fordult meg, úgy válaszolt.

– Nem tudom, ki az. És nem tudom, miért szólítana így.

– Dehogynem tudja – válaszolta egykedvű hangon, még mindig mögüle a tábornok.

– Fogalmam sincs! – csattant fel a Cerronnak szólított férfi. – Hiába fáradozik.

– Pedig emlékezhetne rám is.

– És még mire?

– A múltjára.

– Minek? A neve is mutatja, elmúlt! Különben sincs benne semmi takargatnivalóm!

– Igen, lehet, hogy igaza van. Köztiszteletben áll. Persze csak addig, amíg én ezt jónak látom.

– Mi az, fenyeget?

– Eszemben sincs.

– Akkor?

– Csak a tényt közöltem.

– Milyen tényt? Rólam semmi sem lehet a kezében! – ugrott fel a férfi a padról, és szembefordult a tábornokkal. Lewinson széttárta a kezét.

– Nincs, valóban. Itt és most nincs.

– Figyelmeztetem, hogy nem egyedül jöttem – szűrte a foga között a szavakat a szürke ballonos.

– Számítottam erre is – válaszolta nyugodtan a tábornok.

– Ha valami hazugsággal zsarolni próbál, innen nem megy ki élve. Sose találják meg!

– Intézkedtem erre az esetre is.

– Mondom, velem hiába próbálkozik!

– Nem próbálkozom. Azért hívtam, mert szeretném, ha valamit elintézne nekem. Mondjuk, mint egy régi barátnak.

– Barátnak? Ne nevettesse ki magát! Majdnem a fejembe került, hogy Liliana Rufinót beépítették a nemzetbiztonsági hivatalhoz. Csak késve jöttem rá, hogy maguk állhatnak a dolog mögött. Akkor állt össze a kép, amikor Limába megérkeztek. Persze sejtettem, mindig sejtettem arról a nőről, hogy valamit titkol előlünk.

– Nos, nagyon úgy tűnik, hogy a puszta sejtelme ezúttal nem bizonyult elegendőnek.

– Gúnyolódik velem?

– Távol álljon tőlem. Csak jól ismerem a képességeit.

– Ugyan!

– Ahogy az erősségeit és a gyenge pontjait is.

– Mit akar tőlem?

– Azt szeretném, ha egy nemzetközi körözést felfüggesztettnek nyilvánítanának.

– Micsoda? De hát ez több okból is lehetetlen! Azonkívül...

– Talán megérné – szakította félbe a tábornok –, ha mégis megvizsgálná a lehetőségeket.

– Kinek érné meg?

– Önnek.

– És ugyan miért?

– Mert akkor továbbra is köztiszteletnek örvendhetne. És ezután sem bolygatná senki a múltat.

– Szóval mégis zsarolni akar. És ha szabadna tudnom, mivel?

– Nem akarom zsarolni. Csak megkérni. De persze, ha akarja, nevezheti így is. És hogy mivel? Szerintem ezt ön legalább olyan jól tudja, mint én.

– De nem érti, hogy ez nem az én hatásköröm? Ez a rendőrségé!

– Tudom, hogy ön nem teheti meg.

– Nem hát!

– Valóban. Az elhárítás tábornokaként ez nem áll módjában. De bizonyára most is van valami a tarsolyában, aminek a segítségével Ignacio Ortegát ráveheti, hogy megtegye.

– Ha az olyan egyszerű lenne!

– Minden annyira bonyolult, amennyire bonyolulttá tesszük. Én csak szerettem volna önnek adni egy esélyt.

– Maga? Esélyt? Nekem? Ugyan mire?

– Hogy végleg lezárhassa a múltját.

– Nekem abban nincs mit lezárni.

– Nos, ön tudja. Én úgy vélem, van, és ez egy utolsó lehetőség. Csak figyelmeztetném, hogy az elénk kerülő esélyekkel óvatosan kell bánni.

– Miért?

– Mert ha elszalasztjuk őket, nem biztos, hogy eljönnek újra.

– És ha nem teljesítem a kérését?

– Az önre nézve beláthatatlan következményekkel járna. Azaz pontosan belátható következményekkel.

– Ez aljasság! Bár továbbra sem tudom, hogy...

– Meglehet, hogy az – vágott ismét a férfi szavába a tábornok –, ha mindenáron lovagolni akarunk a szavakon. De ha ezt aljasságnak nevezi, kíváncsi lennék, mit mondana az egykori Cerron Cardosóra, aki a Fényes Ösvény első tisztjeként egy teljes listát adott át az akkori rendőrségnek a bajtársairól, hogy mentse a bőrét a felelősségre vonás alól. Százhuszonkét gyilkosságban, kilencvenkettő, több tucat ember halálát okozó terroristaakcióban és számos ipari létesítmény ellen elkövetett gyújtogatásban, robbantásban való bizonyított részvételért körözték, majd az árulásért cserébe futni hagyták. Ügyesen leplezte magát, de mi már akkor tudtuk, hogy hova is tartozik.

– Semmire sincs bizonyítéka!

– Ebben téved. Nem sokkal azután, hogy átadta a listát, előkerült egy videofelvétel, amelyen Abimael Guzman mellett ül az emelvényen, ahol ő a nagyszerű jövőről szónokolt.

– És mit bizonyítana mindez?

– Többet, mint gondolná. Az mindig is világos volt, hogy a beszervezett bizottsági tagok és a vezetők névsorához csak egy olyan ember férhetett hozzá, aki a tűz közelében forgolódott. Amikor a Guzman körül kialakult személyi kultusz számára egyre veszélyesebbé vált, valamit tennie kellett. Megbízott önben, és ez végzetes hiba volt. Nem tudta, hogy rendőrségi besúgóként két kapura játszik, és amikor a lelepleződése elkerülhetetlenné vált volna, a nevető harmadik mentette meg. Emlékezzen csak! Végül, miután elültek a zavargások, 1980-ban írták ki az első szabad választást Peruban, igaz? És Fernando Belaúnde Terry lett a köztársasági elnök, akinek az első titkára az a Juan Rios volt, akiről önön kívül senki sem tudta, hogy Guzman egyik legfontosabb embere. Rios mindvégig reménykedett abban, hogy a Fényes Ösvényt életben tudja tartani, és egyszer még igazi hatalomhoz jut, átveheti a vezetést. Ezért Abimael Guzman háta mögött szövetkezett önnel, és a vezetőjüket feladták. Guzmant bebörtönözték. De végül a szervezetet a sok-sok, önök által szándékosan és fű alatt gördített akadály ellenére, a hatóságok mégis fel tudták számolni. Juan Rios megúszta, továbbra is a hivatalában maradt. De az ön talpa alatt kezdett melegedni a talaj, ezért, hogy megint mentse az irháját, megzsarolta a titkárt. Aztán egyszer csak váratlanul eltűnt a képből. Ő volt az az ember, aki, cserébe a hallgatásáért, ebben segédkezett önnek.

– Szép kis mese, mondhatom!

– Jó idő telt el, mire újra előkerült. Elhárítótisztként. A figyelmünket az keltette fel, hogy a hivatalba lépése után nem sokkal Rios letartóztatását kezdeményezte. De erre soha nem került sor. Rios ugyanis, a jelentések szerint, amikor a múltja, amiről csak Cerron Cardoso tudott, napvilágra került, hogy a vallatásokat és a bebörtönzést elkerülje, állítólag önkezével vetett véget az életének. Az öngyilkosság körülményei mindenesetre sok megválaszolatlan kérdést hagytak maguk után. Ön tehát saját maga bizonyította be nekem, hogy Cerran Cardoso és Omar Torres tábornok ugyanaz a személy. De folytatom még, ha úgy kívánja.

– Nem szükséges.

– Örülök, hogy megértett végre.

Omar Torres közelebb lépett. Az arca elszánt volt, és dühös.

– Most látom – szólalt meg a tábornok –, milyen kiadós munkát végeztek önön azok a híres, vagy inkább hírhedt latin-amerikai plasztikai sebészek! Bár nyilvánvaló, hogy az idő is nyomott hagyott volna mostanra az arcán. Engem önnek bizonyára könnyebb volt felismerni.

– Valóban. És jól gondolta, emlékszem is magára. Amikor felhívott, rögtön tudtam, kiről van szó.

– Tudja, sok fejtörést és sok gondot okozott nekünk, hogy megmentsük azt a negyvenhét embert a biztos kínhaláltól. Ne feledkezzen meg arról sem, hogy van, aki máig hálás nekünk ezért.

– Tisztában vagyok vele. Csak azt nem tudom, Ortegát mivel veszem erre rá.

– Szerintem megtalálja a módját. Nos, akkor ezzel végeztünk is. Én az északi kapu felé megyek, ha nem bánja, nem tartok önnel. Gondolom, ön a főbejárathoz megy vissza.

– Igen.

– Furcsa ennyi év után itt lenni újra. Mintha tegnap történt volna minden. A palántaházból még a rádiónk hangját is hallani vélem. Be is nézek oda búcsúzóul.

– Nem gondoltam volna, hogy nosztalgiázni akar.

– Ó, szó sincs róla. Szeretem a növényeket – mosolyodott el Joel Lewinson.

– Búcsúzóul? – motyogta Omar Torres fura mosollyal, és kétségbeesett arccal ült vissza a padra. Elfogta a félelem. Egyedül volt, már nem kellett uralkodnia magán. A keze remegni kezdett. – Egy nap leforgása alatt romba dőlhet minden – gondolta. – Az egész életem.

Aztán néhány másodperc után felpattant, és sietve a hátrahagyott őreihez ment.

Lewinson tábornok, amíg látni lehetett, nyugodt léptekkel haladt a palántaház felé vezető úton. Aztán hirtelen irányt váltott, és visszafelé kezdett futni. Amikor elérte a botanikus kert keleti oldalát, átküzdötte magát a kerítésen, és az út szélén várakozó taxiba vágódott.

Torres emberei berontottak a palántaházba. Egy ámuló kertészen kívül senkit nem találtak benne.

Másnap délután Lewinson tábornoknak üzenete érkezett. Egy futár hagyta a szálloda recepcióján az egyszerű, postai borítékba zárt levelet.

Rezzenéstelen arccal bontotta fel, és olvasni kezdte a szöveget.

Ahogyan megbeszéltük, a dolgot elintéztem. Az illetőnek jó utat kívánunk. Barátja, C.C.

London, Anglia

ANDY AZ APRÓCSKA kézipoggyászát a falitükör elé állította, a kabátját sem vette le, minél hamarabb szellőztetni akart. Állott volt bent a levegő. Sietve átvágott az előszobán, széthúzta a függönyöket és a teraszajtókat. A hajába mohón kapott bele a zord, esti szél. Fázósan fogta összébb magán a ruhát, és visszalépett a szobába.

Londonban két napja havazott. Mindenki csodálkozott, milyen korán köszöntött be a tél.

Körbenézett. Az otthonát rendben találta, az apja, miután Tel-Avivból felhívta, és elmondta neki a távozása körülményeit, másnap egy jó barátja csapatával kivonult, és mindent tüzetesen átvizsgáltatott. Azután Adana, a takarítónője vette kézbe a terepet, és kifényesítette a lakás valamennyi zegzugát.

Minden úgy volt benne, ahogy lenni szokott. A konyhából a hűtő megnyugtatóan halk zümmögése áradt szét a csendben. Az apró lámpák hívogató fénnyel árasztották el a nappali, kávészínű ülőgarnitúráját, a díszpárnákat és a puha, petrolkék keleti szőnyegeket. A dohányzóasztalon érintetlenül hevertek a különféle művészeti könyvek és az újságok. Kedvenc tárgyai, az ezüstelefánt, a tigrisszem golyók és a színes leguánszobrocskák is szépen elrendezve álltak a megszokott helyükön. A falakon vöröslőn izzottak a képek, köztük a sajátjai, az étkezőben, a tálalószekrény közepén a nagy csokor fehér selyemtulipán, és a míves, antik gyertyatartók a bükkfa komód két oldalán úgy vártak rá, ahogy itt hagyta őket. Minden a régi volt. Kivéve saját magát.

– Hogyan történhetett meg mindez? – gondolta, és lerogyott a fotel széles karfájára. A kabátját még mindig magán tartotta. Észre sem vette, hogy egyre jobban áthűl a lakása.

Pár héttel ezelőtt egy este lázas izgalommal ugrott haza a múzeumból a bőröndjeiért, hogy Izraelbe induljon a kiállítása megnyitójára. Mire felocsúdott, a támadóit ártalmatlanná téve menekült egy taxiban, a saját kocsiját az utcán nyitva hagyva, a repülőtérre, és remegő kézzel keresett a később összetört és elhajított telefonján valami járatot, hogy egérutat nyerjen, mert tudta, hogy a nyomában lesznek, és fogalma sem volt, mindez miért történik vele. Aztán az érkezésekor kihallgatták Tel-Avivban egy della Francesca-kép eltűnésével kapcsolatban. Közben állandóan csak Brian járt az eszében, a rendőrségen vette először fontolóra azt a következtetését, hogy az ügy és Brian eltűnése között lehet némi összefüggés, majd másnap is folyton ezen töprengett, de aztán annyira boldog volt, amikor végre jelentkezett és megtalálta, mert szerette, szerelemmel, öntudatlan, forró hévvel, ahogyan csak egyszer képes szeretni az ember egész életében, még ha tudja is, hogy biztosan baj lesz belőle, hogy elengedte a felszedegetett szálakat. Amikor elolvasta az üzenetet, döntenie sem kellett, sőt egyetlen pillanatig sem gondolkodott a válaszon, mert a szíve felhevülve mondott igent Brian kérésére. Bárhová követte volna, minden szavát elhitte, és csak egy dolog lebegett a szeme előtt, egyvalami érdekelte, hogy végre boldoggá tehesse. Még a tábor embert próbáló mocskában sem volt benne szemernyi kétely, hogy eltévedhetett az úton. Hiszen végre minden kezdett jól alakulni! Megkapták az amerikai útlevelet, fény gyúlt az alagút végén, egyetlen percig sem bánta, hogy most majd mindent újrakezdhet. Akkor, amikor a tel-avivi kikötőben Briannel a hajóra lépett, tudta, hogy le kell mondania az eddigi életéről. A sikereiről és mindenről, ami addig számára fontos volt. Vidáman és bizakodóan tekintett az új kezdet felé. Aztán találkozott vele, és ott, abban az óvatlan pillanatban megtörtént a baleset. Brian egy csapásra megváltozott, elárulta magát, félni kezdett tőle is, meg attól is, hogy az igazság ezúttal napvilágra kerül. Elszökött mellőle, kisurrant és a sorsára hagyta, ahogy Carlával is megtette ugyanazt. S az sem érdekelte, hogy ebbe akár mindketten bele is halhattak volna. A lányról, aki majdnem életét vesztette az esztelen dulakodásban, kiderült, hogy a testvére, ráadásul minden kétséget kizáróan az ikertestvére, mert még a vérük is egyforma, hála istennek, így legalább az életben maradásáért ő is tehetett valamit. Carla apja küzdött meg a szabadságáért, és azóta is azon gondolkodott, hogy volt-e valaha olyan ember az életében, aki őt így szerette, hiszen a tábornok számára ő mégiscsak egy idegen, hiába imádja a lányát, kell lennie egy határnak, ameddig elmegy, ennek ellenére a tulajdon biztonságát is kockára tette, csak hogy megmentse őt. Remegés fogta el, amikor arra gondolt, milyen kevésen múlt, hogy rajta nem vesztett, mert elvakultan hitt a hazugságban, ahogy Carla is elvakultan hitt az ártatlanságában. És ez a megszállottság mindkettőjüket védtelenné tette. De mostanra már jól van! Micsoda boldogság! Yaakov megígérte, hogy mindennap hívni fogja. Carlával még nem beszélhetett. Abban maradtak, hogy amint itt végzett, indul utánuk, otthon találkoznak, talán egy bő hét, és mindnyájan visszatérnek Tel-Avivba. De most el kellett jönnie. Képtelen lett volna tovább ott maradni. Feszítette az eddig elnyomott érzés, a csalódottság, az árvák magánya. Mert nincsenek többé igazi szülei. Akikről eddig azt hitte, hogy az igaziak, kiderült, nem azok. És vajon miért hallgattak erről? Min változtatott volna mindaz, ha elmondják neki? Hogyan történhetett meg, hogy ebből ilyen sokáig nem vett észre semmit?

Felállt a fotel karfájáról, bezárta a teraszajtókat, vállfára tette a gardróbban a kabátját, és bement a fürdőszobába. A feje tetején lófarokba kötötte a haját, és a tükörbe nézett. Az elmúlt hetek mély árkokat húztak a szeme alá, lelkileg porrá zúzták, de különös, hogy mégis mennyire erősnek érezte magát. Volt benne csalódottság, düh és harag, nem gyűlölt, de mégis majdnem. Meglepte, amikor rájött, hogy ezeket az érzéseket nem is annyira Brian iránt, hanem inkább a saját szülei iránt érzi.

Ledobta a ruháit, és beállt a tusolóba. Élvezte, ahogy a forró, gőzölgő víz végigfolyik a bőrén. Az anyjára gondolt.

Sokáig azt hitte, ő csak egyszerűen ilyen. Hűvösebb a természete, és nehezen mutatja ki, amit érez. De ezek szerint mégis más volt az igazi ok. Keveset dicsérte, nem sokszor büszkélkedett vele a zeneiskolában, alig mondta, hogy szépnek látja, mikortól nagyobbacska lett, már nem is fésülgette, és volt, hogy fél napon át be sem nyitott a szobájába, azt mondta, hagyta inkább rajzolgatni. Karácsonykor és a születésnapján ölelte meg, emlékezett rá, akkor is mennyire röviden. Csak most, hogy tallózgatott az emlékei között, tűnt fel hirtelen, mennyire kerülte az anyja mindig a testi közelséget. Ha beteg volt, ápolót rendelt, azt mondta, fél, hogy elront valamit, és nagyobb bajt csinál. A kedvenc ételét is csak néhányszor főzte meg, azzal védekezett viccesen, amikor egyszer újra kért tőle valamit, hogy a lábasok látványától is depressziós lesz, annyira utálja a konyhát. Pedig remek szakácsnő volt, ezt az apja is tanúsította. Azt hitte, az anyja egyszerűen csak önző természet. Amikor egyszer megkérdezte, hogy neki miért nincsen testvére, csak elhárította a kérdést, és nem válaszolt igazán. Szerette az anyját. Megértette és elfogadta, hogy ilyen. Nem hibáztatta, sőt, amikor gimnazista lett, úgy gondolta, azért szomorú az anyja általában, mert zongoraművésznek készült, de az álmait nem valósíthatta meg, férjhez ment egy elfoglalt férfihoz, gyermeket szült neki, otthon maradt, és a zenetanítás nem adott teljes boldogságot. Együttérzett vele, és legszívesebben megvigasztalta volna.

Andy felemelte az arcát, és hagyta, hogy a vízsugár a patakzó könnyeit elmossa. Egész életében arra várt, hogy szeresse végre valaki. Hogy ő lehessen valakinek a legfontosabb. Még az osztálytársainak is képes volt bármit megtenni egyetlen jó szóért. A tanítójának egy dicséretért. Igyekezett, első lett mindenben. Kiválóan tanult, mert azt akarta, hogy szeressék. Iskolai, sőt egyetemi évei alatt is az egyedüli boldogságot Jess jelentette számára, a csokibarna labrador. Éveken át könyörgött érte, mire az apja meg tudta győzni az anyját, és engedte, hogy vegyenek egyet. Már a múzeumban dolgozott, amikor Jess elköszönt a földi világtól. Pontosan megjegyezte, hogy tizenegy évet, négy hónapot és tizenkét napot töltött vele. Ha esett, még most is az orrában érezte Jess elázott bundájának az illatát. Nélküle fuldoklott az otthoni levegőtlenségben. Az apja szerette, ezt tudta és érezte is. De soha nem tudott vele elég időt tölteni, ami kárpótolhatta volna az otthon sivárságáért. Ahogy telt az idő, az anyja az apjával is egyre elviselhetetlenebbül bánt. Egyszer ordítva vágta a fejéhez, hogy már rég nem is élne, ha nem ő lenne a felesége. Nem értette, hogy az anyja miről beszél, de ekkor döntött úgy, végleg elköltözik Londonba.

Egyedül maradt. Voltak barátai, de csak ők voltak. Mert nekik nem voltak rokonaik. Mindenki idő előtt meghalt, vagy meg sem született. A szüleinek is csak barátai voltak, de senkire sem tudott emlékezni, akiről azt mondhatták volna, hogy a gyerekkoruktól vagy ifjonti éveik óta ismerik egymást.

– Furcsa, hogy ez eddig fel sem tűnt – mondta maga elé Andy. – Bár az igazat megvallva nekem sok minden nem tűnik fel. Alaposan sikerült elsajátítanom azt a technikát, aminek a segítségével én is csak magammal vagyok állandóan elfoglalva. Mennyire igaza van ebben Marie-Anne-nak!

Az apja is csak magának élt, meg a hivatalának, minden idejét a munkája töltötte ki. Most lett világos, miért is nem igyekezett soha haza. Mire felkelt, már nem volt otthon, s esténként is csak későn látta, ha ugyan találkozott vele. Sokáig azt hitte, az ő szülei így boldogok, hiszen mindig kedvesek voltak egymáshoz. És most lehullott a titkukról a lepel. De miért? Miért hallgattak? Mi okuk volt erre?

Reggel a telefon csörgése ébresztette. Fürdőköntösben, a nappali kanapéján nyomta el az álom, de a feje még mindig zakatolt. Elgémberedett testtel igyekezett felegyenesedni, a nyaka rettenetesen fájt, alaposan elfeküdte, a háta közepe pedig egyenesen be akart szakadni. Yaakov hívta. Egyetlen pillanat alatt tért magához.

– Itt vagyok, mondd, hogy minden rendben! – szólt bele a telefonba.

– A legnagyobb rendben, Andy! Olyannyira, hogy Carla ma jól leszidott, amiért nem engedtünk be hozzá, és úgy kellett elmenned, hogy nem tudtatok beszélni. Hiába mondtam, hogy ugyan már jól volt, de még bódult, azt felelte, hogy akkor kötelességünk lett volna felébreszteni. Jól kikaptunk mind! Szóval minden a legjobb úton halad!

– A legcsodálatosabb hír ez! Be fogjuk pótolni, Yaakov, mondd meg neki, megígérem. Az összes külön töltött évet! Már én is alig várom! Mit mondanak az orvosok, mikor engednek el benneteket?

– Egy hét legfeljebb. Mi, a tábornok és én közben elmegyünk pár napra Amerikába. Nem lesz könnyű, mert most éppen van egy kis mosolyszünet...

– Miről beszélsz? – vágott a szavába Andy.

– Dina és Joel között.

– De hát miért?

– Dina tudomást szerzett a férjének a botanikus kertben végrehajtott kis magánakciójáról, ráadásul úgy, hogy a bőröndjéből előkerült valami levél, ami neki volt címezve, ezért aztán elolvasta, meg egy kulcs, mert Joel, miután minden rendben lement, megfeledkezett arról, hogy ezt odatette, így a felesége megtalálhatta, szóval az asszony holtsápadt lett az írás tartalmától, a tábornokot meg azonnal leültette és vallania kellett, mert a fülem hallatára azt mondta neki, hogy Joel, addig ebből a szobából a lábadat nem teszed ki, míg mindent részletesen el nem mondasz nekem.

Andy kuncogni kezdett.

– Ehhez még hozzájött az, hogy holnapután a tábornok és én New Yorkba repülünk egy ügy miatt.

– Szegény Dina!

– Hát, most kijutott neki is rendesen, azt mondta, Carla balesete után annyira ki volt már készülve, hogy a tudatba, hogy a férjével is történhetett volna valami hasonló, egyszeriben belehalt, és azt állította, hogy föntről nézett a saját holttestére vissza. Mindenesetre azért magához tért, mert az öreg erősen vakargatta a fejét egész nap, hogy ezt a New York-i utazást ezek után hogyan adja majd elő, ahogy mondta, a főnöknőnek. De azt is mondta, hogy muszáj lesz, úgyhogy minél hamarabb túlesünk rajta, annál jobb.

– Miért mentek? Van valami hír...

– Nem tudom, Andy, a részleteket nem ismerem.

– Hacsak nem, mégis...

– Nem, hidd el! Elmondanám. És nem szeretnélek emlékeztetni az ígéretedre...

– Nem is kell, Yaakov. Nem fogok többé kapcsolatba lépni vele, akkor sem, ha keres.

– Helyes.

– Ennyivel tartozom Joel Lewinsonnak.

– Nem, Andy. Magadnak tartozol ezzel.

– Köszönöm, hogy ezt mondod.

– Mikor mész haza?

– Nemsokára indulok. Úgy döntöttem, vonattal megyek. Tele a fejem mindenfélével.

– Elhiszem. Hívj, ha bármi miatt szükségét éreznéd.

– Köszönöm, Yaakov. Holnap beszéljünk. És Carlát ölelem. Dinát is! Az öreget pedig nagyon-nagyon szeretem. Kérlek, hogy ezt mondd el neki.

– Elmondom. Vigyázz magadra!

Ipswich Manor, Anglia, 1992

FÜLLEDT NYÁRI ESTE VOLT. Az elegáns társaság valamennyi tagja a ház előtt hosszan elnyúló teraszon keresett enyhülést a bőséges vacsora után.

A yorkshire-i húsos vesepuding tökéletes volt. A desszert sem hagyott senkit hidegen, trifle-t szolgáltak fel. Kevesen vállalkoztak ma már ilyen édesség elkészítésére. Mary Benson-Collins, noha a konyhában volt segítsége, maga is kitűnően sütött-főzött, bár bevallottan nem szeretett, ennek ellenére a süteményeivel is mindenkit elkápráztatott. Az egy napig kendő alatt szikkasztott vizes piskótát egy kevés whiskyben megáztatta, majd rétegenként ráhalmozta a frissen főzött, sötétbordó erdei gyümölcsös dzsemet és a vaníliás krémet, aztán állni hagyta néhány órát. Tálalás előtt közvetlenül a sütőben felmelegítette és alkoholos, jégbe hűtött tejszínhabbal a tetején adta fel az asztalra. A vacsoravendégek kiürítették az egész tálat. A gyerekek eton messt kaptak, amelyben nincs alkohol. Imádták az omlós piskótatésztára félgömb formában felhalmozott összetört, mézédes, sült tojáshabot, a belsejében friss eperkocsonyával, és cukrozott tejszínhabbal a tetején.

William Benson-Collins rágyújtott egy szivarra, a kávéját még bent elfogyasztotta. Kényelmesen üldögélt a csillagokat szemlélve a fonott karosszékében, amikor a barátja, Michael Heseltine mellételepedett a szófára.

– Mit szólsz az eredményekhez, Will? – kérdezte.

– Örülök, hogy megint mi nyertünk.

– Meglepett?

– Őszintén szólva egy cseppet sem.

– Nem? Pedig a közvéleménykutatások...

– Ugyan, Michael! – vágott a szavába. – Neked kéne a legjobban tudnod, hogy ez hogyan működik. Egy nagy párt vezető politikusa vagy. A kutató annak a győzelmét jósolja, aki többet fizet.

– Pedig valóban nem voltak jók az esélyeink. A gazdaság Thatcher után súlyos recesszióban van. A küszöbön állt a munkáspárti győzelem, nem vitathatod.

– Megfeledkezel Major rendkívül mutatós kampányáról.

– Amelyben azt állította, hogy ha a másik párt kerülne hatalomra, magasabbak volnának az árak és az adók? Ugyan, mindenki tudta, hogy komolytalan dolog ezt így kijelenteni.

– Tévedsz. Nem tudta mindenki. Az emberek a legképtelenebb dolgokat hiszik el leghamarabb. És, mint látjuk, tízmillión felüli szavazatot hozott ez számára, és persze ezzel együtt a mi számunkra is.

– Lehet, hogy igazad van. De a fontot akkor is nehéz lesz kivonni a spekulatív támadások kereszttüzéből.

– Meglátjuk. Ha elszigetelődünk, sokan kerülnek az utcára.

– Nocsak, megint politizáltok? – lépett melléjük Claire Heseltine. – Mike, lassan indulnunk kellene. Mindjárt tizenegy óra van. Megyek, előkerítem a gyerekeket.

Sandra Tilton, Ive Heseltine és Andy éppen az anyja cipőit próbálgatták a gardróbban, amikor az egyik felső polcról egy porosodó doboz került elő.

– Mutasd, mutasd! – visította Ive. – Látod, mondtam, hogy jöjjünk fel, egy csomó titkos dolog szokott lenni anya öltözőjében is! Persze fogalma sincs, hogy bejárok néha körbenézni. De szerintem nem neheztelne miatta.

– Á, ebben biztos nincs semmi különös – válaszolta Andy riadtan. – Anya nem szereti, ha a holmija között turkálunk. Le is kéne mennünk, mielőtt itt találna.

– Az én anyukám sem haragszik érte – szólalt meg Sandra. – A múltkor kifestettem magam, úgy vártam haza, csak nevetett, mert azt mondta, összevissza kentem mindent, de aztán megmutatta, hogy kell a rúzst rendesen használni. Viszont azt is mondta, hogy erre csak később lesz szükségem, mert még csak tizenkét éves vagyok. Hát nem tudom. Szerintem már most szükségem lenne rá, mert jó lenne, ha Paul végre úgy nézne rám a suliban, de sajnos, azt hiszem, Betty Clarence jobban tetszik neki. Mondtam ezt anyának is, azt felelte, hogy erre még ráérek. Mindegy. Azért Paul miatt nem akarok anyával vitatkozni. Szóval? Megmutassam nektek is, hogy hogy kell? Andy, hol tartja anyukád a rúzsát?

– A fürdőszobában, de oda most tényleg ne menjünk be.

– Akkor nézzük meg, mi van a dobozban! – mondta Ive, és kikapta Andy kezéből. Azonnal levette a fedelét, és izgatottan belenézett. – Régi fényképek! Ezt nézzétek! – kiáltott fel, és kiemelt belőlük egy kisebb köteget.

– Ki ez? Ő az anyukád? – tette fel a kérdést megilletődötten Sandra. – Nagyon szép!

– Igen – felelte kissé bizonytalanul Andy, ő is most látta először a képet. – Zongoraművésznek készült – mondta, és rábámult a fekete ruhába öltözött, nádszálkarcsú nőre, aki egy zongoránál ülve mosolygott a kamerába.

– Nem is hasonlítasz anyukádra – közölte Ive.

– Nem mindenki hasonlít – vágta rá Sandra. – Anyukámék is megmondták.

– Hát lehet. De az én anyukám meg azt mondta apukámnak egyszer a kocsiban, hogy érdekes, hogy Andy senkire se hasonlít – közölte Ive. – Mert például te is anyukádra hasonlítasz, Sandra.

– És ki még?

– Jó, én nem, mert én inkább az apukámra. De szóval mindenki hasonlít valakire.

– Szerintem ez egyáltalán nincs így, és nem is érdekes. Andy az osztályban a legszebb! Ezt még te is elismerted, Ive, nem tagadhatod le.

– Jó, nem tagadom. Igaz, ami igaz.

– Jé, ez meg az apukád? – tudakolta Sandra, a kezében egy másik fotóval.

– Jaj, de buta vagy! Nem látod, hogy ez egy esküvői kép? – csúfolódott az előbbi kioktatásért Ive.

– Jó, látom, csak itt még fekete a haja.

– Tudhatnád, hogy először mindenkié fekete – állapította meg Ive. – Aztán lesz csak szürke.

– Először is nem szürke, hanem ősz – vágott vissza a lebutázásért Sandra. – De az én apukámé például sose volt fekete, úgyhogy nem mindenkié – tette azután hozzá.

– Persze, hogy nem, mert vörös – vágta rá nevetve Andy.

– Igen, mert a nagymama ír. És az írek vörösek, ha nem tudnátok. Odanézz, mit találtam! Ez te lennél? – kérdezte Sandra.

Andy rámeredt a törött szélű fényképre. Az anyja volt rajta, ült egy kórházi ágy szélén, és látható szomorúság árasztotta el az arcát. A kezében egy picike pólyás babát szorongatott.

– Biztos itt születtél! – közölte Ive.

– Nem tudom, nem láttam még ezt a képet – válaszolta Andy.

– Én láttam az enyémet! De azon ott volt az apukám is, meg a nagymamáék, és mindenki mosolygott. Meg volt rajta egy csomó virág is – jelentette ki Ive.

Megreccsent a falépcső, a folyosó felől léptek hallatszottak. Kinyílt az ajtó és Mary Benson-Collins lépett be rajta.

– Ó, hát itt vagytok! Már mindenfelé kerestünk benneteket, tűvé tettük értetek a házat. No, de mondjátok csak, mit kerestetek ti az én gardróbomban? Megengedte ezt valaki? Andy?

– Anya, én tudom, hogy ezt nem szereted.

– Jól van. Biztos vagyok benne, hogy nem a te ötleted volt.

Sandra Ive-ra nézett és várt. Ive elfordította a fejét, és továbbra is szótlan maradt.

– Az enyém volt, Mrs. Benson-Collins – állt elő bátran Sandra Tilton.

– Semmi baj, bár valóban nem szeretem. Örülök, hogy megmondtad. Megdicsérlek érte.

– Megígérem, hogy mielőtt lefekszem, gyorsan mindent elpakolok.

– Nem szükséges most rögtön, ma vendégség van, majd holnap rendet rakunk. Mi az a doboz a kezedben? – változott meg hirtelen Mary Benson-Collins arcszíne.

– Hát legfelül volt...

– Tudom, hol volt! Ive, Sandra, menjetek le a mamátokhoz. Mindjárt megyünk mi is utánatok – mondta, és miután meggyőződött arról, hogy lementek a lépcsőn, becsukta mögöttük az ajtót.

– Andy, tudod jól, hogy ezt nem szeretem.

– Igen, anya.

– Kérem azt a dobozt!

Andy bal kezével előrenyújtotta a dobozt.

– Kivettetek belőle valamit?

Andy nem válaszolt. Lehajtott fejjel álldogált az anyja előtt. A jobb kezében, a háta mögött, még mindig a kisbabás fotót szorongatta.

– Válaszolj, ha kérdezlek!

Andy felemelte a tekintetét, és valamit motyogni próbált, de Mary Benson-Collins nem értette.

– Beszélj! Mi van a másik kezedben?

Andy engedelmesen előrenyújtotta a jobb kezét. Mary Benson-Collins dühösen meredt a fotóra.

– Anya, ez én vagyok? – kérdezte félénken Andy.

– Ne merészelj még egyszer kutatni a holmim között – csattant fel a hangja. – Megértetted? Ki lenne, ha nem te? Ha egyszer valamit megbeszéltünk, aszerint cselekedj! Szeretném, ha ezt nem kellene megismételnem!

– De Ive és Sandra is mondta, hogy az ő anyukájuk nem haragszik az ilyesmiért.

– Az az ő anyjuk, én meg a tied vagyok. És én ezt mondtam, mert azt akarom, hogy így legyen. Gyerünk, húzd fel a cipődet, és induljunk elköszönni!

Andy szeméből kicsordultak a könnyek.

– Nem is vagy az anyukám. Ezért nem szeretsz engem – suttogta szipogva.

Mary Benson-Collinst hirtelen tehetetlen düh kerítette hatalmába.

– Ne beszélj így velem! – emelte fel a hangját.

– A legjobb lenne, ha meghalnék, mert akkor sehogy se kéne veled beszélnem többé. Igaz? – nézett rá könnyben ázó szemekkel Andy.

Mary Benson-Collins ekkor előrelépett és pofon vágta.

– Menj a szobádba! Ne lássák, hogy sírtál. És apádnak egy szót se arról, hogy a gardróbomban jártál – mondta, és leszaladt a lépcsőn elköszönni a vendégeitől.

A VONAT LASSÍTOTT és befutott az állomásra. Reggel, az indulásnál, Andy még erős szorongást érzett, mintha a gyomrát markolta volna valami. Mostanra végre megnyugodott. Egyre jobban tombolt benne a vágy, hogy tiszta vizet öntsön a pohárba.

Ipswich Manor kertjét beborította a hó. Éjszaka sem állt el a havazás, és az idő sem melegedett. A felhők mostanra eloszlottak, és az előbújó nap fényében az apró, jeges kristályok vakítóan ragyogtak, amerre a szem ellátott. A teraszon a télre becsomagolt bútorok árválkodtak, csupán a kihelyezett madáretető körül látszott némi élet.

– Csakhogy itt vagy! – kiáltotta messziről az apja, és házikabátban egészen a kapuig szaladt Andy elé. Hosszan megölelte. – Gyere, már nagyon vártunk!

Az anyja éppen befejezte a terítést, és elésietett a hallba.

– Örülök, hogy épségben vagy. Jó kis napokat szereztél nekünk, mondhatom! De a lényeg, hogy rendeződtek a dolgok. Hadd nézzelek! Hú, de lefogytál!

– Mostanában nem nagyon voltam éhes – válaszolta nevetve Andy.

– No, akkor üljünk is asztalhoz. A kedvencedet főztem.

– Tényleg, anya? Ez aztán az igazi meglepetés!

Andy beszámolt az elmúlt pár hétről. Azonban a lényegről egyelőre hallgatott. Az ebéd valóban kitűnő volt. Amikor átültek a szalonba, úgy érezte, elég erőt gyűjtött, és elérkezettnek látta az időt, hogy őszintén beszéljen arról, amit megtudott.

– Kiderült – fogott hozzá a mondanivalójához –, hogy a lány, akinek majdnem a halálát okoztam, valójában a testvérem. Az ikertestvérem. S mivel nektek nincs másik gyereketek, akiről tudnék, ezért ezzel együtt az is kiderült, hogy nem ti vagytok a valódi szüleim.

A levegő egyszeriben megdermedt. Andy apja zavartan fészkelődni kezdett, az anyja kimért maradt, de látszott, hogy belül feszülnek az idegei. Ugyanakkor Andy mégis valamiféle megkönnyebbülést vélt felfedezni rajta. Az apja szólalt meg először.

– Igen. Ez valóban így igaz. És hidd el, nagyon sajnáljuk, hogy így alakult.

– Mit sajnálsz, apa?

– Félreérthető voltam, bocsánat. Azt sajnáljuk, hogy ezt így kellett megtudnod.

– Tehettetek volna azért, hogy ne így kelljen.

– Nos, a teljes igazság az, hogy nem tehettünk.

– Ne szabadkozz, William – szólt közbe Mary. – Megvolt az oka.

– Nézd, Andy, nekünk volt egy saját gyermekünk. Egy kisfiunk.

Andy az anyjára nézett. Látta, ahogy a szeme megtelik könnyel.

– Halva született – folytatta az apja. – Anyád emiatt rettegett még a terhesség gondolatától is, a szüléstől pedig végképp.

– Senki sem tudhatja, mit él át egy anya, kétnapi vajúdás után, amikor a halott csecsemőjét tartja a karjában – vette át a szót Mary Benson-Collins. – Senki sem tudhatja, csak aki átélte. Nem, nem bírtam volna ki még egyszer azt a kilenc hónap várakozást, és a szülést, hogy aztán ki tudja, hogyan végződik újra.

– Borzasztóan sajnálom – mondta Andy őszinte szomorúsággal a hangjában.

– Ezért döntöttünk az örökbefogadás mellett – mondta William.

– Ausztriában? – kérdezte Andy.

– Nos, igen, mert, mint tudod, éppen ott voltunk, nem sokkal azután, hogy a tragikus eset megtörtént. És szinte véletlenül adódott a lehetőség.

– Én nem akartam ilyen gyorsan – tette hozzá Mary.

– Én viszont tudtam, hogy ez az egyedüli megoldás, ha azt akarom, hogy anyádból ép ember legyen újra. És jól döntöttünk.

– Örülök, hogy nem bántátok meg.

– Hát hogyan bántuk volna? Hogy mondhatsz ilyet, édes kislányom!

– Persze, hogy nem bántuk meg – erősítette meg Mary. – Hogyan is bántuk volna?

A kinti világosság hirtelen szürkülni kezdett. Andy az órájára nézett.

– Indulnom kell.

– Ha szeretnéd, bevihetlek Londonba – vágta rá rögtön az apja.

– Köszönöm, apa, ne fáradj, elég, ha az állomásra kiviszel.

A váróteremben egy lélek sem volt. Kiírták, hogy a vonat tíz percet késik.

– Nyilván a havazás miatt – szólalt meg hosszú csend után az apja.

– Minden bizonnyal.

– Nem is emlékszem, mikor volt ilyen nagy hó errefelé.

– Egyszer. Még gimnazista koromban. Bár igaz, az később volt egy hónappal. Éppen karácsonykor.

– Andy, nehéz most bármit is mondani. Ami történt, mindnyájunknak fel kell dolgozni.

– Egyetértek veled.

– Kérlek, bocsáss meg nekem, anyád előtt nem akartam erről beszélni, talán egy napon majd megtudhatod a teljes igazságot.

– Még nem tudom? – kérdezett vissza meglepetten Andy.

– Nem. Mindenesetre annyit szeretnék tudni, hogy azt legalább láttad-e, mennyire igyekeztünk mindent megtenni érted?

– Te vagy anya?

– Mi a különbség?

– Nézd, apa, valóban mindent megkaptam. Sőt, többet is, mint amit valaki magának kívánhat. Jólétet, neves iskolákat, tudást és hátteret.

– Örülök, hogy így látod.

– De, tudod, lett volna valami, ami ennél sokkal fontosabb.

– Tudom, mit akarsz mondani. Hidd el, én nagyon szerettelek és nagyon szeretlek most is, és amíg élek, szeretni is foglak.

– Elhiszem. Bár ha anya mondaná ki ezt a mondatot, bevallom, kétkedve fogadnám. Miközben tudom, hogy szeret. Csak mégsem tudta legyőzni önmagát.

– Sajnálom, hogy nem tehettem többet. Nem volt rá módom. Próbáld megérteni anyádat.

– Megértem. És nemes dolog, hogy ezt mondod róla.

– Szerettem őt.

– Már nem?

– Sok minden megváltozott.

– Titkoltátok előttem, de láttam, milyen volt hozzád.

– Erre is megvan a magyarázat.

– Ahogy mindenre. Csak éppen nem lehet tudni.

– Kérlek, Andy, adj időt mindnyájunknak.

– Rendben van, apa. De azt soha ne kérd tőlem, hogy belássam, miért kell egy élő gyermeknek egy halott újszülöttel versenyezni évtizedeken át az anyja szeretetéért. Még ha nem is vér szerinti gyermeke. Úgy látszik, nem tudtam a veszteségért őt kárpótolni. De ez nem rajtam múlt.

– Nem, valóban. De annak mégis örülök, hogy úgy érzed, mi mindent megadtunk neked.

– Igen, úgy. Két dolgot kivéve. Az őszinteséget és az igaz szeretetet.

London, Anglia

A REGGEL ISMÉT SZÖRNYŰ VOLT. Pár órára sikerült csak vízszintesbe kerülni, de most legalább a hálószobában. Andy sokáig ébren volt. Nehéz döntéseket kellett meghoznia.

Yaakov megint telefonált, elmondta, hogy Carla tegnap többször felkelt, és sétálgatott a szobában. Beszámolt róla, hogy vettek egy nagy levegőt, és Dinának elmondták az utazást, aki megbocsátott Joelnek, és kérte, hogy mindennap beszéljenek. Megfenyegette az öreget, hogy ha erre nem hajlandó, megkéri Zarah-t, hogy szóljon Cesarénak, és meglátja, hogy szégyenszemre megfigyelés alá helyezteti, mert meg kell végre értenie, hogy nem húszévesek, és ő most már egyre nehezebben viseli az értük való aggódást. És – folytatta Yaakov nevetgélve – közölte, hogy vegye komolyan, amit mondott neki, mert nem tréfál.

Andy, miután kijött a fürdőszobából, elintézett néhány telefont, ivott egy kávét, aztán leült az íróasztalához, és a papírjai között keresgélt. Már majdnem feladta, amikor végre sikerült előhalásznia a legalsó fiók mélyéről azt a dossziét, amire szüksége volt. Bekapcsolta a számítógépét, nehezen indult, mert hosszú perceken át ömlöttek az olvasatlan levelek és üzenetek. Amikor végre kitisztult a kép, megírt egy levelet a múzeumnak, de egyelőre nem küldte el.

Öltözni indult. Hosszan tanakodott a nyitott szekrények előtt, alig volt olyan ruhája, ami ebben a farkasordító hidegben alkalmas lett volna. Kocsival nem mehetett, vastagon borította a hó, és semmi kedve nem volt lapátot venni a kezébe. Biztos volt benne, hogy a taxitársaságnál nem fogják felvenni a telefont, így busszal meg metróval kell közlekednie, ezért valami igazán meleg holmi után kutatott. Végül egy szűk, katonazöld kordbársony nadrágot választott, térdig érő, bélelt, dióbarna csizmával, felülre pedig egy vastag, kézzel kötött, rozsdaszínű gyapjúgarbót húzott. A haját néhány mozdulattal feltornyozta. Kivette a dobozából az aranykeretes napszemüvegét, feltette, és elégedetten pillantott a tükörbe.

– Tényleg jobban néz ki minden, ha az ember elég sovány hozzá – állapította meg elmosolyodva.

Belebújt a vörösrókaprémes télikabátjába, és a dossziéval a hóna alatt kilépett a lakásból.

Nem messze a Piccadillytől, egy kevésbé forgalmas keresztutcában bújt meg a sok csillogó kirakat között a Bartholomy and Brothers irodája. Vékonyka csengettyűhang jelezte Andy érkezését, amikor benyitott a tágas fogadótérbe. Tanácstalanul körbenézett, nem látott senkit. A helyiségben szépen elrendezett, antik bútorok álltak, középen egy hatalmas, faragott lábú íróasztal, melyet két oldalról dohányszínűre kárpitozott bársonyszékek vettek közre. A falakon széles blondel keretbe foglalt festmények lógtak, Andy azonnal kiszúrta, hogy egy-egy értékesebb alkotás is megbújik közöttük. A szebb időket látott régi szőnyeget az asztal körül vizes lábnyomok borították. A hátsó részt elválasztó posztófüggöny mögül néhány pillanat múlva egy molett, kékes árnyalatúra festett hajú, idősebb nő lépett ki, széles mosollyal az arcán.

– Jó napot! Miben segíthetek? – kérdezte, miközben a szárán színes kövekkel díszített szemüvegét igazgatta.

– Jó napot! Andy Benson-Collins a nevem, én telefonáltam ma reggel.

– Á, értem – mondta a nő. – Margaret Peabody vagyok, ősidők óta az irodavezető, velem beszélt – mutatkozott be egy szuszra, miközben előrenyújtotta a kezét. – Jöjjön, foglaljon helyet! Elkérhetem a kabátját?

– Hogyne, köszönöm – válaszolta Andy. Nem állta meg, hogy oldalról szemügyre ne vegye Mrs. Peabodyt. Méretre készített, kagylóházszürke, szegélydíszes, Chanel utánzatú buklé kiskosztümöt viselt, alatta a gallérjánál nagy masnis, pávakék selyemblúzzal. A nyakába többsoros majolika gyöngyöt és láncot függesztett, a fülében vékonyka aranyszáron egy-egy gyöngyszem himbálózott, a karkötői pedig vidáman csilingeltek minden mozdulatára. Rózsaszínű rúzst tett fel, láthatóan nagy gonddal, jeges, vízszínű szemét pedig halványkék árnyalatú selyemporral emelte ki. Andy akaratlanul is jókedvre derült a látványától, mely egy pasztell vattacukor és egy antik ékszeres dobozka szerelmi házasságára emlékeztette.

– Nos, elhozta a papírokat? – kérdezte Mrs. Peabody, és foglalkozása komolyságának teljes tudatával helyezkedett el a székében.

– Igen. Minden benne van. Még a látványtervek is, amelyeket a lakberendező készített két évvel ezelőtt.

Mrs. Peabody fellapozta a dossziét. Sokáig és szótlanul nézegette.

– Ez valóban csodás lakás! És pont az a méret, amit könnyű lesz eladni.

– Ennek örülök. Végül is nem sürgős, a legjobb árat szeretném érte kapni.

– Ó, erre minden esély megvan. Ragyogó helyen van, a ház sem régi. És tudja, sok mindent láttam már. De ez a lakás igazán elragadóan fest.

– Köszönöm. Igyekeztem mindent beleadni.

– Az látszik.

– Teljes berendezéssel árulom. Minden megvan benne, még ágyneműt sem kell szinte vennie annak, aki beköltözik. Szerettem benne élni. De csak a legfontosabb személyes tárgyaimat viszem innen magammal.

Mrs. Peabody figyelmesen hallgatta Andyt, és miközben a lakásáról beszélt, folyamatosan az arcát fürkészte.

– Andy, megengedi, hogy így szólítsam?

– Persze – válaszolta mosolyogva.

– Természetesen szólítson ön is Margaretnek. Szóval nem tartozik rám. És a munkaadóim üzletét sem kívánnám ezzel rontani. De megkérdezhetem, hogy ha ennyire szereti, miért kell eladnia? Mert megérné megtartani, ha csak egy mód van rá. A londoni ingatlanárak már nem évről évre, hanem hónapról hónapra emelkednek. Üzletnek sem rossz. És maga mondta, hogy nem sürgős. Persze, ha tolakodónak tartja a kérdésem, bocsánatot kérek. Valóban nincs hozzá közöm.

– Dehogy, inkább nagyon kedves. De ez egy hosszú és nagyon fájdalmas történet.

– Ó, értem. Ha jól sejtem, szerelmi csalódás áll a döntése hátterében.

Andy elmosolyodott.

– Igen. Többek között az is.

– Értem. Mindenesetre tapasztalatból mondom, hogy az ilyesmit nem szabad elhamarkodni. Később az ember megbánhatja.

– Nem, nem fogom. A helyzet az, hogy valaki másba szerettem bele.

– Á, úgy érti, egy másik emberbe?

– Nem. Úgy értem, mást hittem arról, akit szerettem.

– Már nem szereti?

Andy hallgatott. Mrs. Peabody folytatta.

– Figyelje csak meg, Andy, minden ember azt akarja, hogy a másik önmagáért szeresse. Ugyanakkor álarcokkal járkál, ködösít, hazudik, mert fél, hogy a másik soha nem fogja elfogadni úgy, ahogy van, s emiatt előbb vagy utóbb a párját is szerepjátékra kényszeríti. Vagy ha erre mégsem lenne hajlandó, akkor továbbra is küzdenie kellene azért, hogy bebizonyítsa, képes a másikat olyannak szeretni, amilyen. Csakhogy még úgy sem éri el a célt, mert az illető egyre jobban megretten az őszinteségtől, és végleg bezárkózik előtte. Azután egy napon, aki eleinte derekasan küzdött, feladja, és ő sem figyel többé úgy a másikra. Ezért soha nem is ismerik meg egymást, míg idővel mindketten belefáradnak a színjátékba. A darab pedig nagyon hamar véget ér.

– Nahát, különös, de valóban ez történt.

– Mindig ez történik! – mosolygott önelégülten Mrs. Peabody. – Inna velem egy csésze teát?

– Nem szeretném feltartani.

– Ugyan! Ha ön ráér, szívesen! Ebben az ítéletidőben a kutya sem teszi be a lábát az irodába. És úgy érzem, mert a koromnál fogva akár az anyja is lehetnék, elkelne most önnek néhány mondat, ami a dolgokat más megvilágításba helyezi. A szülei élnek még, remélem. Velük nem tudott erről beszélni?

Andyt hirtelen elfogta a rosszkedv. Elkomorodott.

– Nem.

– Ó, szörnyen sajnálom.

– Úgy értem élnek, csak nem olyan a kapcsolatunk, hogy ilyesmit megvitathatnánk.

– Ez bizony nagy kár. Felteszem a teavizet – mondta Mrs. Peabody, és eltűnt a függöny mögött.

Andy elgondolkodott azon, amit Margaret mondott. Valóban. Ha az ember megérzi azt, hogy valami kisiklani készül a párkapcsolatában, hosszú időn keresztül figyeli azt, akit szeret. Aki egykor sokat, sőt mindent jelentett. Azután azon kapja magát, hogy bár ő végig ugyanaz maradt, de valahogy már mégsem ugyanolyan. Majd egy napon úgy érzi, hogy aki nélkül nem tudta volna az életét elképzelni, megváltozott. S egy idő után nem tehet mást, búcsúznia kell.

Néhány perc elteltével Mrs. Peabody egy nagy tálcával tért vissza. Kitöltötte a teát, és a csészét Andy felé nyújtotta.

– Mesélne a terveiről egy kicsit? – kérte barátságosan Andyt.

– Pillanatnyilag nagy dolgokról nem tudok beszámolni. Túl akarok ezen lenni. Nagyon sok minden történt egyszerre. De nem szeretném ezzel untatni.

– Egyáltalán nem untat.

– Köszönöm, hogy segíteni próbál.

– Nem tudom, hogy az segítségnek nevezhető-e, ha megpróbálom megakadályozni abban, hogy butaságot csináljon, még ha most nem is lát más kiutat.

– Nos, nem is tudja, milyen nagy segítség! Ugyanakkor már eldöntöttem. Szeretem, de többé nem tudnék benne élni.

– Így egészen más.

– Dióhéjban annyit a körülményeimről, hogy a szüleim jól állnak. Pontosabban most derült ki, hogy nem ők az igazi szüleim.

– Ó!

– Viszont egy véletlen folytán rátaláltam a testvéremre, aki egy másik országban él, és harminc évig nem is tudtunk egymás létezéséről.

– Ó!

– Úgy vélem, legjobb lenne, ha odaköltöznék. Az ő családi élete kiegyensúlyozott. És ez most rám férne.

– Valóban, ez helyes döntésnek látszik.

– És zátonyra futott a szerelmi életem is, mert akivel eddig együtt voltam, és mindennél jobban szerettem, elhagyott, amikor lebukott előttem, hogy bűncselekményeket követett el. Ez történt.

– Nos, elég tekintélyes méretű ez a dióhéj, be kell látnom. Tehát ezek szerint valamire rátapintottam. Mégpedig, úgy tűnik, nagyon erősen.

– Nagyon. És, hogy őszinte legyek, most nem is tudom, hogy az életem rendbetételéhez hogy fogjak hozzá. Egyszerre csúszott ki minden a talpam alól, ami így vagy úgy a biztonságot jelentette. Még ha illúzió is volt. És egyszerre vált köddé, amiért úgy éreztem, érdemes.

– Van, hogy rosszul mennek az ember dolgai. Hiába próbálja kézben tartani az irányítást, a kísérletei káoszban érnek véget. És ez általában akkor fordul elő, ha valaki magát túlságosan alárendeli annak, akit szeret, és így nem marad másra ereje. Önnel nem ez történt véletlenül?

– De. Alárendeltem magam. Mindenben és feltétel nélkül.

– Tehát kiengedte a kezéből az életét. Mert nem tudta a sajátját önmagáért értékelni.

– Talán igaza van, hogy nem eléggé.

– Pedig ezt meg kell tanulni. Fontos felbecsülni önmagunkat, amikor rendben mennek a dolgok. Hogy nem függünk mástól.

– Már kezdem látni. De átkozottul nehéz, amikor úgy érzem, tehetetlen vagyok, mert becsaptak.

– Sajnos van, hogy az embert kihasználják, mert bedől a hazugságnak. De más ezt nem teheti jóvá. Az sem, akit szeretünk. Mert nem tudhatjuk, szerete ő annyira, hogy ezt megtegye értünk. Ezért kell megtanulni magunkban bízni.

– És ha egyszer csak elvesznek a szemünk elől a dolgok, azt látjuk, hogy a másikban kiapadtak az érzelmek, és ezáltal mi is csak elviselhetetlen hiányt érzünk legbelül?

– Akkor fel tenni magunknak a kérdést, hogy mihez kezdhetünk a bennünk maradt szerelemmel.

– Gondolom, legjobb, ha új utakra indulunk. Ahogy én is ezt teszem.

– Pontosan. Csak közben most már legyen gondja arra is, hogy menet közben megtanulja értékelni magát, és azt, amivel rendelkezik. És bízzon magában! Bízzon abban, hogy ön tudja a legjobban, mire van szüksége. S amikor már biztos benne, csak akkor döntsön a saját sorsa felől. Bárkit, bármennyire is szeret, csak ebben az esetben mondjon igent bármire. Ha erről megfeledkezik, és lemond önmagáról valaki más érdekében, veszíteni fog. Ez törvényszerű. És a legvégén magára marad.

– Megértettem.

– A lakást persze beveszem a nyilvántartásba. De egyelőre nem rakom ki. Bármikor üzenhet, hogy mi történjék vele a továbbiakban. Még egy csészével?

– Nem, köszönöm, most már tényleg mennem kell. Nagyon sokat jelentett ez a beszélgetés. Van min gondolkodnom.

– Igen, van – mondta Mrs. Peabody, miközben elővette Andy kabátját. – Látom, most még szomorú és elkeseredett. De holnap reggel, amikor újra ugyanúgy kelt fel a nap, rájön, hogy minden egy okból történik önnel. A tulajdon boldogsága érdekében. Nekem elhiheti.

– Elhiszem – felelte mosolyogva Andy. – És mindent köszönök.

Mrs. Peabody egészen az ajtóig kísérte. Majd kilépett a lépcsőre, és sokáig figyelte a távolodó lányt. Andy a sarokról visszanézett és intett felé, aztán elnyelte a forgatag.

A BEJÁRATNÁL AZ ŐR KEDVESEN köszöntötte, és kinyitotta előtte a mágneszáras ajtót. Andy rámosolygott.

A vastag kőfalak között még hidegebbnek érezte a levegőt, mint odakint. A restaurátorok folyosóján végighaladva ismerős szag csapta meg az orrát, szerette a nitrát festékoldó szúrós aromáját. Felszaladt a lépcsőn a második emeletre, és benyitott az igazgatósági titkárságra. Ebben a pillanatban Sir Leonville jelent meg az ajtóban.

– Magának fogalma sincs arról, mennyire vártam már vissza! Jó napot! De örülök, hogy megint itt van, elviselhetetlenül hosszú volt ez a két hónap maga nélkül!

– Ha az ember alkotni akar, akkor nem tűnik ez annyira hosszúnak. Sőt, igen gyorsan eltelik!

– Jöjjön be az irodámba. És közben meséljen! Milyen volt? Olvastam Rómáról, hogy mekkora volt a siker, hallottam híreket Tel-Avivról, persze mintha ott emlegettek volna valami fennakadást, de végül csaknem kormányszintű rendezvény kerekedett a kiállításából, és gondolom, mostanáig pihent végre egy jó nagyot!

Andy megnyugodva hallgatta, hogy Sir Leonville mit sem sejt az elmúlt hónapjáról.

– Igen, mindenhol nagy siker volt. Az ember nem is gondolná, milyen sokakat érdekel a kortárs festészet. Mondhatom, hogy élményekkel gazdagon tértem vissza.

– Ez pompás! Nagy híreim vannak, Andy! Alfred Rutlidge lemondott az ön javára egy jövő hónapban induló ásatásról. Már éppen kerestetni akartam.

– Alfred Rutlidge? De hiszen egy tollat se adott oda soha senkinek, ha azt feltételezte, hogy arra még szüksége lehet! Nahát! Miket kell megélnie az embernek! Háttérbe szorította a saját érdekeit? Hogy fordulhatott ez elő? Most komolyan elkezdtem aggódni az egészségéért!

Sir Leonville felnevetett.

– A British Museumnál az egyetlen számításba vehető ellenfele volt mindig is. Belátom. No, felesleges aggódnia, még ha tréfából mondta is, mert azért nem teljesen magától mondott le.

– Volt egy ilyen sejtésem.

– Rávilágítottam, hogy ez a feltárás az ön következő tudományos fokozatához milyen mértékben lenne elengedhetetlen. És egyúttal emlékeztettem arra is, hogy pillanatnyilag ön az egyetlen kompetens konzulens a múzeumnál, aki az ő nagydoktorijában a segítségére lehet. Ugyanis Mezopotámiáról értekezik majd.

– Nocsak. Ezt nem is tudtam!

– Hát, ugye, aki sokáig távol marad...

Ha tudná az igazgató úr, gondolta magában Andy, mennyivel szívesebben lettem volna itt! De nem szólt egy szót sem.

– Igazgató úr – szólalt meg elkomolyodva Andy –, szomorú hírt kell önnel közölnöm.

– Megrémít!

– Nem kerülgetem a forró kását. Szeretném beadni a felmondásomat.

Sir Leonville meg sem bírt szólalni. Az arca egyre pirosabb lett.

– Alfred Rutlidge megtarthatja a munkát. És persze konzultálok vele, ha igényli, ezt feltétlenül mondja meg neki.

– Hogyan? Felmond? Itthagy engem?

– Nagyon sajnálom.

– Sajnálja? Hogy teheti ezt velem? Maga az egyik legjobb műtörténészem! Az én nevelésem! Az én iskolám! Maga az egyik, ha nem a legjobb régészem! A világon mi vagyunk az elsők a Tigris–Eufrátesz-közi kutatásokban és a terület tudományos munkáiban, és ezt magának is köszönhetjük. A British Museum végre a régi fényében csillog! És akkor közli velem, a több hónapos alkotói szabadsága után, hogy valaki elcsábította? Ki volt az? Követelem, hogy azonnal mondja meg, ki ajánlott magának és micsodát! És természetesen előrebocsátom, hogy minden valószínűség szerint kitekerem az illető nyakát!

– Nem ajánlott senki semmit.

– Akkor meg végképp nem értem. Bocsásson meg, de ezek szerint nyilván megbolondult.

Andy hosszan nézett a feldúlt Sir Leonville-re, aki időközben felpattant, és megállíthatatlanul rótta a köröket a szobában.

– Kérem, ne haragudjon rám – esdekelt hirtelen az igazgató. – Elragadtattam magam. De úgy éreztem, kirántották a talajt a lábam alól.

– Ismerem ezt az érzést. És természetesen eszem ágában sincs haragudni. És igaza van. Tényleg majdnem megbolondultam.

– Mi történt? Baj van?

– Semmi értelme, hogy beszéljek róla, és felkavarjak megint mindent. Higgye el nekem, a döntésem kizárólag magánjellegű okok miatt született, semmi köze önhöz vagy a múzeumhoz.

– Ó, rettenetesen sajnálom.

– Én nemkülönben.

– Tehetek önért valamit?

– Igen.

– Mit? Bármit!

– Hogy most elenged. Nem szeretnék az okokról beszélni. De fogadja el, hogy pillanatnyilag magányra és nyugalomra van szükségem ahhoz, hogy fel tudjam dolgozni az elmúlt időszak történéseit.

– Ez igen súlyosnak hangzik.

– Az. Hátborzongatóan az. És éppen ezért többé nem is szeretnék beszélni róla. Soha többé, senkinek. Még önnek sem. Elégszer megtettem.

– Le vagyok sújtva. De természetesen megértem. A felmondását pedig nem fogadom el.

– Pedig nem jövök vissza.

– Egyelőre nem. De egyszer vége lesz ennek is, ahogy mindennek.

– Remélem. Új életre vágyom.

– Én ebben nem akadályozom meg.

– Akkor hogyan?

– Nézze, Andy! Pár évem van a nyugdíjazásomig. Addig magát a múzeum állományában tartom. Fizetés nélkül. Senkit nem károsítok meg ezzel.

– De...

– Semmi de! Ha újra jól lesz, és folytatni akarja, így könnyebb lesz.

– De nem hinném, hogy valaha visszajönnék Londonba.

– Nem is kell! Maga tudja legjobban, hány helyen a világon várják tárt karokkal a tőlünk érkező szakembereket! És a British Museum munkatársa mindenhol előnyt élvez a máshonnan jelentkezőkkel szemben. Ezt tartsa észben, mielőtt butaságokat csinál. Az élet nem áll meg és nem múlik el attól, hogy viharfelhők vonultak át a fejünk felett, és alaposan eláztunk. Él, és egészséges. Ez a legfontosabb, mert így bármit megtehet.

– Köszönöm. De miért ilyen nagylelkű velem, amikor cserben hagyom?

– Először is nem hagy cserben. Másodszor mondhatnám erre azt, hogy a legnagylelkűbb dolog a hálátlanság elfogadása, de ez nem lenne részemről sportszerű. Ugyanis itt nem erről van szó. Hanem arról, hogy valami olyasmi történt a magánéletében, ami képtelenné teszi a folytatásra. Pillanatnyilag. Hangsúlyozom, pillanatnyilag! Én az apja is lehetnék, ha a koromat nézzük. Szeretem magát, Andy. A lányomat sem szeretném jobban.

– Könnyen beszél, mert fiai vannak.

– A kisebbiket is megakadályoztam annak idején, hogy tönkretegye a jövőjét egy csalódás miatt. És ugyanúgy kötelességem megakadályozni most magát is, hogy egy megalapozatlan döntéssel elvágja a jövője útját.

– Hálás vagyok, nem is tudja elképzelni, mennyire.

– És még egyszer, ne haragudjon, hogy üvöltöztem magával. Csak hirtelen azt hittem, valaki elcsalta mellőlem.

– Sir Leonville, ismer engem. Nem vagyok érzelgős, és ritkán beszélek arról, amit érzek. De ön mellől engem senki, semmilyen ígéretekkel nem tudna elcsábítani. Erre ha kell, megesküszöm.

– Köszönöm, ezt, bevallom, jólesik hallani. Na, éppen ezért teszem én is, amit teszek. Most szomorú és megviselt. De megígérem, hogy előbb-utóbb minden rendben lesz. És holnap reggel, amikor látja, hogy a nap ugyanúgy kelt fel, mint máskor, ráébred, hogy az életben egyetlen céllal történnek meg velünk a dolgok...

– ...a tulajdon boldogságunk érdekében – vágott a mondatába Andy.

– Pontosan. Honnan tudta, hogy ezt akarom mondani?

– Mert alig néhány órája is ugyanezt mondta nekem valaki.

MÁSODIK RÉSZ

New York, Amerikai Egyesült Államok

LEWINSON TÁBORNOK ÉS YAAKOV a két felső vendégszobában kényelmesen berendezkedtek. A modern, kocka formájú ház már állt, sőt az igazán nagy munkákkal mindenhol elkészültek, hála Kimberly akaratos szívósságának, bár a berendezés néhol még hiányos volt, és a legalsó szint befejezése is váratott magára.

Cesare és Kim szerencsésen jutottak egy régi, lebontásra váró lakóépülethez New York keleti részén, Brooklynban, a Bergen Beach 71. utcájában. Mindig is ilyen otthonra vágytak! A víz közelségét is nagyon szerették, de hogy egy óriási város minden előnyét élvezve, mégis viszonylagos elszigeteltségben, zölddel körülvéve élhettek, ezt egyenesen megfizethetetlennek tartották. Közel volt minden. A repülőtér mindössze félórányira, ami fontos volt Cesare sok vendégszereplése miatt. Isának az iskola és Adamnak az egyetem busszal nagyjából húsz percre. Az operaházhoz kellett többet utazni, de Manhattanbe is egy óra alatt be lehetett érni.

Cesare büszkén vezette körbe a vendégeket.

– Az alsó szinten lesz majd, ahogy Kim mondja, a ház lelke, a tárolók, a mosókonyha, a szárító és a vasalószoba, a gépház és egy aprócska személyzeti helyiség, vécével és kicsinyke fürdővel, meg természetesen a garázs, és itt kap helyet a fiataloknak egy dühöngő, biliárdasztallal, meg egy borospince bárpulttal, mögötte egy szauna tusolóval és egy gőzkabin – sorolta. – Isa szeretne egy pezsgőfürdőt is, aminek az ajtaja a hátsó kertre nyílik, a helye meg is van, de erre majd még gyűjtenünk kell. A középső szinttel majdnem teljesen elkészültünk – mondta, miközben a lépcsőn felfelé tuszkolta a vendégeket –, végül is ez a legfontosabb! – tárta szét a kezét vidám arccal. – Itt van a konyha, a belőle nyíló étkező és a nappali, a bejárattól balra pedig a hálószobák, szám szerint négy, ugyanannyi fürdőszobával.

– Ez valóban tökéletes! – hagyta helyben a tábornok a szemle után. – Akár egy hercegi palota!

Aztán Cesare még elmondta, mennyire örült, hogy Zarah közbenjárásával meg tudta győzni őket, ne utasítsák vissza a meghívásukat, és egy személytelen szálloda helyett élvezzék inkább a vendégszeretetüket. – Most már akármi is történjék, rokonok lettünk! – tette hozzá nevetve.

– Sajnálom már, de az igazat megvallva, nem kezdődött ennyire jókedvűen az ismeretség közöttünk – közölte a tábornok.

– Hát nem. Egyformán szörnyű volt az a délelőtt mindenkinek. Elevenen emlékszem azokra a percekre.

– Én is! Kiszaladt az erő a lábamból, amikor azt a fotót megláttam, pedig ilyesmi nem nagyon szokott velem előfordulni.

Másnap reggel korán indultak. Cesare vállalta a fuvarokat. Yaakovot elvitte a megadott címre, egy irodaházba, azután a tábornokkal a Linden bulvár és a Rockaway sugárút kereszteződéséhez ment. Behajtott a sarkon álló fánkbolt parkolójába, és megvárta, amíg Lewinson felcsenget a mellettük álló tizennégy emeletes, vörös lakóház kapuján. Amikor látta a tábornokot eltűnni a lépcsőházban, kitolatott, és a Metropolitan felé vette az irányt a próbájára.

Lewinson a tizedikre ment fel, a liftből kilépve körülnézett, merre találja a 104-es lakást. Régi cimborája már a nyitott ajtóban állt, és hátát a falnak támasztva várta.

– Erre, öregem! Itt vagyunk! – kiáltott a tábornok felé.

– Örülök, hogy újra látlak!

– Én is! Kerülj beljebb!

A lakás csaknem üres volt. A belső helyiségben, a foltos padlószőnyegen néhány szék állt rendezetlen összevisszaságban, a falnál pedig egy kisebb polcos szekrény, rajta egy öreg kávégéppel. Az asztalon több telefon és egy nyitott laptop hevert.

– A főhadiszállás – mondta nevetve Jerom Blitzman, és körbemutatott a kezével.

– Megteszi. Volt már rosszabb is – válaszolta vigyorogva Lewinson.

– Nem hittem volna, hogy itt találkozunk újra.

– Én sem. Mióta vagy Amerikában?

– Pár hete. Rómában meleg lett a helyzet, a Vatikánban Berdanottiék elkezdték felgöngyölíteni a szálakat.

– Járt nálam is.

– Tudok róla. Aztán még mielőtt eljutottak volna hozzám, a parancsnok jobbnak látta, ha egyelőre kivonom magam a forgalomból, és eltűnök szem elől. Így helyeztek a tengerentúlra. Száműzetésbe.

– Ne így fogd fel, Jerom! Most itt van dolgod, és kész.

– Ahogy van is. Hallottam az esetről. Iszonyúan sajnálom, öregem. De a lényeg, hogy most már rendben lesz, igaz?

– Rendben. De tudod, Jerom, én nem akarom, hogy a lányom többet ilyen veszélyes dolgokat csináljon. Valamit ki kell találnom. Dina egyre rosszabbul viseli ezeket a helyzeteket. És igaza van, nem vagyunk már húszévesek. A végén még belebetegszik.

– Carla Lewinsont nem lesz könnyű befolyásolnod, még neked sem.

– Nekem mondod? Á, arról le kell tenni, hogy egyenesen megkérem, aztán ő jó kislány lesz és felhagy azzal, ami eddig az élete volt. Most gyógyul. Ja, nem is mutattam be! Yaakov, gyere! Jerom, még nem ismered a srácot, vele jöttem, új tiszt a szolgálatnál. Harcedzett, háborúban volt. Elhatároztam, hogy hozzáadom a lányomat.

– És a srác már tud róla?

– Hova gondolsz!

– Még nem?

– Jaj, Jerom, hát persze, hogy tud róla. Ő akarja igazán!

– És Carla?

– Hát azt nála nem lehet tudni. De ha most ezt a fiút is kikosarazza, esküszöm, hogy eltángálom! – jelentette ki a tábornok bosszúsan. – Na, mindegy, nem akarlak én a magánügyeimmel traktálni, dolgozzunk! Mit tudunk róla?

Jerom Blitzman a helyzet ismertetésébe fogott.

– Brian Scott végül hamis útlevéllel, Mr. Callenként, Venezuelán keresztül bejutott Amerikába. A caracasi repülőtérről jelezték, mikor érkezik. A legújabb papírjait Dustin Craig névre állították ki. Az illető nagy valószínűséggel halott. Két héttel ezelőtt utazott el, de a hozzátartozói még nem aggódnak, mivel a fickó egy hátizsákkal indult Ázsiába, és egyelőre várják, hogy jelentkezzen. Szóval a bandának nem sok ideje maradt, mert ha továbbra sem ad hírt magáról, és bejelentik az eltűnését, és az a rendőrség nyilvántartási rendszerén átfut, Brian Scott a legkisebb ellenőrzésen is fennakadhat.

– Ez szép. Tudjuk, hogy hol van most?

– Igen. Megfigyeljük és követjük. Aki él és mozog, rajta van. Egy külföldi házaspár által bérelt lakásban húzta meg magát, nem messze innen, a Brookdale kórház mögötti gettóban, a Hegeman sugárúton.

– Remek! Települtetek?

– Nem volt egyszerű. Bebetonozta magát. A csapat a szemközti parkolóban várta, hogy öt percre kitegye a lábát. Aztán amikor ez megtörtént, bementünk.

– És az amerikaiak?

– Alszanak. Ahogy szoktak.

– Keresték már? Felvették vele a kapcsolatot?

– Hát, ezért is vártunk téged nagyon. Holnap késő délután felveszik a ház előtt. Kocsit küldenek érte. De részleteket nem tudunk. Az üzenet a telefonjára jött, a szám már nem létezik.

– Vélemény?

– Konkrét cselekményt terveznek.

– Ebben az esetben nem tudjuk elkerülni, hogy bevonjuk az amerikaiakat.

– Elintézed?

– El. De a részletektől megkímélem őket. Azt mondom, fülesünk volt. És feltétel, hogy benne tartanak minket is az akcióban.

Az idős férfi káromkodva rúgta fel az üres üvegeket a szobában. Kiment a konyhába, és csörömpölve kutatott utánpótlás után.

– A francba – dünnyögte. – Remélem, ma hoznak egy kis pénzt végre. Két hónappal tartoznak.

A szétszóródott szemétből egy whiskysüveget halászott elő, kihúzta a dugóját, és a benne maradt pár cseppet mohón szürcsölni kezdte. Fél kézzel tartotta, összefogva a zakóját, gomb időtlen idők óta nem volt már rajta, miközben a fiókból egy darab spárgát vett elő, azután a derekán azzal összekötötte. Fázott. A házban tavalyelőtt állt le a kazán, az ablakok sem zártak rendesen. Évek óta nem nyúltak itt semmihez.

Végigtapogatta az elzsírosodott nadrágja zsebeit, és megállapította, hogy a cigarettája is elfogyott. Félrehúzta a függönyt, és kinézett az ablakon. Esett. A szürkületben az utcai lámpák fényében ezüstös csíkokat húztak maguk után a lezuhanó vízcseppek.

Régóta nem gondolkodott már semmin. Egykor jó állása volt, röviddel azután, hogy Amerikába jött, megvehette ezt a kis házat. A kutatóintézet hitelt is adott hozzá. Aztán George, a barátja, belevitte a rosszba. Azt mondta, biztonságos. Tuti üzlet, nem kell tartani semmitől. Sokáig működött is a dolog, senki nem jött rá, hogy a versenytársak mitől vannak mindig a nyomukban. Aztán egyszer megjelölték a kutatási anyagokat, és egyik este érte jött a rendőrség. Kirúgták, két évet kapott felfüggesztve. A pénzt vissza kellett adni a cégnek. Kölcsönre volt szükség. George megint segített, megszerezte, amennyi kellett. Munkát persze nem kapott, legalábbis olyat nem, ami a fiúk iskoláztatásához elég lett volna. Meg ott volt a kölcsön is. Az asszony dühöngött, egyre többet veszekedtek, egyszer meg is verte a szájalása miatt. Aztán George elvitte valakinek bemutatni. Jól fizettek, bár nem volt nehéz a meló, csomagokat vitt egyik helyről a másikra. Sokszor éjszaka. Hosszú ideig. Kezdtek egyenesbe jönni, az asszony is megnyugodott, amikor igazoltatták. Persze, valaki feldobta. Kibontották a csomagot, hamis pénz volt benne, meg egy kis szer. De ő hiába mondta, hogy semmit sem tud az egészről. Megint elítélték, de már négy évre, és a kettőt is le kellett ülni. Mire kijött, az asszony elköltözött. Állítólag délre ment. A fiúkat magával vitte, azóta nem is látta egyiket sem. Nem keresték. Ő meg hova menjen utánuk? Rég volt. Húsz éve is megvan. Aztán építkezéseken dolgozott, alkalmi munkákból tengődött, meg egyszer-egyszer elment valakinek figyelni, az mondjuk anyagilag nem volt rossz. Elszaladt az idő. Ez a romos ház meg valahogy megmaradt. De fizetett a börtönből is mindent! Legalább lakni lehessen. Ha nem is úri módon. Most már csak a szemközti focipálya füvét nyírja, nyáron meg tavasszal, meg a hátsó fészert kiadja. Raktárnak. Nem sokért, de a semminél az is több.

Megzörgették a rácsot. Mielőtt beengedte volna az érkezőt, kinézett a nappali ablakán. Egy terepjáró állt a felhajtón, benne ült valaki. Kinyitotta az ajtót. Magas, vékony férfi állt előtte.

– Ezt küldik magának – mondta, és a kezébe nyomott négy húszdollárost.

Az idős férfi megszámolta.

– Rendben. Akkor ez a hónap is fizetve. Menjenek hátra.

– Jöjjön velünk. Én először vagyok itt – mondta a magas férfi.

Visszalépett és leakasztotta a fészer kulcsát a villanyszekrény belsejéből.

– Kulcsom van – mondta a látogatója. – A helyet mutassa!

– Jó. Mutatom.

Az erős szélben szinte vízszintesen esett. A magas férfin esőkabát volt, kapucnival, meg kesztyű. Ő viszont egy perc alatt bőrig ázott.

– Ez lenne az? – bökött a sötétben a megviselt ajtóra a magas férfi.

– Ez.

– Visszamehet – mondta, és intett a kocsinak, hogy álljon közelebb. Néhány percig rakodtak.

Az idős férfi az ablakból látta, amikor elhajtottak. – Na, akkor ez is megvan – mondta maga elé unottan.

– Elindultak már végre? – hallatszott a tábornok türelmetlen hangja a telefonból.

– El – válaszolt Jerom.

– De mi a nyavalyát tököltek eddig?

– Fogalmam sincs. Pedig a terepjáróra nyomkövetőt tettünk.

– Ami Scottot vitte?

– Igen.

– Ügyes. Hogyan?

– Amikor a ház előtt megállt, két kiskölyök odarohant, hogy lemossák az ablakot. Kaptak öt dolcsit.

– A gyerekekre bíztátok?

– Dehogy! A kocsiban ülők őket figyelték. Addig meg a hátsó lökhárítóra feltettük a gombot.

– Hova mentek? Nézted?

– Persze, el sem mozdultam a géptől. Itt vagyok a 104-esben. Végig adtam az FBI-nak az útvonalat. A kocsi East Havenbe tartott, Connecticutba, a Multhorp utca utolsó házánál állt meg, aztán kilenc perc múlva továbbhajtottak.

– Most hol vannak?

– A Liberty sugárúton állnak azóta. Szerintem átültek egy másik kocsiba.

– Hogy az a...

– Ezt mondtam! Ezek téli álmot alszanak!

– És most? Yaakov mit mond?

– Vele még mindig nem tudtam beszélni.

– De velük van, nem?

– Velük. A telefonja helymeghatározója szerint pár perccel ezelőtt indultak a központból.

– Hát ez hihetetlen! Ezt a pancser bagázst! Már rég bilincsben lenne, ha mi csináljuk.

– De mi nem avatkozhattunk bele.

– Nem. Basszák meg! Így most megint bottal üthetjük a nyomát. Újra kicsúszott a kezünkből.

– Csak tudnám, hogy most már minek mennek oda?

– Nyilván, hogy tovább rontsanak a helyzeten.

A tévében éppen a híradó ment. Az idős férfi lógó fejjel bóbiskolt a kiült, pecsétes fotelben. Dörömbölésre riadt fel.

– FBI! Nyissák ki! – hallatszott kintről.

Ijedtség járta át. Vajon mi a csudát akarnak tőle? Csak nem valami régi ügyet vettek elő megint? – gondolta.

Kinyitotta az ajtót.

Két fegyveres katona rontott be a házba. Rögtön kiabálni kezdtek vele, és a falhoz lökték. Az egyikük DEA-s jelvényt viselt, ezt azonnal megismerte, a kábítószer-ellenes hivataltól. Kint egy erős testalkatú, sötét hajú fickó állt, valami külföldi egyenruhában.

– Kik jártak magánál? Milyen céllal jöttek? Mit adott át nekik? – záporoztak a kérdések.

Az idős férfi nem válaszolt. Nem is tudott volna a kérdésekre válaszolni.

– Őrmester! Kutassák át a házat!

Kintről előbb fémes csattanások, majd kutyák csaholása hallatszott. Az egyik egy nyomozóval rohant be a lakásba.

Néhány perc után megállt egy másik nyomozó az ajtóban.

– Hátul, a romos gazdasági épületnél jelez a kutya – közölte. – Kérek engedélyt a behatolásra.

– Megadom! – vágta rá a tiszt.

A nyitott ajtóból csak annyit lehetett látni, hogy a felhajtóra egy kisbusz kanyarodott. Fehér, vízhatlan overallba öltözött emberek pattantak ki belőle, és szögletes fémtáskákkal a házat megkerülve hátramentek. Odabent csendben várakoztak.

Egy fiatal DEA-s bejött és jelentett a tisztnek. A tiszt intett a kint álló FBI-osnak, és megbilincselték az idős férfit.

– Letartóztatom kábítószer-csempészetben való közreműködés megalapozott gyanújával.

– De hát én csak kiadtam azt raktárnak! Nekem fogalmam sem volt...

A szövetségi nyomozóiroda épületében két DEA-s tiszthelyettes készítette elő kihallgatásra az idős férfit. Lemásolták az iratait, ismertették a jogait, felolvastak egy törvényt, aztán egy fehér köpenyes ujjlenyomatokat vett tőle. Bele kellett lélegezni egy kisebb gépbe, majd következett a vérvétel és az adatok rögzítése.

Tel-Aviv, Izrael

ZARAH ÉS LOUISA nevetgélve állapították meg, hogy az elmúlt héten úgy jártak ki a repülőtérre, mintha idegenvezetők lennének, és fizetnének érte.

– De mégis, micsoda boldogság! Nem igaz? Látod, mondtam, hogy a végén rendbe jönnek a dolgok!

– Valóban az! Tegnapelőtt Joel és Yaakov érkeztek New Yorkból, azelőtt két nappal pedig megjött végre Dina és Carla is. Lassan mind együtt leszünk! Kész csoda, hogy ketten vállalták ezt az utat. Persze, ha az embernek a gyerekéről van szó, az megsokszorozza az erejét – mondta Zarah.

– Őszintén szólva, ennyi műtét és ilyen súlyos állapot után, meg kell neked mondanom, sokkal rosszabbra számítottam. Azt nem állítom, hogy az unokád a régi, sápadt, gyenge és szörnyen lefogyott. De végigcsinálta! Gondolom, biztonságos volt a repülés, ha már az orvosai is beleegyeztek.

– Ó, már nagyon akartak jönni. Megértem. Yaakov felajánlotta, hogy visszamegy Limába, hogy együtt jöhessenek haza, de még volt valami dolguk Joellel, és nem tudott elszabadulni.

– Dina meg gondolt egy merészet...

– Ugyan! Dina megvárta volna. De Carla meghallotta, hogy nincs akadálya a repülésnek, a belső szervei már kibírják a nyomáskülönbséget, és legszívesebben úgy, ahogy volt, hálóingben útra kelt volna. A mi fajtánk. Winter lány! Nem akármilyen fából faragták, őt nem tartod vissza, ha egyszer valamit a fejébe vett, kár is minden próbálkozásért!

– És most itt lesz végre Andy is!

– Te, én már megint majd’ meghalok az izgalomtól. Mert most már tudom, milyen érzés lesz látni. Szerinted való ennyi idegeskedés egy ilyen öregasszonynak, mint én?

– Hogy való-e? Most mondtad, Winter lány vagy te is. Énszerintem benneteket az állandó stressz tart össze!

– Őszintén szólva, most már én is hajlok erre a feltevésre – jelentette ki nevetve Zarah.

– Nagyon kíváncsi vagyok!

– Andyre?

– Igen. Rá.

– A fényképét már láttuk!

– Nem úgy értem, hogy külsőre milyen. Azt tudjuk, hogy ő is, akárcsak a nővére, rendkívül szép teremtés. Ahogy az anyjuk is az volt.

– Ó, igen. De szívből remélem, hogy az öröklődés itt meg is állt! Azonban attól tartok, hogy nem egészen így történt.

– Ezt hogy érted?

– Carla miatt nem aggódnék. Ő okos. Erős, céltudatos, észszerű és elkötelezett. Megfontolt. Jó, tudom, ez a legutóbbi lépése nem ezt támasztja alá, mert igenis meggondolatlanul cselekedett, de nem lehet hibáztatni. A testvéréről volt szó, és ez, mivel nem volt ebben az érzésben gyakorlata, felülírta az ítélőképességét. Azonban majdnem túl nagy árat fizetett, de így is elég nagyot, hogy biztosra vehessük, örökre megtanulta a leckét. Bár őt is csak egyszer láttam, egy nappalon és egy éjszakán át voltam vele, de kiismerhettem. Tudom, ő többé nem fog hibázni.

– És Andy?

– Vele szerintem más a helyzet. Ő is okos nő, úgy vélem. Tehetséges, kifinomult és minden bizonnyal rendkívül művelt. Sikeres és elismert. Amit a szakmájában elért, az kivételes, és egyenesen csodálatra méltó. De nem jár a földön. Könnyen el lehet varázsolni, inkább a szíve diktál, mint az agya, és a két szerv között semmilyen összhangot nem tudtam a viselt dolgait megismerve felfedezni. Az érzései elkormányozzák az úton, és hagyja, hogy elhomályosítsák előtte a célt. Félek, olyan, mint az anyja volt. Az érzelmei túlsúlya miatt egyszerűen vonzza a bajt. És egyikből a másikba evickél.

– Akkor majd figyelni fogunk rá!

– Ó, ahogy azt te gondolod! Ha valóban úgy van, ahogy sejtem, hogy Jozefára ütött, akkor bizony esélyünk sincs vele szemben.

– Miért?

– Ki fog minket kerülni. És mire rájövünk, késő.

– Nahát, csak nem így lesz azért... Jozefa ezt tette?

– Az eredmény ez lett. De nem ez volt a lényeg. Évtizedeken át nem beszéltem róla senkinek. Mert minden szó, ami vele kapcsolatban elhangzott, égette a lelkemet. De amióta tudom, hogy élnek az unokáim, ez valamelyest megváltozott. Jozefa kivételesen szép lány volt. Kívül és belül egyaránt. Igazi szerelembaba. Bruno és én még szinte gyerekek voltunk, amikor egymásba szerettünk. Az egyetlen férfi volt az életemben. Korán itt hagyott, azt hittem, belepusztulok a veszteségbe, évekig nem álltam talpra utána, de soha, egyetlen percre sem jutott eszembe más. Jozefa képes volt úgy szeretni, ahogy rajta kívül kevesen. Az apja tudott így. De én mégis mást vártam el tőle. Azt akartam, hogy olyan legyen, mint én. S mivel tudta, hogy nekem nem tud majd megfelelni, én pedig csak szorítottam, erőltettem és kényszerítettem, és mivel ő nagyon szeretett engem, nem akart és nem volt képes nekem csalódást okozni. Így lassanként félni kezdett tőlem. És aki fél, az megtanul hazudni. Ez lett a vesztünk. És erről nem ő tehetett.

– Ó, drágám, annyira sajnálom – mondta könnyes szemmel Louisa -, hogy így bántod magad.

– Én már elsírtam miatta a könnyeimet. Cipelem a terhet, míg élek. Szembe kellett néznem vele, hogy a kevélységemmel öltem meg a gyermekemet.

– Nem, te csak jót akartál. Hogy neki legyen könnyebb!

– Mit számít a legjobb szándék is, ha közben a másik életét tesszük vele tönkre!

– Nagyon sajnálom.

– De ez már a múlt. Nem tehetünk vele semmit. Úgyhogy inkább tekintsünk előre! Különben sincs most helye a búslakodásnak!

Zarah a faliórára nézett.

– Te jó ég! Odanézz, hogy elment az idő! Negyed óra múlva itt vannak értünk! És még azt sem tudom, mit vegyek fel!

Zarah és Louisa tanácstalanul álldogáltak az utcán. Keresték Joel kocsiját, a hatszemélyes, fekete terepjárót, de semerre sem látták.

– El fogunk késni – jelentette ki ijedt hangon Zarah.

– Minden pillanatban itt lehetnek – nyugtatta őt Louisa.

A hátuk mögül dudaszót hallottak. Megfordultak, és egy mikrobusz fényszóróit látták felvillanni. Yaakov ugrott ki az első ülésről.

– Itt vagyunk! – kiáltotta.

Zarah és a barátnője megszaporázták a lépteiket. Amikor közelebb értek, Louisa fújtatva szólalt meg.

– Elromlott a kocsi?

Joel is kiszállt a volán mögül, és kinyitotta az oldalsó ajtót. Bentről Dina és Carla mosolygott rájuk.

– Nahát, micsoda kellemes meglepetés!

– Andyvel már heten leszünk, így nem fértünk volna el. Egy katonatársam apjától kértem kölcsön a buszt.

– Nagyszerű! – szólalt meg Zarah – De Carla, nem kellene inkább még pihenned?

– Jaj, nagyi, én már annyira akarom látni a testvéremet, hogy titokban, négykézláb is kimennék a repülőtérre.

Zarah jelentőségteljesen Louisára nézett. Louisa bólintott.

– Erről beszéltünk.

– Igen.

– Én meg ezek után nem szerettem volna otthon egyedül rostokolni – tette hozzá Dina.

– Nagyon helyesen döntöttél! Egy család vagyunk! És most érkezik az utolsó tagja – mondta Zarah, és bekászálódtak a hátsó ülésre. Joel bezárta az ajtókat, visszaült a kormány mögé, és vigyorogva gázt adott.

A buszok számára csak a külső parkolóban volt hely. Jó kis sétát tettek, mire elérték a főépületet. Yaakov előresietett és kinyitotta az ajtót. A menet besorjázott.

– A hölgyek jól kitettek magukért! – állapította meg Joel félhangosan.

– Én is látom! Először azt gondoltam, lesz még valami programunk, amiről nem tudok – tette hozzá élcelődve Yaakov, és utolsónak belépett a terminálba. Carla megfordult, és fegyelmező pillantást lövellt a vőlegénye felé. Összenevettek.

Zarah végül egy ibolyakék ruha mellett döntött, levélzöld, bézs és karamell színekben pompázó, aranyszállal beszőtt, rövid kabátkával. Louisa is harsány volt, ahogy persze mindig, most sem hiányzott róla egy kevéske ciklámenszín, ezúttal azonban hozzá egy meleg, napsárga gyapjúkosztümre esett a választása. Dina egyszerűen volt elegáns, hamvasszürke tweed kétrészesét egy nagyméretű, terrakotta, fekete és mustár színekkel nyomott mintás selyemkendő egészítette ki. Carla kényelmes, vajszínű düftinnadrágba és egy ugyanolyan színű garbóba bújt, rá egy bővebb szabású, felhőkék ballonkabátot vett, a derekán széles, lazán megkötött övvel. Jól álltak neki a világos színek, de ennek ellenére látszott, mennyire törékeny lett, szinte fele a korábbi önmagának. Még mindig sápadt volt, de már egyáltalán nem megviselt, sőt az arcán elégedett boldogság tükröződött.

Yaakov hozta a hírt, hogy a gép időben érkezik.

– Azaz még húsz perc! – mondta Dina.

– Menjünk beljebb! – indítványozta Joel. – Keressünk ülőhelyeket! Nem innátok addig valamit? – kérdezte.

Egyöntetű nem volt a válasz.

A várakozás csendben telt. Senki nem szólt egy szót sem. Az izgalom és a jókedvű feszültség meglátszott a társaságon.

Megszólalt a hangosbemondó. Bejelentették, hogy leszállt a londoni gép. Mindenki azonnal felugrott, és a lenti szökőkút felé, középre igyekezett.

– De nem is ott fog kijönni! – szólt rájuk Yaakov. – Hanem itt, oldalt!

– De onnan lehet látni az emeleti üvegfalakat – mondta Carla.

– És? Azon mit nézünk? – kérdezte értetlen arccal Yaakov.

– Jaj, mit nézünk, mit nézünk? – válaszolt Louisa. – Mögötte már látjuk, hogy jön! Sokkal hamarabb!

Zarah ment legelöl. Úgy érezte, legszívesebben átmászna az üvegfalon, és lerohanna egészen a gépig, annyira türelmetlen volt. Igyekezett mindenfélével elterelni a figyelmét, sikertelenül. A csapat felfelé meredő arccal, mozdulatlanul várakozott.

– Ott van! – kiáltott fel Carla.

– Hol? – kérdezett vissza Louisa. – Hol? Nem látom!

– Ott jön, balra!

Andy kivált a tömegből, és megállt egy pillanatra az emeleti üvegfal túloldalán. Intett a kezével. Látta, hogy a többiek visszaintenek. Megmarkolta a bőröndjét, és az embereket elsodorva futott a kijárat felé.

Carla állt legelöl. Amikor a tolóajtó szétnyílt, Andy a csomagját hátrahagyva rohant felé. Zarah átszellemülten mosolygott, le sem tudta venni a tekintetét az unokáiról, Louisa szorosan mellette állt, és megilletődve kutatott a barátnője keze után. Dina arcán könnycseppek gördültek végig, Joel Yaakov vállára tette a kezét, és erősen megszorította.

Andy egy karnyújtásnyira állt meg Carlától. Először nem érintették meg egymást, csak néztek a másikra, hosszan és szótlanul. A szemükben hirtelen tűz villant, mint amikor ellenfél az ellenféllel újra szemben áll, hogy ismét megvívják élet-halál harcukat, de a perzselő lángok zsarátnokká szelídültek a vér szavától, és a tekintetük azonnal mesélni kezdett a külön töltött harminc évről. Bátortalanul emelték fel a karjukat, aztán kapkodva, forrón ölelték egymást. Mindketten percekig sírtak. Majd Andy a tenyerébe fogta Carla könnyektől elázott arcát.

– Meg tudsz nekem bocsátani?

– Nincs mit megbocsátanom.

– De van.

– Nem. Én voltam ostoba. Magamnak köszönhetem, nem te tehetsz róla – mondta Carla, és mindkét kezével simogatni kezdte Andy haját. – Baleset volt. Csak már annyira akartalak! Mert én végig éreztem, tudtam, hogy te létezel! És végre valósággá vált az álom.

– Hinnem kellett volna neked! Nagyon sajnálom – suttogta Andy, és újra átölelték egymást. Carla elmosolyodott.

– Köszönöm, hogy megmentetted az életem. Nélküled már nem lennék.

– És nélkülem az egész meg sem történt volna.

– Nem bánom, hogy megtörtént.

Az arcuk szinte összeforrt, olyan közelről néztek egymás szemébe.

– Szeretlek – mondta Andy.

– Szeretlek – mondta Carla.

Sokára tudtak kibontakozni egymás karjából. Andy egyenesen Zarah felé indult.

– Itt vagyok – mondta csendesen.

– Igen. Végre itt vagy, kislányom – mondta Zarah, és végigsimított Andy arcán. – Milyen szép vagy. Életem legboldogabb pillanata, hogy együtt láthatlak titeket. Nem is hittem már benne. Ezért még örülni sem merek igazán.

– Olyan vagy, amilyennek elképzeltelek – mondta Andy. – Szép és bátor. Nekem pedig ez életem legboldogabb napja! Megtaláltam végre az igazi családomat. Mindent köszönök, amit értem tettetek. Soha nem fogom elfelejteni.

Zarah megtörölgette az arcát.

– Használjuk ki az időt! Kérlek, legyetek velem, amennyit csak tudtok.

– Ezt megígérhetem. A testvérem nevében is.

ANDY ÁTMENETILEG ZARAH lakásába költözött. Nem tervezett, nem döntötte el, marad-e, és ha igen, meddig, vagy ha mégis menne, merre vinné az útja. Élvezni akarta a szabadságát, hogy végre nyugalomban telnek a napjai a szerettei körében.

Szemvillanás alatt múlt el ez az egy hét, amióta megérkezett Tel-Avivba. Keveset aludtak, mert már reggel korán felkerekedtek, útközben megvásárolták a nagyanyjával a reggelinek valót, és átmentek Carláékhoz. Addigra Dina megfőzte a teát, mindent előkészített, még Joel is otthon volt, sőt Yaakov is odaszaladt, együtt falatoztak, aztán a férfiak elmentek a dolgukra, ők pedig kiapadhatatlanul meséltek az elmúlt évekről, nem tudtak egymással betelni, volt, hogy a munkából hazatérő Joel és Yaakov szinte ugyanúgy találta őket, ahogy reggel ott maradtak. Aztán megvacsoráztak, a férfiak közéjük ültek, és Zarah, Andy meg Yaakov éppen csak elérték a hazafelé tartó utolsó buszt.

– Annyit beszéltünk mindenféléről, de azt még nem mondtátok el, hogy mi volt New Yorkban – szegezte nekik a kérdést Carla.

– Semmi különös. És nagy sikerről sem számolhatunk be – próbálta a témát Joel lezárni.

– Hát valaminek mégis csak kellett lennie, ha odarendeltek benneteket! – firtatta tovább Carla.

– Ne beszéljünk munkáról! Untatnánk csak a többieket – tette hozzá Yaakov.

– Márpedig nekem nagyon hiányzik. Sajnálom, hogy kimaradtam a buliból – sóhajtott Carla.

– Nem volt nagy buli. A kábítószeresek elkaptak egy embert.

– Na, kezd érdekes lenni! Folytasd, apa!

– Á, ezek ellen harcolni olyan, mint amikor gyomok ellen küzdesz. Kiirthatatlanok! Mikor végre azt hiszed, hogy kiszedted az utolsó szálat is, ott, ahol leginkább nem várnád, felüti a fejét egy egész bokor, és már szórja is a magvait!

– Milyen költői vagy, Joel – állapította meg mosolyogva Dina.

– Próbáltunk segíteni nekik – folytatta a tábornok. – De elbaltázták.

– Most mondtad, hogy hűvösre tettek egy embert.

– Egy jelentéktelen figurát. De amúgy a börtönnel az amerikaiak tényleg nem viccelnek. Abban semmi demokrácia nincs a demokrácia hazájában. Egykettőre bevarrják a szerencsétleneket, hogy kerítés nélküli napot az életben többé nem látnak. De végül, aki miatt mentünk, annak nyoma veszett megint. Megúszta. Pedig jobban járt volna, ha itt kapják el, ahol nincs halálbüntetés, mert nem lenne az az ügyvédcsapat, aki meg tudná menteni a méreginjekciótól.

– Brian Scottról beszélsz? – kérdezett rá Carla.

Andy nyelt egy nagyot. Zarah Andy arcát figyelte.

– Igen.

– Na, akkor most már én is azt mondom, hogy szépen mondd csak el, hogy mi történt, Joel! – szólt közbe Dina.

– Rendben van. Ahogy akarjátok. De figyelmeztetlek benneteket, nem lesz szórakoztató. Szóval, azt tudtuk, hogy Brian Scottnak amerikai útlevele van, és azt is, hogy oda fog menni. Meg is érkezett. Jeromék kiderítették, hol bujkál. Lehallgatták, és megtudtuk, hogy akciót terveznek. Bevallom, Yaakovval és Jerommal az volt az eredeti terv, hogy a fickót mi, a titkosszolgálat embereivel, fogjuk lekapcsolni. Meg is volt hozzá a hely, ahol őrizni tudtuk volna, míg sor kerülhet az evakuálásra.

– Nem mondom... – dünnyögött Carla.

– Mindig is utáltam a kispályás focit. De közbejött, hogy értesültünk az akcióról, a részletekről viszont nem sikerült megtudnunk semmit, nyilván azért, mert hivatásosok szervezték, és nagyon körültekintően kommunikáltak. Nem volt más választás, be kellett vonni az FBI-t. Persze azonnal értesítették a DEA-sokat. Vannak fenntartásaim a szövetségi nyomozóirodával is, Carla, ezt te tudod a legjobban, de a kábítószer-ellenes hivatal még rajtuk is sokszorosan túltesz. Igazi lúzer banda! Mennek a szag után, és hogy közben mit borogatnak össze, az hidegen hagyja őket.

– Apa! Ki kellett engedned az irányítást a kezedből? Az megviselhetett! – incselkedett Carla.

– Meg. Alaposan. De ez a kisebbik baj. Jeromék ügyesen lekövették a kocsit, tudták, hogy hova megy. Benne ült Scott, meg valaki a bandából. Mint utóbb kiderült, áruért mentek. De az FBI akkor indult csak a helyszínre, mert állítólag meg kellett várni a DEA szakembereit, amikor Scotték kocsija már elhajtott onnan.

– Puff. Végzetes hiba – nyögte Carla.

– Az hát!

– De volt nyomkövető, nem?!? Hacsak a cuccot nem rakták rögtön át, ahogy szokták, egyébként.

– Na, látod, kislányom! Fején találtad a szöget. A kocsit megtalálták, mert Jerom megadta hozzá nekik a koordinátákat. Naná, hogy üresen, és naná, hogy lopott volt. A nyom pedig kiszáradt. Ennyi. Lehet hazamenni, emberek, nincs itt semmi látnivaló!

– Bosszantó ezért ennyit utazni. Nem is értem ezt a hozzáállást. Amikor olyan segítségük volt, mint ti!

– Mert mindig úgy van, hogy aki otthon van, azt hiszi, jobban tudja. És bocsánat, hogy belekotyogok a dolgotokba – mondta huncut mosollyal Zarah.

– Erről van szó – vette át a szót Yaakov. – Én az operatív csoporttal voltam. Többször próbáltam jelezni, hogy el fogjuk veszíteni őket. Azt mondták, itthon dirigáljak.

– Na ugye. Én megmondtam! Az emberek a világon mindenhol egyformák!

– De a történetnek itt nincs vége! – folytatta a beszámolót Yaakov. – Végül kimentünk oda, az isten háta mögé. Egy romos házhoz, aminek a beomlófélben lévő gazdasági épületét kisebb raktárként vagy lerakatként használta a banda. Egy szerencsétlen alkoholista lakott a házban, abból volt némi pénze, hogy ezeknek a fészert bérbeadta. És ahelyett, hogy megfigyelés alá helyezték volna az öreget, hogy ha valamikor még a díler vagy a szállító visszatér, elfoghassák, inkább kivonultak, és letartóztatták!

– Ostobák – mondta fejcsóválva a tábornok.

– Gondolom, az öreg meg nézett, mint a moziban – szólalt meg Carla.

– Szegény, szerintem tényleg fogalma sem volt, hogy mit tarthatnak ott. Szerencsétlen flótás! Láttad volna azt a házat, meg őt magát! Komolyan mondom, meg is sajnáltam, hogy ennyire nyomorultul kell élnie. Ahogy olvastam a jegyzőkönyvét, tiszta baj volt az egész élete, már többször került börtönbe, de mindig peches kishalként vitették el vele a balhét. Valaha jobban élhetett, de mostanra teljesen tönkrement, a kölcsönök meg a tartozások miatt, szegény, mint a templom egere, semmije sincs, az egy darab romos házikóját leszámítva. De valószínűleg arra se lesz többet gondja, mert kétlem, hogy életében még szabadul, így is valamivel hetven fölött jár.

– Önthetek még valamelyikőtöknek teát? – fordult a többiek felé Dina. Andy nem kért. Kővé dermedve hallgatta a beszámolót, olyan érzés fogta el, mintha azt, akiről szó van, ismerné. Zarah egész idő alatt szemmel tartotta, hogy ha bármit észlelne Andyn, közbeléphessen, és Yaakovék szóáradatát lefékezze.

– Én kérek még! – mondta Zarah mosolyogva. – Köszönöm.

– Én is! – kiáltott az anyja után Carla. – És én is köszönöm!

– Ráadásul külföldi is volt, vagy mi volt vele, Jerom mondott valami ilyesmit, de nem jegyeztem meg pontosan – szólalt meg újra a tábornok.

– Nem, amerikai volt, láttam a papírjait – mondta Yaakov.

– Igen? Úgy rémlik, Jerom azt mondta, hogy olasz volt.

Dina visszatért a teával. Szétosztotta, és leült a helyére.

– Dehogy! Csak a neve volt olasz – mondta Yaakov. – Ha jól emlékszem, Roberto. Igen. Roberto Bianchi. Így hívják.

Zarah kezéből abban a pillanatban kiesett a teáscsésze.

– Ügyetlen voltam, bocsássatok meg! – mondta kissé zavarodottan a végtelennek tűnő csend után. – Kimegyek a mosdóba. Dina, szörnyen sajnálom!

Andy lehajolt, és a szalvétájával a kiömlött teát itatta fel, Carla egy konyharuhát hozott, és az asztalt törölte szárazra. Dina sápadt volt, és mozdulatlanul ült a helyén.

– Láttátok Zarah arcát? Mi történhetett? – kérdezte. – Azt hittem, hogy szélütést kapott, vagy hogy hirtelen nagyon rosszul lett. Egészen megijedtem!

– Én gyanítok valamit – mondta Joel.

– Azután ejtette el a csészét, hogy megmondtam, ki volt a fickó. De gondoljátok, hogy... – Yaakov hirtelen elhallgatott. A tábornok bólintott. – Hiszen nem is ismerhette!

– Pedig nagyon úgy néz ki, hogy mégis. Meg kell tőle kérdeznünk.

– Nem, Joel, nem kíváncsiskodhatunk. Ez nem lenne illő.

– Ne haragudj, Dina, egy ilyen eset után meg kell tudnunk, mi a baj.

– Csak ha ő is úgy gondolja, hogy meg kell tudnunk.

– Ne tréfálj! Egy család vagyunk!

– Ez igaz. De a jó modort akkor sem hagyhatjuk az ajtón kívül.

– Nem értek egyet veled. Lehet, hogy fontos!

– Akkor nyilvánvalóan szolgálni fog valamiféle magyarázattal.

Zarah látszólag kiegyensúlyozottan tért vissza. Leült, de amikor a szoknyáját megigazította, még mindig remegett a keze. Joel figyelmét ez nem kerülte el.

– Még egyszer szeretnék az ügyetlenségem miatt bocsánatot kérni. Sajnálom, hogy összetörtem a csészét. Remélem, semmin nem hagyott foltot a tea.

– Szeretném tudni – kezdett a mondatba a tábornok, miközben derekasan állta a felesége rosszalló pillantását –, hogy jól vagy-e? Minden rendben van? Nagyon megijesztettél minket!

– Persze! Köszönöm, nem kell aggódnotok. Az egészségemmel minden rendben van.

– Akkor mivel nincs?

Zarah mélyet sóhajtott, és az egymás mellett álldogáló unokáira nézett.

– Bocsáss meg! Joel úgy érti, hogy természetesen csak arra válaszolj, amiről azt gondolod, hogy ránk tartozhat – finomított a rámenős kérdésen Dina.

– Ó, drágák vagytok, hát hogyne tartozhatna rátok! Egy család vagyunk.

– Na ugye, én megmondtam! – vett elégtételt azonnal a kioktatásért Lewinson.

– Mit mondtál meg, Joel? – nézett rá Zarah.

– Hogy egy család vagyunk. Így, szó szerint. És hogy nem veszed tolakodásnak, ha meg akarjuk tudni, hogy mi történt veled.

– Persze, hogy nem veszem annak! Tényleg uralkodhattam volna magamon, csak olyan váratlanul ért, és olyan hihetetlen volt az egész... Nem is tudom, hogy fogjak hozzá... Hogy hol is kezdjem... Ez egy nagyon hosszú história.

– A férfi?

– Igen, ő.

– Na ugye, megmondtam – ismételte magát Joel Lewinson.

– Jozefa tizennyolcadik születésnapját ünnepeltük. A férjem nem sokkal azelőtt kapott a parancsnokságon egy új segédtisztet. Meghívtuk őt is hozzánk, ünnepeljen velünk, elhozta a feleségét is, de ő nem maradt sokáig. Jozefa, tudjátok, gyönyörű lány volt! Pontosabban már kész nő, mert sokkal érettebbnek tűnt a koránál. Csinosan és feltűnően öltözködött, azt mondta, tőlem tanulta – elmosolyodott. – Akkor este már elég későre járt, amikor váratlanul kitört a vihar. Egy perc alatt mindent elmosott a víz. A vendégek a házba és a nyári lak fedett teraszára menekültek az eső elől. Bruno segédje, ne haragudjatok, a nevét nem vagyok képes kimondani, Jozefára terítette a zakóját, és a lányunkat átölelve a tető alá kísérte. Akkor még nem is gondoltam semmire. Velük szemben álltam a verandán, vártuk, hogy csendesedjen az idő. Jozefa nem vett észre, valószínűleg nem is látott a tömegben. Én, már nem is tudom, mi miatt, talán csak egy megérzés volt, de figyelni kezdtem őket. A férfi közel hajolt hozzá, és úgy láttam, valamit súgott neki. Jozefa láthatóan tiltakozott, megpróbált tőle elhúzódni. Azonnal tudtam, hogy mi történik. Egy anya szemét nem lehet becsapni! Felháborodást és dühöt éreztem, legszívesebben odarohantam volna, hogy kidobjam ezt az embert a házunkból. Elhatároztam, hogy este mindent elmondok Brunónak. Örültem, mikor végre távoztak a vendégek. Természetesen az első dolgom volt, hogy a férjemnek beszámoljak arról, amit láttam. Követeltem, hogy a férfit a legrövidebb időn belül távolítsa el a környezetünkből. Sajnáltam őt, mert rengeteget dolgozott és egyedül volt, és végre kivezényeltek hozzá valakit, akivel meg is volt elégedve, tudtam, hogy nagy segítségére van, és ennek a hasznát mi élveztük leginkább, hiszen több időt tölthetett velünk, de úgy gondoltam, erre nem lehetek tekintettel. Anyaként azonnal megéreztem a veszélyt. Alaposan összevesztünk azon az estén. Pedig előtte sohasem. Nagyon rosszul esett neki, azt mondta, üldözési mániám van, és az agyamra ment valami. Végül azt találtam mondani, hogy ha ő nem, akkor majd én megteszem, amit tudok. Közölte, hogy ez a viselkedés méltatlan a szerelmünkhöz és a házasságunkhoz. Próbáltam megértetni vele, hogy egy anyánál nincs elszántabb a földön, ha fenyegetve érzi a gyermeke biztonságát, és ezt vegye számításba. Több napig nem szólt hozzám. Végül én engedtem. Ma már tudom, hogy ez végzetes hiba volt, de abban reménykedtem, hogy Jozefa mindig őszinte volt hozzánk. Olyan jó kislány volt, szófogadó és engedelmes, és azt hittem, ha figyelek, meg tudom akadályozni, amitől tartottam, azonban később kiderült, hogy nem jártam sikerrel. A férfi addig legyeskedett körülötte, míg meg nem hódította. Hát hogyne imponált volna egy ilyen fiatal lánynak, hogy valaki odavan érte! Mert rendkívül jóképű volt, és valóban ellenállhatatlanul vonzó, ezt minden gyűlöletem ellenére be kellett látnom. Jozefa megbízhatóan tanult, mindig pontosan járt haza. Ügyesen altatta el minden gyanúmat. Nem akart ő rosszat, nem akart ő nekem hazudni, csak halálosan szerelmes lett, és tudta, hogy soha nem vennék tudomásul egy ilyen viszonyt. Ma már tisztában vagyok vele, hogy a legkeményebb csatákat önmagával vívta. Miattam. Mert nem mert velem őszinte lenni. A kapcsolatukra sokára derült fény. A férfinak a felesége és Jozefa mellett még egy szeretője volt. Az a lány írt nekem egy kétségbeesett levelet, amelyben leleplezte őket. Egy világ omlott bennem egyetlen másodperc alatt össze. Elrohantam oda, ahol találkozgattak, és borzalmas jelenetet rendeztem. Jozefát felpofoztam és hazavittem. Amíg ő a szobájában zokogott, életünkben másodszor, kitört közöttünk a veszekedés. A férjemet hibáztattam mindenért. Bruno végig hallgatott, látszott, hogy teljesen összetört. Még akkor este intézkedni kezdett, és néhány nap múlva Jozefát a nagynénjéhez vittük Bécsbe, ő persze ellenkezett, ahogy csak bírt, de nem maradt választása, Bruno most a sarkára állt, és elszánt, kegyetlen szigorral kényszerítette rá az akaratát. Ekkortól a lánya minden lépését számon tartotta. Nem vallotta be, de én tudtam, hogy így van. És ez valamelyest biztonságban tartott. Jozefa és a férfi útjai elválni látszottak, különösen azután, hogy a segédtisztet áthelyezték Rómába. Egyik sem tudott a másik hollétéről, örültünk, hogy lassan egyre távolabb kerülhetünk a múlt szorításától, végre felsóhajthatunk, és bíztunk benne, hogy Jozefának sikerül felejteni.

– Ó, ilyenkor jöhet jól egy másik szerelem – fűzte hozzá Dina.

– Bruno nagynénje, Edna, nem sokkal Jozefa államvizsgája előtt, a bécsi császári bálon bemutatta neki Marcus von Lebensberg bárót. Valószínűsíthető, hogy a régi érzések, az eltelt évek dacára, Jozefában nem hunytak ki, mert Edna mesterkedését csak jó idő elteltével koronázta siker. Jozefa Marcus iránti vonzalma lassan bontakozott ki. De végre megkönnyebbülhettünk: beleszeretett. Marcus von Lebensberg a származása ellenére nem volt nagyszerű parti, és számunkra nem is ez volt a lényeg. Elragadó férfi volt! Külsőleg és belsőleg is olyan, mint egy mesebeli hős. Majdnem kétméteres, szőke, szikrázóan kék szemű, tökéletes megjelenésű, okos, művelt, ambiciózus. Ráadásul bolondult Jozefáért az első pillanattól fogva. Amikor megkérte a kezét, ujjongtunk Brunóval, és majd’ belehaltunk az izgalomba, hogy a lányunk ne utasítsa vissza. Bruno sajnos az esküvőjüket már nem élhette meg. Egy borzalmas napon, szolgálat közben, az életét vesztette. Katona volt, tűzszerész. A temetésén aztán váratlanul megjelent a férfi.

– Az? – kérdezte tágra nyílt szemmel Dina.

– Igen. És pár nap múlva találkoztak a lányommal újra.

– Nem!

– De, sajnos igen. Akkor azért már tudtam róla, mert előzőleg Jozefa elmondta nekem, hogy mire készül. Tanult a hibájából, azt mondta, legyek nyugodt, nem akarja ugyanazt elkövetni. De én nemhogy nyugodt nem voltam, hanem kifejezetten ideges lettem. Kértem őt, hogy ne játsszon a tűzzel. Tudtam, hogy az első szerelem emléke mit ébreszthet fel az emberben, bár az én életemben Brunón kívül soha nem volt más, de pont ezért féltem! Tisztában voltam azzal, hogy bárhogyan is alakult volna az életünk, vele mindahányszor újrakezdtem volna. Mert őt szerettem először! Igazán. És akit valaha igazán szerettünk, sohasem tudjuk elfelejteni.

– És gyűlölni sem tudjuk igazán – sóhajtott fel Dina.

– Jozefa azt mondta, csak el akar búcsúzni tőle. Arra hivatkozott, hogy még a legjobb barátnője sem tudott róla semmit, úgy vittük el Bécsbe. Teljesen feleslegesnek tartottam ezt a búcsúzkodási színjátékot. Azonnal nyilvánvalóvá vált számomra, hogy a férfi továbbra is érdekli. Amikor elment otthonról, kétségbeestem. Nem tudtam, mitévő legyek. Éreztem, hogy ebből megint baj lesz. Ugyanaz az érzés feszült bennem, mint amikor megláttam, hogy a férfi a lányom fülébe súg valamit. De Jozefa hamar hazajött. Megnyugtatott, azt mondta, vége. Egyszer és mindenkorra. És hogy hozzámegy Marcushoz, mert már őt szereti. Elhittem, mert ez igaz is volt. Tudtam, hogy igazat mondott. Örültem, de ennek ellenére maradt bennem kétely.

– Hogy mégsem volt őszinte?

– Nem. Az életemet mertem volna rátenni, hogy az volt. Egy anya ösztönből megérzi, amikor a gyermeke nem mond igazat.

– Akkor miért?

– Mert tudtam, hogy a férfi nem fogja ennyiben hagyni.

– És?

– Így is lett. Egyszer találkoztak ezután, valahol külföldön. A lányom német-olasz tolmácsként dolgozott, a férfi megtudta, hova utazik, és utánament. Jozefa másnap visszatért Marcushoz, aki, úgy emlékszem, szinte ugyanakkor, egy amerikai üzleti útjáról jött haza. Azon az éjszakán fogantak meg a lányok. Jozefa már várandós volt az esküvőn.

– De akkor végül jól végződtek a dolgok. Legalábbis eddig – mondta lelkesen Dina.

– Eddig igen. Csakhogy Jozefa anyósa első perctől ellene volt a házasságuknak. Nem találta méltónak a lányunkat a fiához. Különösen azok után, hogy megtudta, én zsidó vagyok, és így Jozefa is az, sőt a gyerekek is azok lesznek. Senki nem ismerte közülünk a múltját, míg Edna ki nem derítette, hogy annak idején, Ausztria német megszállása után a náci párthoz csatlakozott, és az osztrák zsidóság üldözéséből is kivette a részét. Ez a gyűlöletét megmagyarázta. Minden követ megmozgatott, hogy valamit előásson Jozefa múltjából, és el tudja választani őket.

– Ez borzalmas – nyögte elhaló hangon Dina.

– Az volt. A véletlen a kezére játszott, és tudomást szerzett Jozefa eltitkolt viszonyáról. Amikor a fiának a történetet előadta, Marcus kinevette, ugyanis, hála a teremtőnek, Jozefa a házasságuk előtt elmondta neki. A gyerekek megszülettek. Az öreg báróné nem adta fel a terveit, bizonyítékokat gyűjtött arra, hogy a gyerekek nem Marcustól vannak. Ezt a feltevését arra alapozta, hogy a lányok heterokrómiával születtek, és a férfinek is az volt. De ez butaság, mert ezt a gént olyan is hordozhatja, akinek nem kétszínű a szembogara. Tény, hogy valamikor a családban ennek elő kellett fordulnia, de nem ismerheti az ember minden rokonát.

– Valóban nem – dünnyögött maga elé Joel Lewinson. – Sőt, sokszor még azokat sem ismeri, akiket ismerni vél. De ez egy másik nóta.

– Marcus egy fejlődési rendellenességgel született – folytatta Zarah. – A gyerekorvosa erre fel is hívta az anyja figyelmét, de ő ezzel nem törődött. Mert nem látszott, semmi jele nem volt valóban, mindössze annyi, hogy Marcus magasra nőtt, hirtelen. De az apja, az öreg báró is rendkívül magas volt. Egy influenza azonban kihozta a bajt. Pontosabban egy ki nem feküdt influenza, ami után megerőltette magát, és a mellkasában egy érfal elrepedt. Nem tudtak rajta segíteni. Bevallom, Jozefával nem volt felhőtlen a viszonyunk, miután megtudtam, hogy a férfival még egyszer találkozott külföldön. Nem értettem egyet azzal, amit tett. Még úgy sem, hogy a férfi meglepte. El kellett volna utasítania, de nem ezt tette. Megmondtam neki, hogy ezért mélységesen elítélem. És akkor ezt valóban így is gondoltam. Ma már tudom, hogy ezzel hibát követtem el. Mi mindig is nagyon szerettük egymást, őrülten féltettem, és valójában csak meg akartam leckéztetni, hogy ha még egyszer ez az ember felbukkanna, eszébe ne jusson a házasságát kockára tenni. Hűvös maradtam vele, hogy okuljon a történtekből, és lássa, még engem is elveszthet, ha felelőtlenségeket csinál. Nem is sejtettem, hogy ez mennyire mélyen érintette. Az apja tudott így, testestől-lelkestől szeretni. A tartózkodásom ellenére a gyerekeket sűrűn látogattam, hetente leveleztünk, ismertem az életük részleteit, de továbbra is szigorú maradtam vele, és folyamatosan éreztettem, hogy többé nem hibázhat. Marcus fiatal volt, így érthető módon nem készült a halálára. Végrendelet nem maradt utána. Amikor a tragédia megtörtént, én éppen Cesarénál voltam vendégségben, Amerikában. A báróné nem fecsérelte az idejét, szinte azonnal berontott Jozefához, és kihasználva, hogy a lányom még önkívületben volt a férje elvesztésétől, mindenféle papírt aláíratott vele. Pár nap leforgása alatt a gyerekekkel az utcán találta magát. Hozzám nem fordulhatott, mert a viselkedésemmel ebben előre megakadályoztam. Egyedül maradt, egyetlen fillér nélkül, egy ócska kis albérleti szobában húzták meg magukat. Ideg-összeroppanást kapott a megpróbáltatások súlya alatt. Orvoshoz ment, aki gyógyszereket írt fel, de azokat nem merte beszedni. Azután Edna segíteni akart, és nyugtató cseppeket adott neki. Akkor már ötödik napja nem aludt. Korábban az orvosa azt tanácsolta, hogy ha nem akarja a gyógyszereket bevenni, igyon egy-egy kis pohár konyakot lefekvés előtt, attól semmi baja nem lesz. Teljesen legyengülve, erre vette be a cseppeket, de túladagolta, és másnap nem ébredt fel. Négy hónapos terhes volt. A harmadik babáját várta.

– Uramatyám! – hebegte könnyek között Dina.

– A szomszédok találtak rájuk.

– Rájuk?

– Igen. Az ikrek két napig voltak együtt az anyjuk holttestével.

Andyt és Carlát rosszullét környékezte. Eddig földbe gyökerezett lábbal álltak, meg sem mertek moccanni. Most viszont úgy érezték, hogy ha azonnal nem ülnek le, el fognak ájulni.

– Mire Edna a helyszínre ért, a gyerekeket a gyámügy elszállíttatta, azt hitték, nem maradt hozzátartozójuk. Pár nap elteltével értek el a hírrel. Még Marcus haláláról sem tudtam, nemhogy az utána bekövetkezett eseményekről. Jöttem, ahogy csak tudtam. Minden összeesküdött ellenem, mire Bécsbe értem, csak bezárt ajtókat találtam. A gyerekekről soha többet semmit sem sikerült megtudnom. Tíz évig álltam perben a hatóságokkal. Végül kénytelen voltam a küzdelmemet feladni, és elfogadni a sors által rám mért büntetést. És innen a ti történetetek következik. De azt, remélem, megbocsátjátok, ha egy másik alkalommal hallgatnám meg.

Hosszú percekig senki nem tudott megszólalni. A lányok megdermedve markolták egymás kezét, Dina zokogott. A tábornok arcán döbbenet és fájdalom hullámzott. Yaakov a tenyerébe temette az arcát. Végül Joel szólalt meg.

– Lelkifurdalásom van. Szörnyen érzem magam – mondta.

Zarah ránézett. De nem mondott egyetlen szót sem.

– Ó! MRS. PEABODY? Nahát, milyen kellemes meglepetés!

– Tényleg? Ennek szívből örülök! Nos, az igazság az, hogy régóta nem beszéltünk. Illetve, csak egyszer beszéltünk, és az is régen volt. Pontosabban... én beszélek itt összevissza, mert egy kicsit zavarban vagyok. Mivelhogy a találkozásunk óta nagyon sokszor eszembe jutott, vajon mi lehet önnel.

– Igazán kedves, hogy felhívott! – mondta Andy, és egészen felderült Mrs. Peabody mondataitól. – Jól vagyok, köszönöm, hogy érdeklődik! Negyedik hónapja lebzselek a testvéreméknél Tel-Avivban. Bevallom, én is sokszor gondoltam a londoni beszélgetésünkre. Micsoda tél volt!

– Ne is mondja, és hogy elhúzódott! Kezdetben még tetszett is a sok hó, szívesen fogadtuk, mert ritkán látni errefelé, hogy mindent beborít a fehér takaró. Az erős fagyoknak persze csak a gyerekek örültek igazán, a szabadtéri jégpályák miatt. De mostanra már elég volt, és úgy látszik, a tél alaposan visszaél a vendégszeretetünkkel, mert még mindig nem sikerült ezt az átkozott hideget kitessékelni innen! Oda már megérkezett a tavasz?

– Tavasz? Itt két hete valóságos nyár van!

– Most irigykedem.

– Nem tűnt olyannak, mint aki ettől a tulajdonságától sokat szenvedne!

– Jólesik, hogy ezt mondja. De amikor itt járt, és remélem, nem bántom meg ezzel, nem volt sok irigyelni való abban, amit öntől hallottam.

– Amikor találkoztunk, túlzás nélkül állíthatom, hogy az volt eddigi életem legkilátástalanabb időszaka. Őszintén szólva, nem is tudom, hogy sikerült túllenni rajta.

– Az idő sok mindent megold. Ez egy ócska, elcsépelt szöveg. Azonban igaz. Viszont nem is erről akartam önnel beszélni.

– Hanem? Minek köszönhetem a hívását?

– Ahogy megegyeztünk, nem raktam ki a lakása hirdetését.

– Igaza volt. Talán elhamarkodtam volna.

– Nos, igen. Tudja, az én koromban már megtanul néhány dolgot az ember. Hogy nem ígér, ha boldog, és nem határoz el semmit, ha boldogtalan.

– Ezt észben fogom tartani!

– Jól teszi. Az irodánkhoz került még egy lakás abból a házból, ahol az öné is van.

– Különös véletlen.

– Az. Két nap alatt adtam el, ráadásul olyan szemérmetlen áron, hogy még az én sokféle talajt megjárt lábam is beleremegett. Próba, szerencse, azt mondják. Bejött! Azonnal rábólintottak. Azután még ugyanazon a napon két másik jelentkezőnek is el tudtam volna adni ugyanannyiért.

– Értem. Ezek szerint szeretné megmutatni az enyémet is, ezért keresett. Mert közben, ahogy itt megvitattuk a dolgokat...

– Ó, nem, nem! Dehogy is! Szó sincs róla – vágott Andy szavába Mrs. Peabody. – Megállapodtunk, és nekem addig, amíg ön nem szól magától és nem rendelkezik másként, eszembe sem jutna ilyesmivel zaklatni. Ez egyáltalán nem lenne helyes.

– Megérteném, higgye el. Az üzlet az üzlet.

– Ez igaz. De lehet jó üzletet csinálni úgy is, hogy az ember nem vetkőzi le minden gátlását. Vagy legalábbis csak részben.

– Hasonlóan vélekedem.

– Szóval, azt akartam csak mondani, hogy a lépcsőházban láttam, hogy a postaládája mennyire tele van.

– Erről valóban nem gondoskodtam.

– Nem ezen járt az esze, belátható módon.

– Hát, nem. Milyen figyelmes, hogy szól! Csakugyan ki kellene üríteni. A kulcsok önöknél vannak, és ha meg tudnák oldani, nem tudom, nagyon nagy kérés volna-e...

– Megtörtént – szólt közbe Mrs. Peabody, lehetett hallani, hogy a hangjában némi szégyenkezés bujkál.

– Kiürítette?

– Bevallom, igen. Az engedélye nélkül, de már a földön is volt néhány levele, és nem hagyhattam úgy. Azonkívül rengeteg elfoglaltságunk van mindig tavasszal, kisüt az első nap, és az emberekre rájön a lakásnézhetnék, ezért arra gondoltam, felhívom és megemlítem, hiszen úgyis csak minket kérhetne meg erre, bár nyilvánvaló, hogy ezt biztosan nem tudhattam, csak nem mennék emiatt még egyszer. Bízom benne, hogy nem veszi tolakodónak, hogy így tettem.

– Egyáltalán! Sőt, nagyon hálás vagyok érte.

– Szívesen ön után küldjük. Hacsak nem jön haza a közeli jövőben. Bár fogalmam sincs, mi az, ami várhat...

– Eddig nem hiányoztak – nevette el magát Andy. – És nem tervezem, hogy egyhamar Londonba mennék.

– Ha ad egy címet, gondoskodom róla, hogy minél hamarabb postára kerüljön a levélhalmaz.

– Megírom üzenetben. Fejből nem tudom. Most költöztem csak ide, a testvéremékhez.

– Most? – szaladt ki Mrs. Peabody száján a kérdés.

– Igen, mert amikor kijöttem, a nagyanyámnál laktam.

– Ó, értem. Andy, nem szeretném tovább feltartani, és mennem is kell. Várom a címet, és intézkedem. Remélem, minden időben odaér.

– Köszönöm a kedvességét, ahogy letettük, megírom.

– Ja, és még valami.

– Igen?

– A lakással kapcsolatban. Jól döntött. Soha nem tudhatja, hogyan alakul az élet. Én pedig ezután is szívesen ön után küldöm a postáját, ha szeretné.

A DÉLI FEKVÉSŰ HÁTSÓ TERASZRA már néhány órája nem tűzött oda a nap. A két oldalra felkötött batisztfüggönyöket lágyan ringatta a meg-megélénkülő délutáni szél.

A kerítés mentén néhány hete virágba borultak a bougainvilleák, vibráló színű, hegyes leveleik katonásan meredtek az ég felé. Olyan egyformák voltak, mintha kartonpapírból egyszerre vágták volna ki valamennyit. Új életre kaptak az április végi, simogató melegben a hatalmas rozmaringcserjék és a citromfűbokrok is, felmagasodó, kúpszerű virágaik lassan készen álltak, hogy apró szirmaik közé csalják a nektáréhes méheket. A fűszernövények erős aromája nemcsak a kertet, hanem a nyitott ablakokon keresztül a szobák minden zegzugát is bejárta. Hajnalban kinyíltak a hibiszkusz-sövény érett narancsszínű kis tölcsérei, és lehetett látni, hogy a bejárattal szembe ültetett piros virágú rokonai sem váratnak majd magukra sokáig; az ágak csak úgy hajladoztak a megszámlálhatatlanul sok bimbó súlya alatt. A terasznak oldalról árnyékot adó, gyér lombozatú paliszander dús, lila virágfürtökkel ünnepelte az idejekorán beköszöntő nyár első napjait.

– Gondolod, hogy valamit elhallgatott előttünk? – kérdezte Andy, miközben az utolsó simításokat végezte az állványra helyezett vásznon.

– Igen. Persze nem kérhetjük rajta számon, és nem is biztos, hogy jók a megérzéseim, de gyakran elgondolkodom ezen azóta is – válaszolta mozdulatlanságba merevedve Carla. Egy hete nézett farkasszemet egy kopott amforában senyvedő, elsápadt pozsgás növénnyel, hogy a művész zavartalanul dolgozhasson a portréján.

– Egyrészről azt tudjuk, hogy a te megérzéseid pontosak. Másrészről azt is tudjuk, hogy a nagyiból nem lehet kipréselni semmit, amit ő nem akar elmondani.

– Hát ez az! Márpedig azt a bizonyos napot határozott lendülettel ugrotta át, amikor anyánk történetét elmesélte. És ez nem hagy engem nyugodni.

– Melyik napra gondolsz?

– Amikor először találkoztunk nagyival, a kiállításodon, és elmentem hozzá másnap, emlékszem, beszélt erről a napról is. De akkor nem is tűnt fel, és talán kicsivel másképp is hangzott az egész, ráadásul annyi mindent mesélt, annyi meghallgatni-és feldolgozni-való szakadt rám egyszerre, hogy eszembe sem jutott a dolgok mélyére nézni. Most, hogy ülepedett bennem mindaz, amit tőle hallottam, feltűnt, hogy ott, annál a fejezetnél van egy kis kavarodás a történetben.

– Nem értem pontosan, mire gondolsz.

– Anyánk a szép, fiatal báróhoz akar hozzámenni. Szereti, de minden valószínűség szerint nem bolondulásig szerelmes bele, mert közben azért találkozik a szívtipróval, búcsúzkodni. Aztán valahol külföldön egyszer csak meglepi őt. Rendben van, higgyük el, hogy a semmiből váratlanul megjelenik. És mi történik? Miért megy oda? Azért, hogy megnézze, esett-e ott a múlt héten az eső? Vagy nem sikerült elég jól elköszönni egymástól, és szeretné pótolni a mulasztást? Nem hinném. Nyilvánvaló, hogy mi volt a szándék, ami vezérelte. Pezsgett a vére, és látni akarta az anyánkat. De hogy mit csináltak, nem tudhatjuk, és szögezzük le gyorsan, nem is tartozna ez ránk, ha nem oda lyukadtunk volna ki, ahova végül kilyukadtunk. Azonban bármiben le merném fogadni, hogy nagyi másodpercre pontosan tudja, hogy mi történt, kiszedte ő a lányából, amit tudni akart, és nem véletlenül neheztelt meg rá, ennyire már megismertem. Csak hallgat.

– És szerintem hallgatni is fog.

– Én viszont nem tudom majd megállni, hogy elő ne hozakodjak a dologgal.

– Árnyékra fogsz vetődni. Hiába faggatod.

– Igazad lehet. Egyszer, amikor ketten voltunk, feltettem neki egy erre vonatkozó kérdést. Azt mondta, fogalma sincs, nem volt ott. De én láttam rajta, hogy zavarban van.

– Talán a téma miatt.

– Nem. A téma ezen része miatt. A többi rész miatt nem volt.

– Hm. Ez tényleg elgondolkodtató.

– És számomra az még elgondolkodtatóbb, ami ezután következett.

– Folytasd!

– Véget ér az utazás, a találkozásuk utáni reggelen a szépséges anyánk hazamegy, majd estére megérkezik hozzá a szőke hercege, azaz a bárója Amerikából. És a nagyi szerint mi akkor és ott meg is fogantunk. Mert ezt viszont pontosan tudja, még úgy is, hogy ekkor sem volt ott. Már önmagában az is érdekes, hogy ezt a tényt külön hangsúlyozta.

– Joggal merül fel tehát a kérdés, hogy miért volt fontos elmondania, hogy pont akkor.

– Vagyis, a kérdés helyesen feltéve úgy hangzik, hogy miért akarta tudatni velünk, hogy a fogantatásunk igenis akkor történt, és nem máskor. Nekünk érdektelenek a körülmények, akár ekkor, akár máskor történt, hiszen nem volt semmiféle kétely sem bennünk, mert nem is lehetett. Mivel azt se tudtuk, kik a szüleink! Azonban a jelek szerint neki volt kétsége, vagy talán még ma is van.

– És ebből adódik a következő kérdés is, hogy az a kétely mire, pontosabban kire vonatkozik. Mert, ugye, az anya mindig biztos.

– Így van! – helyeselt Carla. – Nos, Andy, erről kéne vele egy kicsit diskurálnunk.

– Nahát! Te aztán egy igazi nyomozó vagy!

– Eddig nem úgy tűnt?

– Úgy értem, teljesen más menetre jár az agyad, mint például az enyém. Nekem nemhogy nem jutott eszembe ilyesmi, hanem egyszerűen az, amiből te következtetéseket vontál le, fel sem tűnt.

– Az sem, hogy az elhangzottakból hiányoznak láncszemek?

– Nem.

– Pedig szerintem egyértelmű.

– Á, hát ide bújtatok! – jelent meg a teraszajtóban Yaakov.

– Bújtunk? – nevetett fel Carla. – Egy hete el sem mozdultam a szófáról, mert a nővérem alkot, és én vagyok a modell!

– A modell! – ismételte Yaakov fennhangon, miközben gyengéd pillantásokkal méregette Carlát, amint fehér, rövid ingecskében, maga alá húzott lábakkal üldögél a kereveten. – A gyönyörű modell!

– Igen, egyetértek! A modellem gyönyörű. Miatta kezdtem újra a realisztikus ábrázolást.

– Megnézhetem?

– Nem! Csak amikor készen lesz!

– És az még mennyi idő?

– Nem tudom megjósolni. Be kell ismernem, kijöttem a gyakorlatból. Alaposan megküzdöttünk!

– Carlával?

– Ugyan! A vászon, a festékek meg én! Mindent be kellett vetnem, hogy újra engedelmeskedjenek!

– De a művész keze nem lesz idővel ügyetlenebb, vagy igen?

– A művész keze nem. Ebben igazad van. A szeme szokik el a látástól.

Yaakov gondolkodóba esett.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy már nem tudod úgy megfesteni, ahogy szeretnéd?

– Yaakov, egy absztrakt festő, noha a szemével lát, mint bárki más, és a kezével fest, mint bármelyik festő, a legtöbbet az agyát használja a művek megteremtésénél. Elvonatkoztat, és egy másik ábrázolási síkban jeleníti meg a konkrétumokat, azaz a mondanivalóját.

– Húha, ezt nem pontosan értem. Azt hiszem...

– Dehogynem! Ha például ránézel egy képre...

– ...amire az van ráírva, hogy A tenger – vágott a szavába Yaakov csillogó szemmel –, de én csak egy vörös pacát látok a vásznon, akkor az azt jelenti, hogy a művész a mondanivalóját nem az átlagember számára azonnal érthető konkrétumokban fejezte ki. Ez volna az?

– Ez az! Jobban én sem tudtam volna megfogalmazni – nevette el magát Andy. – Látod, milyen egyszerű ez az egész!

– Azt nem tudom. De én, miután egy kört sem voltam soha képes rendesen megrajzolni, bénult csodálattal nézem, hogy te miket tudsz.

Ekkor Joel Lewinson feje bukkant fel az ajtóban.

– Hamarosan kész a vacsora! Mára már függesszétek fel a munkát! Anyád üzente, hogy kezdjetek készülődni!

– Nocsak, valami különleges alkalom van? És megtudhatjuk, hogy mi lenne az?

– Mindent a maga idejében – válaszolta vigyorogva Yaakov.

Az asztal fehér damaszttal és ünnepi terítékkel ékesítve állt méltóságteljesen az étkező közepén. Carla meglepetten vette szemügyre, majd gyorsan megszámolta a gondosan elhelyezett tányérokat.

– Jön még valaki vacsorára? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Yaakov.

– És ki az?

– Meglepetés!

– Apa elment?

– Nemsokára itt lesz.

– De miért?

– Akadt valami elintéznivalója.

– Újabb titok... – motyogta maga elé Andy mosolyogva.

– Te tudsz valamit! Azonnal áruld el! – nevetett Carla.

– Nem az én titkom. Én nem mondhatok róla semmit.

– Hát ez ragyogó! És a testvéri hűség? Azzal mi lesz? Na gyerünk, ki vele! Mit tudsz?

– Azzal az lesz, hogy majd veled együtt örülök.

– Na jó, látom, veletek nem boldogulok. A legjobb lesz, ha megyek, és felveszek valami rendes ruhát. Csak tudnám, miben mesterkedtek! Mindenesetre nagy összhangban vagytok, az már kiderült!

Az előszoba felől kulcsok zörgése hallatszott. Carla felpattant a fotelből, és a bejárathoz szaladt.

– Meera! Ó, ez volt hát a meglepetés! Mennyire örülök, hogy látlak! Milyen rég találkoztunk!

– Sok ideje, hogy nem láttuk egymást, valóban. De Yaakov mindenről beszámolt nekem. Reménykedni kezdtem, amikor elújságolta, hogy újra egymásra találtatok. Aztán rettenetesen aggódtam érted, és most elmondhatatlanul boldog vagyok, hogy már ilyen jól vagy. Mutasd magad! Igazán remekül nézel ki!

– Köszönöm, nagyon kedves vagy!

– Bevallom, attól a pillanattól fogva, hogy megismertelek, arról álmodtam, hogy a fiamnak egyszer egy olyan lány lesz a felesége, mint te! És...

– ...az álmok márpedig teljesülnek! – vágott mosolyogva a mondandójába Zarah az előszobába lépve. – Zarah Winter-Totti vagyok – nyújtotta a kezét. – A lányok nagymamája.

– Én pedig Meera Litzman vagyok. Yaakov sokat mesélt önről.

– Rólad.

– Köszönöm! Nagyon vártam már, hogy találkozzak veled végre!

– Meera! Minden rendben volt? Jól utaztál? – csatlakozott az előszobában torlódó gyülekezethez Dina.

– Ó, hát persze! Kicsit fájó szívvel hagytam otthon az anyósomat, már nagyon beteg szegény. Nem lehet neki túl sok hátra. De úgy érzem, kötelességem róla gondoskodnom, mindig nagyon jó volt hozzánk. Erején felül is segített. Mostanra senkije sem maradt rajtam kívül. Nehezen mentem oda újra, és azt sem hittem, hogy ilyen hosszúra nyúlik a tartózkodásom, de ígéretet tettem, hogy végig vele maradok. Aztán, az igazat megvallva, nincs is más sürgős dolgom. Viszont a mai napot semmi okból sem hagyhattam volna ki!

– Milyen kedves asszony! – mondta Zarah Joelnek, amíg Dina és a fiatalok körbevezették Meerát a házban.

– Az. De őt is megpróbálta az élet.

– Ahogy mindnyájunkat.

– Meera szülei Lengyelországból, az ötvenes évek végén érkeztek Izraelbe – fogott a történetbe Lewinson. – A fővárostól nem messze kezdtek gazdálkodni, telepesként. Az államtól egy zsebkendőnyi föld bérlésére futotta a pénzükből mindössze. Meera volt a legkisebb a négy lányuk közül, azonban rá talált leghamarabb a szerelem. Az apja akarata és tiltása ellenére mondott igent a palesztin Zaidnak. Az országon belüli feszültség a két nép között abban az időben hágott éppen a tetőfokára, egymást érték a merényletek és a robbantások, az életveszély úgy vált a mindennapok részévé, ahogy egy pohár víz békeidőben, ha megszomjazna az ember. Meera anyja vigasztalhatatlan volt, amikor Rosh Hanikrába, a líbiai határ mellé költöztek tőlük Zaid szüleihez a gyerekek. Az asszony balsejtelme be is igazolódott, mert néhány hónap múlva kitört a háború.

– Ó – sóhajtott Zarah -, attól minden józan ember fél.

– Érthető, hiszen a háborúban természetes, hogy meghalnak az emberek.

– Ó, nem! Bocsáss meg, Joel, butaság, amit mondasz. A háborúban azok halnak meg, akiket megölnek! Az pedig minden, csak nem természetes. A természetes az az, hogy az emberek az életük végén halnak meg. De ők ezek szerint szerencsére túlélték.

– Igen. Pár év elteltével megszületett Yaakov. Zaid Ahmed nagy harcos volt. Igazi ellenálló. A fiát is annak nevelte, még alig járt, de az apja irányítása alatt már ekkor a test test elleni küzdelemmel ismerkedett. Testvére nem született, és tízéves sem volt még, amikor az apja halála után az anyjával visszaköltöztek Tel-Avivba.

– Mi történt?

– Zaid néhány héttel az 1993-as oslói megállapodás előtt vesztette életét egy határ mentén kirobbant konfliktusban, így a Gázai övezet és Ciszjordánia egyes területei felett a Palesztin Nemzeti Hatóság ellenőrzésének a bevezetését, amiért ő is egész életében harcolt, már nem élhette meg. Meera kis híján belepusztult az értelmetlen tragédiába, és ekkor határozta el, hogy az egyetlen gyermekét nem neveli fel a bosszú és a gyűlölet szellemében. Nem akart több csatát, nem akart több ütközetet. Egyszer és mindenkorra le akart számolni a múlt rávetülő, sötét árnyaival. Nem akart többé gondolni a rettegett időkre, nem akart többé együtt lenni az emlékeivel. Soha többé nem akart agressziót látni! Hazaköltözött. Visszavette a leánykori nevét és a fiáét is az övére íratta. Meera késői gyerek volt, a szülei hamar itthagyták. A testvérei még jóval korábban elmentek Európába, így végül egyedül nevelte fel Yaakovot. Azonban a vér nem vált vízzé. A gyereket kizárólag a harc érdekelte. Nem volt mit tenni, Meera engedett a fia kívánságának. Így lett piros öves mester, Carla későbbi tanítója, aztán nagyszerűen képzett katona, mostanra pedig a titkosszolgálat egyik tisztje. Remek férfi! Én odavagyok érte, úgy szeretem, mint a saját fiamat.

– Milyen furcsa – merengett el Zarah a hallottakon.

– Hogy így szeretem?

– Á, dehogy! Yaakovot megismerve, ez magától értetődik, Joel!

– Akkor mi a furcsa?

– A sors.

– Ezt meg hogy érted?

– Meera nem akarta, hogy a fia élete középpontjában a harc álljon. De bármennyit küzdött is az ellen, mégis annak köszönheti, hogy Yaakov megismerhette Carlát. Sőt, annak köszönheti a saját boldogságát is. Annak, ami elől menekült. Nos, be kell látnunk, Joel, hogy az ember akarata legyen akármilyen erős, az örökkévaló rejtélyes és általunk kifürkészhetetlen úton hozza létre a maga csodáit.

– Anya, ez a vacsora tökéletes volt!

– Zarah volt a séf! Én csak kuktáskodtam mellette!

– Egy szavát se hidd anyádnak! Csak szerénykedik!

– A desszert tényleg a te recepted!

– Jó, de azt meg még nem is kóstoltuk!

– És még egyelőre nem is fogjuk – állt fel az asztaltól elszántan Yaakov. – Egy kis figyelmet kérek – mondta, és kotorászni kezdett a nadrágja zsebében. Látszott, hogy zavarban van. Néhány pillanat elteltével egy tintakék bársonydobozkát húzott elő. Mindenki felé fordult.

– Anya, boldog vagyok, hogy itt vagy közöttünk, és a tanúm leszel.

Meera lehajolt és óvatosan megtörölgette a szemét.

– Régóta készülök erre a pillanatra, és nagyon köszönöm, hogy mindnyájan segítettetek nekem abban, hogy ilyen kivételes esténk legyen. Most már csak azt remélem, hogy nem sülök fel.

Carla elmosolyodott.

– Szóval ez volt a meglepetés – súgta Andynek. Andy nem válaszolt, csak somolyogva ránézett.

– Carla, drágám, egyetlenem, te tudod a legjobban, hogy mennyire nem vagyok a szavak embere. Elsőként tőled kérdezem: megtisztelsz engem azzal, hogy hozzám jössz feleségül?

Carla várt néhány pillanatot. Yaakov állt az asztal végén, és a szemébe azonnal rémület és bizonytalanság szökött.

– Persze, megértem, ha most nem tudsz azonnal válaszolni. Rád törtem ezzel. Nem kell elsietned – próbálta menteni a menthetőt.

Dina az asztal alatt ijedten markolta meg a férje combját. Joel összeszorított fogakkal nézett rá.

– Így nem az igazi.

– Hogy? – hebegte Yaakov.

– Túlságosan messze vagy. És állsz – tette hozzá Carla.

Yaakov arca hirtelen felderült. Előugrott a széke mögül, és hatalmas léptekkel átszelte az étkezőt. Megállt Carla mellett. Carla felegyenesedett és kedvesen ránézett. Yaakov kinyitotta a dobozkát és féltérdre ereszkedett előtte.

– Carla Lewinson, megtisztelsz azzal, hogy a feleségem leszel?

– Igen! – vágta rá gondolkodás nélkül a választ Carla. – Igen! Igen! – ismételgette nevetve.

Yaakov felpattant.

– Tábornok úr, mivel a lánya igent mondott, és mivel apám már nem él, így nekem kell öntől megkérdeznem a régi szokásaink szerint: hozzám adja a lányát?

Lewinson és Dina felemelkedtek a székükből.

– Igen, fiam! Hozzád adom a lányomat!

– Köszönöm!

Andy, Zarah és Meera is felálltak.

– Istenem, milyen boldog vagyok! Mennyit álmodtam erről, kisfiam!

– Én megmondtam, hogy az álmok teljesülnek – szólalt meg halkan Zarah.

– Márpedig nincs a földön ember, aki ezt nálad jobban tudhatná – tette hozzá elérzékenyülve Dina.

– Ez nagyon megható volt – suttogta Andy.

– Nos, akkor ezek szerint minden rendben – dadogta enyhén csalódott arckifejezéssel Yaakov. – De...

– De? Mi a baj, drágám?

– Hát az, hogy megcsókolnál végre, szerelmem?!? – felelte türelmetlen hangsúllyal Yaakov, majd gyorsan behunyta a szemét, és boldog mosollyal, sietve tárta szét a karját Carla előtt.

New York, Amerikai Egyesült Államok

AZ ÖTÖDIK SUGÁRÚTON hosszú percek óta állt a forgalom. Végeláthatatlan kocsisorok vesztegeltek Manhattan ütőerén, türelmetlen utasokkal a szélvédők mögött.

– El fogunk késni, ha továbbra is itt üldögélünk és várjuk a csodát – szólalt meg Andy.

– Biztosan baleset történt. Ennyire csak olyankor bénul meg a közlekedés – magyarázta a sofőr a helyzetet.

– Talán legjobb volna, ha gyalog folytatnánk az utat – közölte Andy.

– Igazad van. Már egyáltalán nem vagyunk messze – hagyta helyben a javaslatot Marie-Anne.

Fizettek, és elszánt frissességgel szökkentek ki a kocsiból.

Az utca park felőli oldalán álló göcsörtös, öreg fák koronáját néhány óra leforgása alatt sárgászöld rügytenger lepte el. A felhő nélküli égen ragyogó nap melege érzékelhető gyorsasággal pattintotta ki az elhúzódó hideg miatt eddig szunnyadni kényszerülő életet. Andy levette a ballonját. Csinos, égszínkék, puha kiskosztümöt viselt, karamellszínű kiegészítőkkel. A haját kibontva hagyta, mélybarna, dús tincseit messzire repítette a játékos szél a langyos levegőben.

– Kezdek izgulni – mondta.

– Fölösleges, mert téged akarnak.

– Ne tarts nagyképűnek emiatt, mert nem is azért, hogy megfelelek-e. Hanem mert ez egy új élet kezdete lehet. Amire őszintén szólva már nagyon vágyom. És bizsergető érzés, hogy most minden ellenére itt vagyok.

– Nincsenek véletlenek.

– Marie-Anne! Szerintem pont a véletlenek sorozata, hogy így alakultak a dolgok. És nem a szakmai részre gondolok. Hanem az események láncolatára.

– Ó, ebben nem értünk egyet!

– Én nehezen tudom másként értelmezni, ami történt. Úgy vélem, elég részletesen elmeséltem neked, amiken azelőtt, hogy elutaztam Carláékhoz Tel-Avivba, átmentem, szóval azokat hagyjuk. De annak mi a magyarázata, hogy kínomban, találomra kiválasztok egy ügynökséget, ahol az idős hölgy meggyőz arról, hogy ne adjuk el a lakásomat, majd ugyanabba a házba sodorják a teendői, ahol meglátja a tele postaládámat, felhív, és utánam küldi a csomagot, hogy aztán a benne lapuló levelekből tudjam meg, hogy égre-földre keresnek a British Museumtól néhány hónapja – való igaz, senkinek, még a szüleimnek sem hagytam meg, hogy hová megyek –, mert rajtuk keresztül műtörténészi állást kínálna nekem New Yorkban a Guggenheim Museum? Olyan gyorsan követték egymást az események, hogy még Sir Leonville-t sem sikerült kikérdeznem a helyzetről, az évi rendes szabadságát tölti. Viszont az igazgatóság ragaszkodott hozzá, hogy eljöjjek a megbeszélésre.

– Mert ennek így kellett történnie. A dolgok előre el vannak döntve.

– Hol?

– Létezik egy rendező elv. Én hiszek ebben.

– Mármint, hogy a sorsunk meg van írva?

– Mondhatjuk így is.

– Hát, lehetséges. De nincs rá semmiféle bizonyíték.

– Már hogyne lenne!

– Micsoda?

– Például, ami most veled megesik.

– Azaz?

– Hogy annyi minden ellenére mégis itt haladunk az Ötödik sugárúton a célunk felé.

Andy felnevetett.

– Jó. Talán igazad van.

– Nem, nem talán. Tudom, hogy igazam van!

– Én meg tudom, hogy nem lehet veled vitatkozni.

– Van, amiben nem lehet. És ez az. De rendben van, annyit hajlandó vagyok engedni, hogy az utat te választhatod.

– Végtére az is valami – tette hozzá elgondolkodva Andy.

Befordultak a sarkon. A körkörös fehér épület szikrázóan ragyogott a délelőtti fényben.

– New Yorkba költözöl?

– Gondolom, célszerű lenne. Ha itt fogok dolgozni.

– És alkotni!

– Még ülepednek bennem az átélt élmények. Egyelőre portrékat rajzolgattam.

– Jóságos ég!

– Tudom. De levezetésnek jó volt.

– Én szeretném, ha újra festenél. Rendesen.

– Fogok. De időt kell adnotok ehhez.

– Amennyit csak akarsz!

– Különben is, még vannak képeim.

– Persze. De, hála a botrányoknak, egyre kevesebb.

– Némelykor a hiány erősebb, mint a bőség!

– Erről, azt hiszem, nem tudsz meggyőzni.

– Miért?

– Mert a menedzsered vagyok, és az ügynököd. És ebből élek, drágám, azért – mondta nevetve Marie-Anne.

Az üvegtetejű épület második emeletén a titkárnő türelmetlenül toporgott az ajtóban. Az érkező lift hangjára a folyosóra sietett.

– Szörnyen elkéstünk. Nagyon sajnálom – hadarta Andy, és átnyújtotta a kabátját.

– A főigazgató úr már várja önöket! Nem lesz semmi baj, a vendége sem sokkal ezelőtt érkezett a repülőtérről.

Andy a menedzserére nézett.

– Talán más is részt vesz a megbeszélésen – tárta szét a kezét Marie-Anne.

Az iroda ajtaja kinyílt. Andy és Marie-Anne beléptek. A főigazgató kezét előrenyújtva tett néhány lépést feléjük.

– Nem is tudja, mennyire örülök, hogy itt van! – mondta.

– Köszönöm, hogy itt lehetek – válaszolta Andy, és oldalra pillantott. Azonnal felismerte az ablaknál háttal álló alakot.

– Sir Leonville! Micsoda meglepetés! Nem is reméltem, hogy itt találkozunk!

– Látni akartam – mondta a férfi. – Képtelen vagyok lemondani magáról. Már-már teljesen kétségbe estem, hogy hiába keressük. De végre megtaláltuk!

– A véletlenen múlt – vetette közbe Andy.

Marie-Anne megköszörülte a torkát.

– Ó, nincsenek véletlenek! – mondta Sir Leonville. – Bármennyire is reménytelennek tűnt a helyzet, valami azt súgta legbelül, hogy még viszontlátom. És ez erőt adott. Most pedig boldog vagyok, hogy itt van.

– Jöjjenek asztalhoz! – szólította fel a társaságot a főigazgató. – Ms. Benson-Collins még nem ismerheti a nagyratörő terveinket.

– Valóban nem. Eddig még csak próbáltam felocsúdni a sok meglepetésből.

Elhelyezkedtek. A titkárnő üdítőket és kávét szolgált fel. A főigazgató folytatta.

– Régóta foglalkoztatott bennünket, hogyan tudnánk a két intézmény közötti munkakapcsolatot szorosabbra fűzni. Már korábban körvonalazódott egy együttműködési szándék bennünk, jelesül, hogy az antik és a kortárs művészetek milyen metszéspontokban találkozva, milyen tematikus tárlatokkal jelenhetnének meg Londonban és New Yorkban a nagyközönség előtt. Mindehhez olyan művészeti igazgatót kerestünk, aki mindkét területen jártas, és tudományos munkáival is múlhatatlan érdemeket szerzett. Barátom, Sir Leonville hívta fel a figyelmemet az ön személyére. Az ő kezdeményezésére van itt, s a rendelkezésemre bocsátott anyagok alapján kijelenthetem, hogy mindenképpen önt szeretnénk a feladatra megnyerni.

– Köszönöm az ajánlást, Sir Leonville.

– Valamit kénytelen voltam tenni, hogy legalább néha a közelébe kerüljek – mondta bánatos kutyaszemekkel Sir Leonville. – Gondoltam, Londonba úgysem tudnám visszacsábítani.

Andy elnevette magát. Tudta, hogy az öreg professzor nem udvarolni akar.

– Ebben ne legyen annyira biztos, Sir Leonville! Mert ön miatt talán arra is hajlandó lettem volna.

– Csakhogy ez a változat már egyáltalán nem időszerű! – vágott közbe a főigazgató. – Legalábbis szívből remélem, hogy nem. Ha igent mond Ms. Benson-Collins, innen, New Yorkból koordinálja majd az intézményeket.

A megbeszélés végén Andy szárnyaló mosollyal állt fel az asztaltól. Úgy tűnt, néhány héten belül el is kezdheti a munkát. Örömmel töltötte el, hogy maga mögött hagyhatja az idő egy darabját.

– Köszönöm, hogy elvállalja a megbízást. Nagy dolog ez, hiszen történetünk során először van együttműködés a British Museum és a Guggenheim között, és a megállapodással együtt megvan ehhez az új művészeti igazgató személye is. Ráadásul milyen személye! A sofőröm visszaviszi önöket a szállodába. Sietniük kell, egy óra múlva ott lesz a tévéstáb. A híradó kulturális rovata azonnal bejelenti a nagy durranást! Barátom – fordult Sir Leonville felé a főigazgató –, elmondhatjuk, hogy pompás napunk van!

– Tévéstáb? Látom, ön aztán semmit sem bízott a véletlenre – jelentette ki vidám arckifejezéssel Andy.

– Nem, valóban. Önben, a barátomban és magamban bíztam a véletlen helyett.

Andy épp csak átöltözött, amikor kopogtak a szobája ajtaján. Felhúzta egyszerű vonalú, kis fekete csipkeruháján a zippzárt, és elfordította a gombot.

– Jó napot, a forgatócsoport felvételvezetője vagyok – mutatkozott be a lány. – Kívánja, hogy feljöjjön a fodrász és a sminkes, vagy a helyszínen legyen a korrekció?

– Azonnal lent vagyok, köszönöm – mondta Andy, majd becsukta az ajtót és a fürdőszobába sietett. Kontyba tekerte a haját, átpúderezte az arcát és felfrissítette a rúzsát. Vetett egy utolsó pillantást a tükörbe, és kilépett a folyosóra.

– Ide, kérem, ide foglaljon helyet! – mutatott a Star Lounge egyik lefoglalt részén kialakított díszletben a karosszékre a mikrofonos fiatalember, és hozzálátott, hogy feltegye a mikroportot és elrejtse a zsinórját.

– Stacey Chapman vagyok – szólalt meg mellette egy vékony, szőke nő. – A CBS World News kulturális rovatát vezetem.

– Örvendek. Andy Benson-Collins.

– Én fogom az interjút elkészíteni önnel. Ez egy rövid kis hír lesz, de ma már a hatos és a nyolcas híradóban is lemegy, arról, hogy a londoni és a New York-i intézmények együttműködési szerződést írtak alá, és ön mint a szakmája egyik elismert tekintélye kapta meg a felkérést, hogy a projekt művészeti igazgatója legyen. Gratulálok önnek ezúton is, ez igazán nagyszerű!

– Köszönöm.

– Aztán még maradunk, mert egy hosszabb portrét is felveszünk önnel, de a híranyagot a felvétel után azonnal a stúdióba küldjük. Így megfelel?

– Természetesen.

– Akkor kezdjük is el. George, indulhatunk!

– Egy pillanat, Stacey, egy lámpát még átfordítunk!

Andy kihúzta magát, egy elszabadult hajtincset a füle mögé simított, és igyekezett kedves arcot vágni.

– Forog! – kiáltotta George pár másodperc múlva.

– Jó estét, kedves nézőink, a Central Park mellől, a Ritz Carltonból jelentkezik A kultúrák világa egy izgalmas és gyors hírrel, Stacey Chapman vagyok.

A londoni British Museum és a New York-i Guggenheim Museum ma írta alá azt az együttműködési szerződést, mely alapjaiban rendezheti át az antik világ és a kortárs művészetek kapcsolatát. Itt van velünk a projekt frissen kinevezett művészeti igazgatója, Ms. Andy Benson-Collins, elismert régész, művészettörténész, festőművész Londonból.

– Ms. Benson-Collins, váratlanul érte a felkérés?

Marie-Anne az egyik oszlopnak támaszkodva nézte Andyt, ahogy mosolyogva és okosan válaszol a rázúduló kérdésekre. Olyan érzése volt, mintha legutóbbi találkozásuk óta semmi különös sem történt volna. Mintha csak tegnap látták volna egymást utoljára. Az ábrándozásból Sir Leonville fújtatása zökkentette ki.

– Szeretném meghívni magukat – lihegte. – Ma este együtt kell vacsoráznunk, ehhez ragaszkodom, kérem, tolmácsolja Andynek.

– Ez nagyon kedves öntől, természetesen átadom, és biztos vagyok benne, hogy nem lesz akadálya. Én azonban, ha megbocsátja, nem tartanék önökkel.

– Ó, de hát miért?

– Mert Andy és ön nem találkoztak hónapok óta, és nyilvánvalóan rengeteg mesélnivalójuk van. Mi pedig csak itt ismertük meg egymást. Úgy gondolom, udvariatlan dolog lenne, ha magukra akaszkodnék.

– Nem, semmiképpen sem venném annak, de ahogy gondolja. Most visszavonulok egy kicsit, és este nyolckor az étteremben várom önöket. Azaz Andyt, ha ön nem gondolná meg magát. Minden jót, Marie-Anne!

A pincér elvitte a desszertes tányérokat. Sir Leonville az utolsó cseppig kikanalazta a vaníliás krémpoharat. Andyé szinte érintetlenül maradt.

– Ó, tudom, hogy nem kellett volna ilyen mohónak lennem. A feleségem folyton korhol emiatt. Igaza van, túlsúlyos vagyok. De egy férfi mégsem lehet nyápic!

– Nem, az semmiképp sem – nevette el magát Andy.

– El sem tudom mondani, mennyire megtisztelve érzem magam, hogy velem töltötte az estéjét.

– Én ugyanezt érzem, Sir Leonville.

– És köszönöm, hogy bepillantást engedett az életébe, meg kell vallanom, őszintén meghatott a bizalma. Valójában sejtelmem sem volt, hogy ennyi szörnyűséget kellett átélnie. Rendkívüli módon sajnálom, ami önnel történt. De higgyen nekem, innen már csak felfelé vezet majd az út.

– Remélem, ezúttal valóban egy boldogabb időszak köszönt majd rám. Mert a rossz után jó következik, nem igaz?

– Én nem hiszem, hogy magától bármi is bekövetkezhetne. A legtöbb dolog rajtunk múlik. Látja, megvénültem, mire rájöttem, hogy mi is a boldogságunk titka.

– Elárulja?

– Magának ne tenném? Az, hogy megtanuljuk szeretni azt, amit meg kell tennünk azért, hogy a boldog állapotot elérjük. A jutalmunk a fáradozásért pedig az lesz, hogy így legtöbbször azt tehetjük, amit szeretünk.

– Ez első hallásra elég bonyolultnak tűnik!

– Pedig egyáltalán nem az. Gondoljon csak bele!

– Megígérem. És felidézem majd magamban a szavait, ha úgy érzem, hogy megint sötét gondolatok leselkednek rám.

– Ó, Andy, ahogy a nappalokat felváltják az éjszakák, úgy váltja egymást az életünkben az öröm és a bánat. De én már tudom, hogy oktalan dolog félni a hirtelen megjelenő árnyékoktól. Mert azok egyszerűen csak azt jelzik, hogy a közelünkben felragyogott a fény.

Andy a járdán álldogálva várta meg, amíg Sir Leonville taxija befordul a sarkon. Az ég felé fordította a tekintetét, és nagyot szippantott az üde, tavaszi levegőből. Az új életére és a leendő új otthonára gondolt. Tele volt várakozással, izgalommal és jókedvvel, ugyanakkor mégis valamiféle megfoghatatlan szomorúság járta át a szívét. Elvesztette a szüleit, de megismerte az igazi családját. Álnokul becsapta és elhagyta a szerelme, ami által megmenekült a minden bizonnyal bekövetkező, kegyetlen megpróbáltatások elől, melyek talán még az életét is veszélybe sodorták volna. Feladta az állását, és most egyszeriben elébe állt a legjobb lehetőség, amiről még csak álmodni sem mert volna soha. De a jó és a rossz olyan sebességgel adták egymásnak a kilincset, hogy ez minden látszat ellenére mélyen meggyötörte, megviselte a lelkét. Ha arra gondolt, mennyi mindent kapott, enyhült ugyan a bánata, de önfeledten örülni mégsem tudott a szerencséjének. Mert tudta a veszteségeit is. A történtek ellenére sajnálta Briant. A szájában kesernyés íz gyűlt össze. A magány íze volt ez. Tudta, ha erőssé akar válni, meg kell tanulnia egyedül harcolni.

Belépett a forgóajtón, áthaladt az előtéren, és a lift felé indult.

– Ms. Benson-Collins! Kérem!

– Igen? – fordult erőltetett mosollyal a recepciós fiatalember felé.

– Van egy üzenete!

– Nekem?

– Igen. Azért nem vittük fel, mert tudtuk, hogy még az étteremben van.

– Értem. Bizonyára Marie-Anne – mondta Andy.

– Nem, egy férfi hagyta itt önnek. Felajánlottam neki, hogy rögtön továbbítom. De azt mondta, ráér, ha végeztek – közölte kedvesen a recepciós, és egy lezárt borítékot nyújtott felé.

– Rendben. – mosolygott rá Andy, átvette, majd folytatta az útját a szobájába.

Levetkőzött, lemosta a sminkjét, zuhanyozott egy kiadósat, és holtfáradtan dőlt be az ágyba. Akkor jutott az eszébe, hogy az üzenetet el sem olvasta, csak letette a virágok mellé az asztalra.

– Majd reggel – gondolta. – És mi van, ha valami fontos? – dünnyögte maga elé, aztán erőt vett magán, és kikecmergett az ágyból.

Feltépte a boríték oldalát. Egy néhány soros, gyűrött papírra írt levél lapult benne.

Láttalak az esti híradóban. Gyönyörű vagy! Tudom, hogy haragszol rám. És minden okod meg is van erre. De engedd, hogy megmagyarázzam! Találkoznunk kell! Holnap este a tónál várok rád, itt a parkban. 8-kor.

Andy lába remegni kezdett. Egy pillanat alatt elszállt az álom a szeméből. Úgy érezte, hogy le kell ülnie. Azonnal tudta, kitől jött az üzenet.

– Nincsenek véletlenek, magától semmi sem történik, a dolgok előre el vannak döntve... – zúgtak a fejében Marie-Anne és Sir Leonville mondatai. – Létezik egy rendező elv... – ismételte Marie-Anne szavait kábultan.

Néhány perc múlva sikerült összeszednie magát. Felállt, és elővette a táskájából a telefonját. Előbb Carla számát kereste ki, aztán a tábornokét. Úgy gondolta, jobb, ha egyből őt értesíti. A hívásindító gomb fölött azonban önkéntelenül megállt az ujja. Tudta, hogy mit kellene tennie. De valami visszatartotta.

– Meg van írva... – suttogta. – De az utat te választhatod...

Tel-Aviv, Izrael

VALETT ÚR, AZ ALKALMI SOFŐR egész nap egyetlen percre sem állt meg. Néhány szendvicset és pár üveg vizet készített be Dina még reggel a kocsijába, hogy a nyár eleji melegben ne szomjazzon, és rosszul se legyen az éhezéstől. Alig tette ki az utasait a szállodák bejáratánál, már fordulhatott is a következőkért vissza a repülőtérre.

Meggyűlt a baja a különböző névtáblákkal is, bár Zarah előrelátó módon mindegyikre ráírta, hogy hánykor, melyik légitársasággal és honnan érkeznek a vendégek. Az egymás nevét felismerő rokonok azonban szerencsére nem hagyták, hogy káoszba fulladjon a kimerítő szervezés.

Valett úr kétszer is inget váltott a nagy hőségben, mosolyogva cipelte a bőröndöket, és folyamatosan szóval tartotta az éppen fuvarozott társaságot. Beszélt nekik a város nevezetességeiről, jobbra-balra mutogatott kifelé az ablakon, ecsetelte az időjárást, élménybeszámolót tartott a legjobb kocsmákról, sőt még a helyi szokások ismertetését is készségesen eresztette bő lére, miközben jókat derült a saját viccein. Árgus szemmel leste a visszapillantóban a kiváltott hatást, s mivel a hátsó ülésről mindannyiszor udvariasan visszamosolyogtak rá, úgy tűnt, egyáltalán nem is veszi észre, hogy rajta kívül senki sem beszél héberül.

A Lewinson-házban megállás nélkül csörgött a telefon. A vendégek éppen csak kinyithatták a bőröndjeiket, máris tudatták, hogy szerencsésen megérkeztek, és felhevült hangon érdeklődtek a délutáni találkozóról, ahol hosszú idő eltelte után most viszontláthatják vagy végre megismerhetik egymást.

Dina kicsit zsémbelt, hogy ilyen forgalom mellett képtelen lesz hozzájutni a feladataihoz, melyek még mindig számolatlanul tornyosultak a feje fölött, a többhetes, gondos előkészítés dacára.

Amikor a telefon hallgatott, a kapucsengő éles berregése biztosította, hogy egyetlen percnyi csend se köszönthessen rájuk. Hatalmas tálcákon érkeztek a sütemények és a sajtos, halas, meg a különféle vajkrémes falatkák, jégágyon a gyümölcskosarak, a parfétorták, végül pedig a fagylalt. Rekeszekben tolták a szállítók a kapun befelé a vizet, a frissítő italokat, a nemes, palackozott borokat és a különleges pezsgőválogatást. Yaakov két barátja ingujjra vetkőzve küszködött a lenti, hűvös tároló amúgy is túlzsúfolt polcain az üvegek elhelyezésével.

Zarah és Meera a nappali, a teraszok és az étkező feldíszítésében segédkeztek. Az asztalokkal már előző nap végeztek, miután lekerültek a padlásról a féltve őrzött tányér-és pohárkészletek is, hogy a nagy nap előtti zsúrra igazán fényűző legyen a teríték.

Joel és Louisa kora délelőtt felkerekedett, hogy az étteremben még egyszer minden apró részletet szemügyre vegyen. Ellenőrizték az udvaron felállított sátort, és útban visszafelé betértek a virágkötőhöz, hogy megcsodálják a pompás csokrokat és a mesterien egybefűzött girlanddíszeket.

Mindnyájukat lázas izgalomban tartotta a másnapra kitűzött, várvavárt esemény, Carla és Yaakov esküvője.

– Nahát! Egyszer az életben elsőnek érkeztünk? – kérdezte Cesare Joeltől az ajtóban.

– Igen! – válaszolta a tábornok. – Elsőnek!

– Miért mondod ezt, Cesare? – kérdezte Kim némi sértettséggel a hangjában.

– Ó, nem is tudom, drágám, csak valahogy kicsúszott a számon.

– Ha arra célzol, hogy alaposan megfontolom, mit vegyek fel, a válaszom: igen, mert az ember mégsem indulhat el akármiben!

– Igazad van, drágám. Akármiben nem – hagyta helyben Cesare, miután Kim, Isa, Adam és a menyasszonya után belépett a házba.

– Mindent megtaláltatok, ugye? – sietett eléjük Zarah. – Nagyon sajnálom, hogy nem tudtam otthon lenni, amikor megjöttetek, de Dinát nem hagyhattam pont most a feladataival magára.

– Minden rendben volt – mosolygott rá Kim. – Valett úr kicsit megijesztett, mert azt hitte, elvesztette a rábízott kulcsokat, de végül visszament és a kocsijából előhalászta. Szegény ördög! Azt hittem, rosszul lesz, annyira kétségbeesett hirtelen.

A csengő ismét megszólalt. A nyitott kertkapun a Blitzman házaspár haladt át, Jerom, kezében hatalmas virágcsokrot szorongatva, intett a tábornok felé.

– Dina, bemutatom régi cimborámat és a feleségét. Jerom és Esther Blitzman. Ő pedig Dina, a feleségem.

– Nagyon örülök, hogy elfogadták a meghívásunkat. És annak is, hogy végre megismerhetem a férjem igaz barátját!

– Részünkről a megtiszteltetés – válaszolta illemtudóan Jerom, és átnyújtotta a virágot.

– Menjenek csak beljebb, Yaakovot már ismerik, ugye? A teraszon megtalálják!

A kerítésen kihajló bugainvilleafürtök között Louisa Krohl kanárisárga kreppruhába bújtatott, sietős alakja tűnt föl. Mielőtt a kapuhoz ért volna, dudaszó hasított a csendbe. Louisa hirtelen a táskája hűlt helyéhez kapott, majd sarkon fordult és visszaszaladt a kocsihoz. Rövid idő után sóhajtozva állt az előszobában.

– Rémes vagyok! Egyszer a fejemet fogom elhagyni! Joel, ezt neked hoztam – nyújtott át egy palack különleges francia bort a tábornoknak. – Kis híján a taxisnak lett jó napja!

– De hiszen ő dudált, hogy ott felejtetted! – értetlenkedett Zarah.

– Persze. Mert nyilvánvalóan tudta, hogy úgyis keresném. Illetve – tette hozzá kis szünetet tartva –, legalábbis egy idő múlva! Édesem, mit szólsz? Hát nem nagyszerű, hogy ez a nap is eljött végre?

– Az a nap csak holnap lesz, Louisa!

– Huszonnégy óra ide vagy oda, semmit sem számít. Innen már akkor sincs visszaút! Különben is, ők egymásnak teremtettek!

A Hotel Continental limuzinja hangtalanul gurult a kapu elé. A kocsiból Andy kíséretében Mary és William Benson-Collins szállt ki, és meglehetősen komoly arckifejezéssel közelítettek a fogadóbizottság felé. Louisa azonnal felmérte a helyzetet, és jobbnak látta, ha a terasz irányába gyorsan elsurran.

– Örülök, hogy megismerhetjük önöket – nyújtotta előre a kezét Dina.

– Mi nemkülönben. Úgy gondolom, én vagyok az idősebb. Dina, felajánlhatnám, hogy tegezzük egymást? – oldódott Mary komorsága.

– Ó! Nagyon szívesen!

A tábornok is kezet fogott a férfival. Mélyen a szemébe nézett, de William Benson-Collins váratlanul elkapta a tekintetét. Joel Lewinsont különös érzés járta át.

– Zarah Winter-Totti vagyok. A lányok nagymamája – lépett közelebb Zarah. – Elmondhatatlanul boldognak érzem magam, hogy végre találkozhatom önökkel.

– Feltételezzük, nem volt könnyű meggyőzni Andyt, hogy minket is meghívjanak – felelte hűvös hangon Mary Benson-Collins.

– Ilyesmiről nincs tudomásom. Természetes, hogy egy családi ünnepen mind együtt vagyunk!

– Valóban, ez így természetes.

– Bízom benne, hogy lesz valamennyi időnk egymásra is, szeretném megismerni a történetüket – vetette fel a kívánságát Zarah.

– Ó, készséggel! Bár úgy vélem, nem lenne túlzottan szerencsés a múlt bolygatásával elhomályosítani egy ilyen csodás esemény fényét – közölte Mary Benson-Collins.

– Ez sokban múlik azon, milyen is az a múlt – tette hozzá óvatosan Zarah.

– Andy, te már jól kiismered magad nálunk! – vette át a szót Dina Lewinson. – Biztosíthatlak, hogy semmi sem változott az alatt a néhány hónap alatt, amióta New Yorkba költöztél – folytatta nevetve. – Ha megkérlek rá, bevezetnéd a szüleidet?

– Hogyne! De én úgy értesültem, hogy azért valami mégis más lett! – mosolygott csillogó szemmel Andy.

– Nos, igen, valóban. Ketten maradtunk, Carla is itt hagyott minket, de persze most nem szomorkodunk miatta. Néhány hete készült el ugyanis az új, közös otthonuk Yaakovval.

– Azért mondtam! Carla már mesélt nekem róla, és mondhatom, nem spóroltak az elképzelésekkel! Alig várom, hogy élőben is lássam azt a csodalakást!

A társaság a nappali felé indult. A tábornok hosszan nézett a házaspár után. Louisa végig a teraszról tartotta szemmel Joelt, és a viselkedését igen különösnek találta.

– Mit gondolsz, honnan tudhatta, hogy Andy nem szerette volna, ha meghívjuk őket? – fordult Dina Zarah felé. – Nem hinném, hogy a lánya beszélt volna neki erről!

– Nem valószínű.

– Mindenesetre örülök, hogy Carla meg tudta győzni Andyt, jobb a békesség, végül mégiscsak tisztességben felnevelték, és az ember nem haragudhat a szüleire, csak mert nem az ő elvárásai szerint viselkedtek.

– Egyetértek Carlával.

– Megmondta neki, hogy a legjobban azt tenné, ha elásná a csatabárdot, és a szándékai jeléül most velük együtt lakna a szállodában.

– Helyesen tette.

– Csakhogy akkor mégis honnan tudhatta, hogy Andy először ellene volt a meghívásuknak? Ennyire ismerné a lányát?

– Bizonyára jól ismeri. De hogy ennyire, azt kétlem.

– Akkor?

– Egyszerűen rájött. Kikövetkeztette, és bedobta közénk a mondatot, mint csalit a vízbe. Hátha mi ráharapunk, és beszélni kezdünk. Ez a nő okos! Veszélyesen az.

– Megrémítesz!

– Ó, nem kell megijedned! Ma már, úgy ítélem meg, ennek nem sok jelentősége van. De amikor a múltat előhoztam, láttam, hogy nem lesz egyszerű szóra bírni. Kemény dió!

– Én emiatt egyáltalán nem aggódom – nevette el magát Dina. – Benned ugyanis egy erős diótörőre akadt!

– Dina, drágám, ideje csatlakoznunk a többiekhez – lépett melléjük a tábornok. – Úgy gondolom, mind együtt vagyunk.

– Igen, leválthatnánk szegény Meerát és Yaakovot a büféasztalnál, a létszámot tekintve derekasan kellett állniuk a sarat.

– Csakhogy még várunk valakit – jelentette ki Zarah.

Ebben a pillanatban az utca felől hangos kiáltozásra lettek figyelmesek.

– Zarah! Zarah! Ó, végre, de jó, hogy megláttalak, már azt hittem, soha nem találjuk meg a házat! Két sarokkal arrébb tett ki a sofőr, és bizonygatta, hogy ez az a cím, amit keresünk. Persze én rögtön mondtam, hogy az kizárt, hogy egy tábornok olyan házban lakjon, mint amilyen az volt, és ragaszkodtam hozzá, hogy igenis tudakolja meg a központtól vagy valahonnan, hogy jó helyen vagyunk-e. De a férfi hajthatatlan volt! És hát naná, hogy igazam lett! Te jó ég, mindjárt tőből kiszakad a lábam! Évek óta nem volt rajtam ennyire magas sarkú cipő! Jó kis utat kellett megtenni, ráadásul emelkedőn felfelé! Úgy érzem magam, mint aki megmászta a Csomolungmát! Heinz! Mondtam, hogy ne maradjon le ennyire! Kérem, igyekezzen egy kicsit, már mindenki csak ránk vár! Bocsássanak meg, hogy ilyen rettenetesen modortalanul elkéstünk! – fordult széles mosollyal újra Dina és Joel felé a nő. – Jaj, még nem is köszöntem! Jó napot, örülök, hogy megismerhetjük egymást. Edna von Hoch vagyok. A lányok nagynénje.

Zarah vidáman ölelte át Ednát. A tábornok és Dina is jóízűen nevettek.

– Parádés belépő volt! – súgta Dina a férjének. Edna meghallotta.

– Sajnálom, de valahogy mindig minden ilyen viharosra sikerül az életemben. Bár, az igazat megvallva, különben talán unatkoznék is – nevetett. – Ó, Zarah, még ti sem találkoztatok. A lovagom, Heinz von Stuhblad-Wissingen. Őrgróf – mutatott Edna az ekkorra nagy nehezen odaérkező úrra.

Zarah figyelmesen szemügyre vette a férfit. Jó karban volt, de már rég nem volt fiatal, és úgy tűnt, a dereka miatt erős fájdalom kínozza. Edna olvasott Zarah tekintetéből. Egymásba karoltak.

– Tudom, ne mondj semmit. Öreg is, beteg is. Jó, én se lettem fiatalabb, rám sem lehet mondani, hogy éppen csak elhagytam a karonülő kort. De meg kell mondanom, manapság már a választék sem az igazi! Ő viszont legalább nem nős! És mindene megvan, amit egy őrgróftól remélhet az ember. Vallom, hogy egy kevésbé vonzó partner is jobb, mint a semmilyen. Tudod, ha az embernek van valaki az oldalán, más megítélés alá esik.

– Igazad van, a legtöbb, aki számításba jöhetne, már rég halott. És az a tény, hogy ő még életben van, a listán a kortársai elé helyezi. Edna, drágám, valóban, sok minden voltál már!

– De gazdag özvegyasszony még nem.

– Ó, csak nem?

– Szeretem hagyni, hogy meglepjen az élet! – kacsintott Edna ravasz mosollyal, majd belekarolt Zarah-ba, és átvágtak az előszobán.

Lassan éjfél felé járt. A roskadásig telerakott asztalok javarészt már üresen álltak, s jócskán fogyott az italkészletekből is. Yaakov és a barátai, a tegnapi, elhúzódó legénybúcsú és az alvás nélkül folytatott mai, mozgalmas nap után kókadtan üldögéltek a göcsörtös paliszander ágai alatt. Edna és Louisa remekül egymásra találtak, gurgulázó nevetésüktől visszhangzott még a szomszéd kertje is. A tábornok tekintete néha összeakadt Edna csábítóan kék szemével, és ilyenkor egymásra mosolyogtak, Heinz Stuhblad-Wissingen őrgróf pedig békésen szunyókált a terasz fedett részén megbúvó kényelmes fotelben. Zarah szinte egész este fáradhatatlanul igyekezett Mary Benson-Collins burkát lefejteni, és minél többet megtudni a bő harminc évvel ezelőtti eseményekről. Meera és Esther Blitzman gyorsan barátságot kötöttek, míg Jerom és Lewinson tábornok William Benson-Collins körül legyeskedtek, aki szemlátomást nem bírta az italt. A fűszeres, mediterrán borok különös kegyetlenséggel és gyorsasággal csapták nyakon a valóságérzékelését. Azt állította, hogy Joel nem ismeretlen számára, sőt egyszer találkoztak is, persze cimborák nem lettek. De hogy hol, arra már nem emlékezett.

Dina megkocogtatta a poharát.

– Egy kis figyelmet kérek!

A társaság elcsendesedett, a teraszról is hamarjában visszatértek a kint ácsorgók, hogy meghallgassák a beszédet.

– Elmondhatatlanul boldog vagyok, hogy mind együtt vagyunk, legjobb barátok, rokonok. Felemelő és kivételes érzés, hogy ma és holnap a szerelmet ünnepeljük. Carla, a lányunk, házasságot köt Yaakovval, ezzel a nagyszerű és rendkívül szeretetre méltó férfiúval. Louisa! Azt mondtad ma délután, hogy ők egymásnak teremtettek. Igazad van, első perctől fogva, ahogy Yaakovot megláttam, én is így gondolom. És mi sem bizonyítja ezt jobban, hogy bár voltak kitérők az útjuk során, mégis mindig egymás karjába vágytak. Semmit sem kívánok és semmit sem remélek jobban, mint hogy legalább annyira boldog életük legyen, mint nekem és Joelnek volt, az összes megpróbáltatásunk dacára. És hogy miért gondolom én azt, hogy boldog életünk volt és van? Mert még mindig egymás kezét fogva hajthatjuk álomra a fejünket. Talán tudjátok, a mi esélyeink egy boldog életre nem voltak a legfényesebbnek nevezhetők annak idején. És mégis nagy szerelem és ennyi csodálatos év lett belőle. Carla és Yaakov óriási előnnyel indulnak, őket az első pillanattól a vonzalmuk köti össze. Sok minden megváltozott az elmúlt fél év alatt, szinte követni sem tudtuk az eseményeket, nemhogy uralkodni fölöttük, annyi minden történt. Rossz is és jó is egyaránt, de megingathatatlan bizakodással tekintünk a holnap felé. Carla boldogságát látni nagyon hiányzott ma este. De ő most izgatottan készül az otthonukban – pontosabban, remélem, már alszik, hogy még sokkal szebb legyen –, mert babonából nem akarta, hogy a leendő férje az esküvőt megelőző napon lássa. Yaakov, ugye tudod, hogy ma éjszakára a vendégünk leszel?

– A jövendőbeli feleségem már felvilágosított erről – felelte nevetve.

– Milyen óvatosan fogalmazol – szólt közbe Joel Lewinson. – Ezt hamarosan úgy fogod mondani, fiam, hogy az asszony megmondta, mit kell tenned.

A társaság felnevetett. Yaakov közölte, hogy ha ez lesz minden, ami kettejük között az évek múltával megváltozik, akkor örömmel aláírja, mégpedig azonnal, úgyhogy elő azzal a szerződéssel!

– Emlékszem, amikor minket néhány nappal az esküvő előtt egymásnak bemutattak – folytatta Dina –, ugyanilyen meleg, nyár eleji nap volt. A szülők már eldöntötték, hogy mi egymáséi leszünk.

Dina gyengéden Joelre nézett, majd folytatta.

– Előtte nem ismertelek. Ültünk a szalonban, hallgattam ezt a zongorát, ami azóta is itt áll, hogy a nővérem nekünk ajándékozta. Emlékszel, Emily milyen meghatóan játszott? Chopint szerette legjobban. Te pedig szép, megnyerő férfi voltál, Joel. És tudnod kell, akkor, azon az estén szerettem beléd. Nem akartam ellenállni, mert úgysem tudtam volna. Sokáig nem mertem ezt neked elárulni. Talán csak azután engedtem föl, hogy megéreztem, a te szíved is lángra gyúlt irántam. Ó, de hiszen nem is magunkról szerettem volna beszélni, csak felkavarodtak az emlékeim a boldogságtól.

Joel felállt és Dina mellé lépett. Arcát két erős tenyerébe fogta, és gyengéden megcsókolta. Felvett az asztalról egy poharat.

– A feleségem, a lányom és a fiam egészségére! Holnap nagy mulatságot csapunk! Fenékig!

– Azt gondolom, a zongoraszóról ma este sem kellene lemondanunk – lépett közbe váratlanul Andy.

Mindenki felé fordult.

– Anya, ugye megteszed, hogy játszol nekünk valamit? Úgy, mint régen. Amikor ott ültem melletted a kisszéken, és hallgattalak, amint a koncertre gyakoroltál.

– Nahát! Csak nem egy zongoraművész van a köreinkben? Az élet csupa meglepetés! – kiáltott fel Edna.

Mary Benson-Collins szótlanul üldögélt, az arcára kedves mosolyt próbált erőltetni. Látszott, hogy szabódni fog.

– Anya, kérlek! Annyira szeretném! A te kedvenced is Chopin!

– Halljuk, halljuk! – mondták többen is, biztatva Maryt.

– Nem is tudom... – motyogta tanácstalanul. – Sok éve, hogy nem ültem már zongoránál.

– Abbahagyta a koncertezést? – érdeklődött Louisa.

– Az igazat megvallva jóformán el sem kezdtem. Később is csak alkalmi felkéréseknek tettem eleget, amikor Andy kislány volt. Azután pedig jobb híján tanítani kezdtem.

– De hát miért? A gyerek akadályozta benne? – kérdezte együttérzően Meera.

– Ó, nem, dehogy. A férjem.

– Hogyan? – szaladt ki Dina száján a gondolata.

– Pontosabban nem a férjem, ő továbbra is mellettem állt, és szerette volna, ha folytatom, hanem az, amivel foglalkozott. Azaz, még pontosabban, a karrierje. William kitűnő ügyvéd volt, már fiatalon is. Én éppen elvégeztem a konzervatóriumot, amikor összeházasodtunk. Ő pedig rengeteget dolgozott. Hamar felfigyeltek rá a minisztériumban. Külföldre kerültünk, és én egy egyszerű, ámde igen nehéz választás előtt találtam magam: vagy a hírnév, vagy a lányunk és a családom. És természetesen az utóbbit választottam.

Zarah és Dina egymásra néztek.

– Különös. Mintha csak a saját történetemet hallanám – súgta Dina Esther Blitzman fülébe.

Louisa mindvégig Joel Lewinson arcát fürkészte. A tábornok résnyire szűkített szemmel gondolkodott el valamin.

– Anya, kérlek! Tedd meg! – esdekelt tovább Andy.

Mary Benson-Collins felállt, és gyengéden megölelte a lányát.

– Hát persze, hogy megteszem. Ha ennyire szeretnéd – mondta.

Andy szemében büszkeség csillogott, amint a pillantásával végigkísérte, ahogy az anyja helyet foglal a zongoránál. Mary arca teljesen megváltozott. Finom vonásai, ha lehet, még angyalibbá szelídültek. Kecses, hosszú ujjaival kigombolta a kabátkáját, megigazította a frizuráját, és ujjbegyeit óvatos mozdulattal a klaviatúrára helyezte. Várt. A házban a légy zümmögését is lehetett volna hallani a beálló csendben.

Néhány másodperc elteltével felcsendült az első futam. Mary Benson-Collins ujjai szemkápráztató sebességgel száguldoztak a billentyűkön. Behunyta a szemét, és könnyed lebegéssel, az emlékeit felidézve játszotta a dallamot.

– Fantasie Impromptu Opus 66 – súgta Andy Dina fülébe. – Rengetegszer hallottam otthon.

– Chopin zenéje egyszerre kavar fel és nyugtat meg. Anyád csodálatosan játszik, valóban.

Zarah lábujjhegyen Andy mellé osont, és kezét a kezébe vette. A zongorából áradó hangok, mint a láthatatlanul kibomló szálak, úgy fonták lágyan körbe a hallgatóságot. Átszellemültségükben még levegőt is alig vettek.

Mary Benson-Collins leütötte az utolsó hangot, elemelte lábát a pedáltól, és továbbra is ülve maradt. Kinyitotta a szemét, és hosszan nézte egykor bámulatosan szép ívű, hibátlan, mostanra visszavonhatatlanul öregedő kezét. – Mikor történt mindez? – gondolta. – Szép lassan, vagy egyik pillanatról a másikra? Én és a kezem. Istenem, hányszor kapaszkodott kétségbeesetten abba, amit már rég elvesztettem, hányszor reszketett a félelemtől, remegett a szerelemtől, hányszor érintetett és hányszor melegítette föl kihűlő véremet, ha szerető tenyérbe zárták. Mennyi jót tett és mennyit ártott. Ártatlanul, miattam. Mennyit adott és és mennyi mindent vett el. Vétlenül, általam. Mikor történt, hogy minden annyira más lett? Csupán egy dolog nem változott meg az idők alatt. Chopin és a szerelem.

Révedezéséből a felzúgó taps zökkentette ki. Felemelkedett és zavartan elmosolyodott.

HALLÓ! LOUISA? – szólt a telefonba a tábornok.

– Szervusz, Joel. Már vártam, hogy hívj.

– Miért?

– Na de Joel!

– Jó, rendben van. Csak megkérdeztem.

– Az esküvő előtti partin nálatok, azután a mulatságon is végig figyeltelek.

– Mi okod volt erre?

– Mert észrevettem, hogy a találkozásotok első pillanatában történt valami.

– Igen? Nem is láttam, hogy ott vagy.

– A teraszon álltam. És néztelek benneteket – közölte Louisa.

– Hm.

– Akkor persze még nem tudtam, hogy mi járhat a fejedben. De láttam, hogy valami szöget ütött benne. Gondoltam, jobb, ha résen vagyok! És, mint látjuk, helyesen gondoltam. Bár a későbbi viselkedésed is azt igazolta, hogy szagot fogtál. Te vén kopó! Ismerem minden mozdulatod!

– Ezt dicséretnek veszem. Szóval lenne egy kérésem...

– ...hogy derítsem ki, ki lehet valójában – vágott a szavába Louisa.

– Igen. Honnan tudtad?

– Joel!

– Jó, rendben van. Csak kérdeztem.

– Bár az asszony is igencsak figyelemreméltó személyiség. Nem igaz?

– Te olvasol a gondolataimban?

– Csodálkozol?

– Jó, rendben van. Nem is kérdezek többet. Csak még egyet. Meg tudod tenni?

– Azt hiszem, igen. Nem megy majd hamar, és nem lesz könnyű. De előttem nincs lehetetlen.

– Azt pontosan tudom.

– Honnan?

– Louisa!

– Jó, rendben van. Csak kérdeztem.

ANDY ÚGY DÖNTÖTT, hogy néhány nappal tovább marad Tel-Avivban. A szüleit korán reggel kivitte a géphez, s a repülőtérről egyenesen Carláékhoz igyekezett.

Akadálytalanul suhant, a város még aludt, néptelen volt minden. A gyorsforgalmi út két oldalát szegélyező magnóliafák és a leanderbokrok teljes pompájukban virágoztak. A levegőt édes, párás virágsziromillat ülte meg, és milliónyi apró bogár cikázott a felkelő nap vörösen izzó fényében. Imádott vezetni, és imádta a sebességet. Feszítő érzés áradt szét benne. Meglepte a saját boldogsága.

Az anyjára gondolt. Nem bánta meg, hogy végül Carlára hallgatott. Azt mondta, az érzelmek láthatatlanok, ezért legtöbbször tévedünk, amikor külső dolgok alapján ítélkezünk.

Megkönnyebbült a lelke, hiszen az együttlétük alatt kisimultak a csalódottság sötét ráncai. Az anyja azzal búcsúzott tőle, hogy örül, amiért végül így alakultak a dolgok, bár bevallotta, hogy önszántából soha nem lett volna ereje leleplezni a titkát.

– Talán gyenge vagyok – mondta –, de féltettem mindnyájunkat. Noha azzal is tisztában voltam mindvégig, hogy az igazság csak egyszer fáj, a hazugság pedig, ha lelepleződik, újra és újra kínt okoz. De mégsem volt erőm megtenni.

Andy testét egyszeriben melegség járta át. Megbocsátott az anyjának. Ekkor értette meg, hogy egy hűvös mosoly mögött bújhat meg a legégetőbb titok, hogy az áthatolhatatlan tekintetű szemek sírtak bizonyosan az életben a legtöbbet, és hogy a legjobban rejtegetett szívbe már belemart a legkínzóbb fájdalom. Megértette, hogy a távolságtartás nem szeretetlenség vagy bizalmatlanság, hanem csak egyszerű önvédelem. Amibe azok menekülnek, akik egykor igazán mertek szeretni.

Bizakodva tekintett az új élete felé. Újra képes volt hinni, és újra megérintette a szerelem.

– Nahát! Ez lenyűgöző lett! – jelentette ki Andy a nappali közepén állva. Egyszerűen képtelen volt betelni a látvánnyal, csak forgolódott körbe-körbe.

A lakásból csaknem az összes közfalat kibontották. A középső, hosszú helyiséget a két végében a mennyezettől a padlóig érő ablakok fogták közre, előttük egy-egy zöldellő terasszal. A beáramló, vakító fényt antracitszürke selyemtapéta tompította a falakon. A kazettásra kialakított födémet ugyanilyen színűre festették. Kényelmes, hívogatóan lágy, bézs buklé ülőgarnitúra terebélyesedett középen, egy kovácsoltvas díszekkel ellátott, óriási üvegasztal társaságában, a süppedős, karamellszínű perzsaszőnyeg közepén. A kétszárnyú ajtóval szemben óriási, kőből faragott kandalló állt.

– Gyere! Mutatok valamit! – fogta kézen Carla a testvérét, és a hálószoba felé vezette.

Az édeskés, mézszínű szobabelsőt étcsokoládészínű bútorok tették hűvösebbé. Egyszerű vonalú szekrények és fiókos komódok fogták közre a nagy méretű ágyat, mely összesen egyetlen, lábakra emelt lapból állt. A szemközti falat a vörösek és a zöldek ezernyi árnyalatában játszó, tekintélyes méretű festmény díszítette.

– De hiszen ez... – akadt el Andy szava hirtelen.

– Igen. A Bábel.

– És ez hogy kerül ide? – kérdezte Andy, és még mindig nem tudott felocsúdni a csodálkozástól.

– Yaakov megvette nekem. Amióta csak megpillantottam a katalógusod címlapján ezt a képet, vágytam rá. Megpróbáltam lemondani róla, de egyszerűen képtelen voltam.

– De hát miért nem szóltál?

– Mert nekem ajándékoztad volna. És persze bármikor örömmel fogadok bármit tőled, nem célzás akar ez lenni, félre ne értsd, gondolom, láttad, mennyi üresen ásítozó felület van még itt – nevette el magát Carla. – Úgyhogy egyáltalán nem kell magad visszatartani!

– Értettem – nevetett vele együtt Andy is.

– Félretéve a tréfát. Dolgoztál vele, nem is keveset, ráadásul ebből élsz.

– Pontosabban...

– Mindegy! – vágott a szavába Carla. – Nem kell részletezni, tisztában vagyunk mindketten a helyzettel.

– Ez igaz.

– Na látod. Meg esküvőnk volt, úgyhogy kifejezhette a férjem az örömét – kacsintott. – És bevallom, boldogabb voltam ezzel, mint bármi mással.

– Köszönöm, hogy így örülsz neki. Tudnod kell, hogy a kedvenc képem, és boldog vagyok, hogy ezt választottad. Méltó helyre került! És gratulálok a lakáshoz. Elaléltam tőle! Legszívesebben megfognám a négy sarkát, és azonnal magammal vinném New Yorkba.

– Komolyan mondod? Ó, ha tudnád, mennyire fog örülni az elismerő szavaidnak Yaakov! Éjjel-nappal dolgozott, mint egy segédmunkás, a keze olyan lett, mint egy reszelő. Mondogatta, kíváncsian várja, vajon a művész mit fog hozzá szólni. Egy barátja tervezte a belsőket, nászajándékba, szigorúan titkos volt minden, én semmit sem tudhattam az egészről, csak annyit kért, hogy adjak neki szabad kezet, hogy megteremtse az otthonunkat, és ha kész, a részleteket majd átadja. Persze a lakást együtt választottuk ki, mondhatom, rémesen festett. Yaakov összes pénze, amit a leszerelése után kapott, meg a megtakarításai is mind rámentek az átépítésre, sőt még kölcsönt is fel kellett vennie, de tőlem egyetlen vasat nem volt hajlandó elfogadni. Az, hogy apáméktól kérjen, akár átmenetileg is, hiába próbálkoztam, szóba sem kerülhetett. Képzelheted, mennyire izgultam ezek miatt is, meg a végeredmény miatt is, nem mintha Yaakov kitartásában és az ízlésében nem bíznék, de azért mégiscsak az enyém is lesz ez a lakás.

– Yaakov jól tudja, mi tetszik neked. Ismer téged.

– Ne ijesztgess! Remélem, nem úgy heverek előtte, mint egy nyitott könyv! Mert az borzasztó lenne. Semmi rejtély, semmi megfoghatatlan, semmi titok! Csak a kiszámíthatóság! Ez elég unalmasan hangozna!

– Szerintem nem kell aggódnod. Ha csak az elmúlt fél évre gondolsz, megállapíthatod, hogy nem tocsogtunk az állóvízben.

– Hát nem! Valóban. A történelmünk gondoskodott róla.

– És csak várd ki a végét!

– Te, ha azzal a szándékkal jöttél, hogy percenként a frászt hozd rám valamilyen kijelentéseddel, akkor inkább igyunk vagy fagyizzunk, de ne szólalj meg!

– Pedig muszáj lesz. Napok óta gondolkodom valamin.

– Várj! Főzök egy jó erős kávét. Aztán letelepszünk az árnyékosabb teraszon.

– Hallgatlak – mondta Carla, és letette a gőzölgő kávéval, süteménnyel és tejszínnel megrakott tálcát.

– Emlékszel arra az estére, amikor nálatok voltunk, és megtudtuk, hogy Amerikában letartóztatták azt az embert?

– Igen. Hogy is hívták? Umberto?

– Nem. Roberto.

– Ja, igen, tényleg. Bianchi! A vezetéknevét a martiniről jegyeztem meg.

– Ez jó! Bár nagy piás volt az öreg, de szerintem bőven beérte bármi mással is!

– Na, de folytasd, amit elkezdtél!

– Igen. Amikor a portrékat festettem rólad, többször is előkerült egy bizonyos téma.

– Á, értem! Ide akarsz kilukadni. Tudod, hogy ez a vesszőparipám!

– És a beszélgetésünk óta az enyém is az lett. Carla, ugye, ha valakit letartóztatnak Amerikában, vesznek tőle DNS-mintát is?

– Igen. Úgy tudom.

– Akkor tőle is vettek.

– Minden bizonnyal.

– Meg kell szerezni. Valakit fel kell bérelni.

– Andy! Mi van? Jössz hozzánk dolgozni?

– Nem tervezem, Carla. Őszintén nem!

– Ez megnyugtató.

– Miért? Talán nem lennék elég jó?

– De.

– Akkor? Mi a megnyugtató?

– Hogy nem kell féltenem az állásom.

– Tőlem amúgy sem kellene – mosolygott Andy. – Szóval arra gondoltam, ha ez sikerülne, megtakaríthatnánk magunknak az erőlködést nagyanyánk szóra bírását illetően.

– Igazad van! Minden bizonnyal beletörne a bicskánk a próbálkozásba.

– Egyetértek.

– Aztán ha megvan az eredmény...

– ...ráérünk vele akkor közölni a tényeket – szúrta közbe Andy. – Legalább ő is megtudhatja az igazat!

– Hacsak nem tudja enélkül is.

– Lehet. De nekünk nem fogja megmondani.

– Pedig én nagyon szeretném megtudni!

– Most már én is. Úgyhogy legjobb lesz, ha megkerüljük.

– Igen. Lépnünk kell! De ha megtudja, hogy a háta mögött intézkedtünk, számíthatsz rá, hogy mind rosszul járunk.

– Mindenben van kockázat! Bár, ha jobban belegondolok, tulajdonképpen mindegy, ki az apánk. Nem?

– Tulajdonképpen igen. És ha nem tudjuk meg a körülményeket, helyesebben azt a bizonyos napot és éjszakát, akkor abba nyugszunk bele, ami lehet, hogy úgy is van, hogy az apánk Marcus von Lebensberg báró. Bá-ró! – ismételte tagoltan Carla. – Elég hízelgő, nem?

– Ez most olyan volt, mintha Edna néni mondta volna – nevette el magát Andy.

– Végül is, egy család vagyunk!

– Nézd, te anyánkra hasonlítasz, ez egyértelmű. Kettőtök fényképét akár össze is lehetne téveszteni. Én meg nem tudom, kire.

– Lehet, hogy a nagyapánkra. Láttad a képeket, nem? Ő volt kreol bőrű és sötétbarna hajú. Amúgy meg tudom érteni a nagyit, hogy annyira odavolt érte. Én is odalennék.

– Őszintén? Én is! Csakhogy egyiküknek sem volt heterokrómiája. Az valaki másnak volt.

– Ez viszont igaz. Ebből a szemszögből nézve az én helyzetem is meglehetősen bizonytalanná válik. És akkor ráadásul oda az arisztokrataság is!

– Javíthatatlan vagy, Edna-Carla!

– Hát akkor, szerintem nem maradt más hátra...

– Mint?

– Mint hogy most felhívom az apámat. Hozom is a telefonomat!

New York, Amerikai Egyesült Államok

JEROM BLITZMAN ÍRÓASZTALÁN megszólalt a telefon. Csodálkozva meredt rá. Jó ideje nem hívták a védett vonalon.

– Blitzman százados – szólt bele.

– Jerom! Szevasz, öregem! Szerencsésen megérkeztetek, ezek szerint. Nagyon örültünk, hogy el tudtatok jönni! Reméljük, jól éreztétek magatokat!

– Szervusz, Joel! Igen, megjöttünk, és mi köszönjük a meghívást, minden remek volt. De ha jól sejtem, nem azért hívsz ezen a számon, hogy efelől érdeklődj.

– Nos, az igazat megvallva, valóban nem ezért. Bár ezt is jó volt megtudni.

– Nem is tudom, miért érzem úgy, hogy valamiben megint sántikálsz. És egyidejűleg azt is valószínűsítem, hogy mindezt az én kontómra – nevette el magát.

– Kérnék egy szívességet.

– Egyszer már kezdődött így egy ügyünk. Mindketten tudjuk, hogy hogy végződött.

– Privát dologról lenne szó.

– Mindjárt gondoltam.

– Pontosabban a lányomról.

– Na, ki vele, öregem! Megteszem, amit tudok.

– Egy DNS-fájl kéne.

– Kié?

– Azé a fickóé, akit letartóztattak.

– Az öreg kábszeresé? Azé az olaszé? Nem is tudom már, hogy hívják.

– Igen. Az övé. Roberto Bianchi a neve.

– Az lehetetlen.

– Tisztában vagyok vele, hogy nem lesz egyszerű.

– Egyszerű? Figyelj, öregem, azt se tudom, hogy a DEA-nál vagy a FBI-nál kerestessem. De sebaj, majd odatelefonálok és a recepción érdeklődöm, hogy náluk van-e. Így jó lesz?

– Ne viccelj, tudom, hogy bonyolult ügy.

– A bonyolult erre elég enyhe kifejezés. Ráadásul itt alig működnek a kapcsolataim. Száműzetésben vagyok. És nagyon nem szeretnélek emlékeztetni, hogy mi miatt.

– Nem is kell. De nagyon fontos volna. Elmondanám, hogy miért, ha lehetne.

– Oké, nem rám tartozik, hogy miért.

– Megpróbálod?

– Meg. De nem ígérek semmit.

– Köszönöm.

– Viszont lenne egy kérdésem.

– Mondd csak!

– Ha mégis megszereztetném, és aztán kitörne a botrány, hogy készüljek? Ezután hova fognak küldeni, hogy ne legyek szem előtt? A Holdra?

– Nyugi, öregem, oda már nem járnak az amerikaiak.

– Hát pont azért!

JEROM A WORTH ÉS A MULBERRY utca sarkán várakozott a kocsijában. A helyi lutheránus templom öreg szolgája a kulcsait zörgetve baktatott el mögötte, hogy a szemközti Colombus park játszóterét bezárja. Este tíz múlt.

Az autó mellett egy magas, afroamerikai férfi állt meg, fekete dzsekiben. Zsebre dugta a kezét, és tanácstalanul körbenézett. Jerom feloldotta az ajtózárat. A férfi közelebb lépett, néhány másodperc után kinyitotta az ajtót, és beült mellé.

– Elhozta? – kérdezte köszönés nélkül.

– Igen.

– Mutassa!

Jerom maga mellől egy közepes nagyságú kazettatáskát húzott elő, és a férfi felé nyújtotta.

– Nyissa ki! – mondta a sötét bőrű.

Jerom kipörgette a számzárat, és felnyitotta a táska tetejét.

– Ezt, meg ezt, meg ezt fordítsa meg! – adta ki az utasítást a dzsekis férfi néhány kötegre mutatva.

Jerom megtette, amit kért.

– Rendben. Bezárhatja – mondta, majd a zsebéből egy kis darab papírt húzott elő, és Jerom elé tartotta. – Ide megyünk – közölte.

Jerom tudta, miért nem beszél a férfi. Nyilvánvalóan tartott a bemikrofonozás lehetőségétől. Lenézett a géppel írott papírra. 280 W Houston St New York NY 10014 állt rajta. Azonnal felismerte. A US Department Of State címe volt.

Szótlanul indított és gázt adott. Végighajtottak a Bayard és a Broome utcán, majd a lámpánál balra fordultak a Charlton sugárútra. A környék már kihalt volt, az irodák régen bezártak. Távolabb egy kukásautó vesztegelt, a munkások baja igencsak meggyűlt a csúszkáló konténerekkel. A hirtelen felerősödő szélben az üzletek fölötti napellenzők magasra púposodtak, aztán pár pillanat múlva eleredt az eső.

A szürke, acéllemez-borítású épület előtt Jerom további utasításra várva lassítani kezdett.

– Menjen tovább – szólt rá a férfi.

Száz méter megtétele után a sötét bőrű újra megszólalt.

– A sarkon van egy parkoló. Ilyenkor már talál üres helyet. Oda álljon be. Nagyjából egy félóra kell.

Felrántotta a fejére a csuklyáját, és kipattant a kocsiból. Gyors léptekkel fordult be a sarkon.

– Jó estét, Mr. Sullivan! Valami gond van? Vagy itt felejtett valamit? – érdeklődött barátságosan a portás, amikor a fekete dzsekis férfi belépett a hallba.

– Jó estét! Csak valamit ellenőriznem kell – válaszolta rövid mosollyal, és a belépőkártyáját az olvasóhoz illesztette. A kapu kivágódott, intett az ügyeletes biztonságiaknak, és elindult a lifthez.

Az irodákból sötétség szűrődött át az üvegfalakon. Végigment a folyosón, és benyitott az szobájába. Becsukta maga mögött az ajtót, nekidőlt, és egy nagyot sóhajtott.

– Csak ne kellene annyira az az átkozott pénz! – gondolta.

Tétovázott egy darabig, aztán az asztalánál felgyújtotta az olvasólámpát. Bekapcsolta a számítógépét, és beütötte a megfelelő kódot. Várt.

Felugrott az ablak. Megadta az adatait, és engedélyt kért a szerverre való belépéshez. Hosszú másodpercek teltek el. Felkönyökölt az asztalra, és idegesen az állát dörzsölgette.

Újabb ablak nyílt, és újabb kódokat adott meg. Végül a személyi azonosítóját és a jelszavát is beütötte. A gép elsötétült. A monitor közepén piros pont jelent meg.

– Az anyja istenét! Ez a vészjelző – motyogta. – Mi van, nem él a kódom? Az lehetetlen!

A tizenöt másodperces számláló felvillant, és azonnal elindult visszafelé. Ennyi ideje maradt, hogy tegyen valamit a központ riasztása előtt. Lenyomta a cmd Q C gombokat, és sietve beírta újra az azonosítóját és a jelszavát. Várt.

A piros pont a számlálóval együtt eltűnt. Zöld keretes ablak jelent meg: A belépés engedélyezve.

– A kurva... majdnem elcsesztem. Valamit elírhattam. De a lényeg, hogy bent vagyok – gondolta.

Átnézte a DEA-fájlokat, majd elindította a dátumkeresőt. Négyezer-kétszázhetvenöt adatot dobott fel a gép.

– Ez így nem lesz jó – töprengett –, holnapra sem végzek az átnézésükkel.

Újabb belépési kérelmet töltött fel, majd a megküldött számsorral átjutott az FBI-mappákba. Kiválasztotta a névkereső modult, majd ismét meg kellett adnia a személyi azonosítóját.

– Bassza meg, ha ebből zűr lesz, ez alapján megkereshetnek. Jó, amikor ennek vége, ki kell találnom valamit – sziszegte maga elé. Behunyta a szemét, és próbált megnyugodni. Aztán megkereste az oldalon a megfelelő ikont, és elindította a névkereső programot.

Néhány perc múlva megjelentek Roberto Bianchi adatai.

– Ez lesz az!

Legörgette a lapot a személyes egészségügyi blokkhoz, és megnyitotta. Böngészni kezdte.

– Status, anamnézis, vérkép, tenyésztés, ujjlenyomat, DNS-fájl. Megvan! De hol vannak az opciók? – nézett egyre izgatottabban körbe. – Az nem lehet, hogy nincs!

Legörgetett az oldal aljára.

– Baszd meg, újabb engedély kell! Ezt nem hiszem el! Vajon az enyém elég? – morfondírozott. – Megtudom, ha kipróbálom. Ja. Meg hát! Aztán vagy letartóztatnak, vagy nem. Soha nem fogom tudni megmagyarázni, mi keresnivalóm volt itt!

Remegő kézzel beütötte az azonosítóját. A várakozás már-már szétfeszítette az idegrendszerét.

A fájl kinyílt. Roberto Bianchi színes DNS-hálója a szeme elé tárult. Felsóhajtott. A parancsikonok közül csak a letöltés villogott zölden. Az elküldés és a megosztás piros kereszttel áthúzva jelent meg.

– Remek! Most aztán mire töltsem le? – kérdezte hangosan maga elé. Önkéntelenül kutatni kezdett a zsebében, de tudta, hogy semmit sem talál majd. Zavarodottan tekintgetett hol ide, hol oda a szobában. Kirángatta a fiókjait, de még egy lemez sem volt bennük, amit használhatott volna. Végül a legfelső, személyes holmijait tartalmazót is kihúzta. Egy rózsaszínű kristályokkal kirakott pendrive lapult a papírhalmaz tetején.

– Sandy, bocsáss meg! – mormolta, és gondolkodás nélkül a gép hátuljába nyomta, majd elindította a letöltést.

Sorban bezárta az ablakokat, ahol lehetett, törölte az akciója nyomait. Remélte, hogy az FBI gépellenőrei nem kapnak riportot a titkos látogatásáról. Betette a pendrive-ot a zsebébe, meg a cigarettatárcáját, amit délután bent felejtett, leoltotta a villanyt, és behúzta maga mögött az ajtót.

– Már végzett is, uram? – kérdezte a portás.

– Igen. Megcsináltam, amit kellett – válaszolta Sullivan, majd a kártyáját ismét az olvasóhoz illesztette. A kapu kivágódott, és átment a szkenneren. A sziréna felvisított. A biztonságiak azonnal odaugrottak.

– Kérem, Mr Sullivan, ürítse ki a zsebeit!

A férfi szíve a torkában dobogott. Most jutott az eszébe, hogy üres zsebbel érkezett. Először elővette a cigarettatárcáját, és letette a pultra. Időt akart nyerni. Maga sem tudta, hogy ha nyer is, mit tehetne. Csak egyszerűen időt akart.

– Nyissa ki!

Felvette és kinyitotta.

– Van még valami a zsebében?

– Ja, igen – mondta. – Bocsánat – és elővette a rózsaszínű kövekkel kirakott pendrive-ot.

A biztonságiak rámeredtek.

– Ugye tudja, hogy meg kell néznünk, mi van rajta, Mr Sullivan?

– Igen – mondta, és tisztában volt vele, hogy most lebukott. Az izzadság folyni kezdett a hátán. – Nincs menekvés! Ezért sok év börtön jár – cikáztak a fejében a gondolatok.

A biztonsági tiszt felemelte a pendrive-ot. Nem állta meg, hogy megjegyzést tegyen.

– Csinos kis darab, nem mondom.

– A lányomé.

– És akkor hogy kerül most magához?

– Múlt héten volt a születésnapja. A zsúrja képei vannak rajta. Nyomtatnom kellett róla – rögtönzött szorult helyzetében Sullivan. – Feledékeny voltam, és az asztalomon hagytam. Este kérte, hogy ha visszajövök, vigyem haza.

– Sajnálom, de akkor is bele kell néznem.

– Megértem. De ez akkor is a magánszférám.

– Lehet. De a magánszférája a hivatalba került. A szabályokat pedig nem én alkotom. Természetesen, mielőtt megtenném, bele kell egyeznie.

– Tisztában vagyok vele.

– Tehát? Beleegyezik?

– És ha nem teszem? Bár szerintem úgysincs más választásom.

– De van. Megtagadhatja a hozzájárulást. Ebben az esetben elkobozzuk, letétbe kerül, ön pedig mindaddig a vendégszeretetünket élvezi, míg a parancsnok lefuttatja a szükséges eljárást, és megszerzi a vonatkozó engedélyeket a szövetségi törvényszéktől a magántitok államérdekből indokolt feloldásához. De az ilyesmi hamar megy. Egy nap alatt megvan.

– Á, butaság erről beszélnünk. Nézzen csak bele! Bulizó gyerekeket fog látni. És persze, hogy megengedem – mondta nevetést erőltetve Sullivan.

A biztonsági tiszt mereven az arcába nézett. Sullivan továbbra is vigyorgott és állta a tekintetét. A tiszt keze megállt a levegőben.

– Oké. Elhiszem önnek, Mr Sullivan – mondta, és a pendrive-ot felé nyújtotta. – Bár ez teljesen szabálytalan. Úgyhogy maradjon közöttünk!

– Köszönöm. Természetesen hallgatok. Akkor mehetek is. Igaz?

– Igen, mehet. Jó éjszakát, uram!

Jerom halk kopogást hallott az autó bal oldalán. Oldalra pillantott. A fekete dzsekis állt a kocsija mellett. Kinyitotta az ajtót, és a férfi beült mellé.

– Itt van, amit kért – mondta, és átnyújtotta a rózsaszín köves pendrive-ot.

– A betyárját! – szaladt ki Jerom Blitzman száján.

– Így sikerült.

– Ez pedig a táskája. Akarja, hogy visszavigyem?

– Nem, köszönöm. Kiszellőztetem a fejem.

– De hiszen szakad az eső!

– Nem baj. Akkor legalább át is mosom. A frizurámért nem lesz kár. Na, viszlát!

Jerom Blitzman állt egy darabig a parkolóban. Látta, ahogy a következő utcánál eltűnik a férfi. Beindította a motort, és utánakanyarodott. Néhány méterrel előtte megállt és kiszállt a kocsiból. A kezét a zsebében tartotta.

– Bocsásson meg! – szólt hozzá.

– Igen? Tehetek még valamit önért? – torpant meg a férfi.

– Ön nem – mondta Jerom, és elkezdte előhúzni a kezét a zsebéből.

A férfi megrettent a mozdulattól.

– Nem! Ne ijedjen meg! Csak a számom akartam odaadni.

– Miért?

– Ha mégis szüksége lenne rám.

– Remélem, nem lesz.

– Ezt én is! Őszintén. – mondta, majd visszaugrott a kocsijába, és nagy gázzal elhajtott a helyszínről.

Lewinson tábornok minden reggel izgatottan várta Jerom értesítését. Ahogy a szobájába lépett, még szinte a táskájával a kezében nyúlt sietve a számítógépe bekapcsológombjához, és egészen addig állt előtte, míg megjelentek az új levelei és az üzenetei. Dörmögött, hogy ma sincs semmi fontos.

Kiment a kávéautomatához, aztán az életet adó nedűt szürcsölve váltott néhány szót a titkárnőjével, majd visszatért az irodájába. Felvette a napi jelentést az asztaláról, és a sarokban várakozó öreg, kényelmes fotele felé indult. Ebben a pillanatban jelzett a gép. Odaugrott.

Önnek egy új üzenete érkezett – olvasta, majd villámgyorsan megnyitotta.

A fájlt feltöltöttük. Üdv. Jerom

Tel-Aviv, Izrael

– A HÖLGYEK MINTÁIT már reggel beírtuk – közölte a tábornokkal dr Levy, amint megjelent a társaság a bejáratban. – Örülök, hogy megismerhetem önöket – fordult barátságos mosollyal Carla és Andy felé a genetikus professzor. – Eliah Levy vagyok. Én fogom vezetni a vizsgálatot. Kérem, kövessenek!

Végighaladtak az üvegfalú, fényárban úszó, hosszú folyosón, a fényesre suvickolt, hófehér padlón még a tükörképüket is lehetett látni. Tőlük jobbra felirat nélküli, alumíniumbevonatú, számzáras kilincsekkel ellátott ajtók sorakoztak egymás után. A felfestett sávon a kanyarban egy önjáró szállítókocsi jelent meg.

– Kérem, álljon kicsit beljebb – szólt a tábornokra dr Levy.

A lezárt fémtetejű robot hangtalanul haladt el mellettük.

– A jövőben érzem magam – közölte meglepett mosollyal Carla.

– Mert ott is vagyunk – válaszolta büszkén dr Levy. – Húsz éve vezetem az intézményt. Kémcsövekkel, Petri-csészékkel és néhány lombikállvánnyal kezdtük, egy frissen kifestett szobában. Tagadhatatlan, sokat segített a számítástechnika fejlődése is. De mi is kellettünk ahhoz, hogy mára egyike legyünk a világ legnagyobb és legelismertebb genetikai laboratórium-komplexumainak.

– Gratulálok! – mondta elismerően Andy. – Engem mindig lenyűgöz a tudás! Nem beszélve arról, hogy egy ilyen helyen az ember egy kicsit a jövőbe is láthat. Nem igaz?

– Igen, a tudás nagyon fontos. De ha az ember olyan érzékeny, és a legmélyebb titkokat, félelmeket sem tisztelő szakterületet választ, mint ez, hamar rájön, hogy a tudáshoz nemcsak elmebeli képességek kellenek, hanem bátorság is.

– Amire nekünk most nagy szükségünk lesz – vetette közbe Carla.

Andy átkarolta a vállát.

– Semmi sem fog történni, ha kiderül, hogy nem a báró lányai vagyunk – súgta a fülébe.

– Ó, nem erre gondoltam, Andy.

– Anyára?

– Igen. Nem jó érzés, hogy nem lehet itt velünk, mi pedig kikutatjuk a múltját.

– Nekem nincs rossz érzésem, mert szerintem soha nem titkolta volna el előlünk az igazságot. Bevallom, én őszintén csodálom őt. Mennyi erő és mennyi bátorság kellett az életéhez! És felteszem, korántsem ismerhetünk mindent.

– Talán igazad van. Bár azt továbbra sem tudom, min változtathat majd mindez – zárta le a beszélgetésüket Carla.

Az elsötétített teremben különféle programok futottak a monitorokon. Az egyiken éppen a DNS-vizsgálatok alapját képező összehasonlító elemzés modelljét lehetett látni.

– Foglaljanak helyet! – mutatott az odakészített székekre dr Levy. – Elmagyarázom, hogy mi fog történni.

A tábornok érdeklődéstől sugárzó arccal meredt a gépekre. Carla megfogta a húga kezét. Andyé is jéghideg volt.

– Nos, az emberi DNS-ből vett bármely szakasz csak arra az egy adott emberre jellemző tulajdonságokkal bír. Olyan ez, akár az ujjlenyomat redőzete. Amíg azonban az ujjlenyomatokból a rokoni szálak nem deríthetők fel, addig a DNS-spirálból igen. Mégpedig olyannyira tökéletesen, hogy a tévedés kizárt. Ráadásul, amióta az összehasonlító elemzéseket programok végzik, a találati hatékonyság százszázalékos.

– Hála az égnek, eddig érthető – szögezte le komoly arccal Joel Lewinson.

– Továbbra is az lesz, úgy mondom el. Tehát fentiekből következik, hogy két ember DNS-profilja teljességgel lehetetlen, hogy megegyezzen, ez alól csak az egypetéjű ikrek képeznek kivételt, de a kapcsolódási, illetve az osztódás során bekövetkezett szakadási nyomok ott is tetten érhetők.

– Mi kétpetéjű ikrek vagyunk – szólt közbe Carla.

– Így van. Mint tudjuk, minden ember sejtjeiben két kromoszómakészlet van: az egyik apai, a másik anyai eredetű, ami garantálja, hogy az egyes kromoszómaszakaszokból kivett DNS-profil százszázalékos pontossággal utaljon a szülőkre. Pont ezért az apasági vizsgálattal elvileg például mind a két szülő azonosíthatóvá válik, bár az anya – az elcserélt csecsemőket leszámítva – általában amúgy sem kérdéses, és hát, mint tudjuk, jelen esetben nem is erről van szó.

– Az anya mindig biztos – fűzte hozzá somolyogva a tábornok.

– Legtöbb esetben, mint mondtam. Nos, akkor talán el is kezdhetjük a folyamatot. Nézzük az első vizsgálatot – mondta, és helyet foglalt a vezérlő mellett. – Sylvia, töltse fel Ms. Benson-Collins mintáját.

Mindenki szeme a monitorra meredt. Andy még a lélegzetét is visszafojtotta.

– Nos, első lépésben – folytatta dr. Levy – kiválasztunk a mintából húsz elemrészecskét a vizsgálni kívánt DNS-szakaszon, majd számokkal ellátva rögzítjük azokat. Sylvia, lásson hozzá, kérem! És hogy gyorsítsunk az eljáráson, addig a másik gépen ugyanígy előkészítjük Mrs. Lewinson-Litzman mintáját, hogy az összevetésre már ne kelljen olyan sokat várni. Isaac, kérem, megtenné?

– Természetesen, dr. Levy – felelte a szemüveges fiatalember, és azon nyomban a másik gép elé ült.

– No, én pedig addig behívom a nevezett úr, bizonyos R. Bianchi mintáját.

– Megtörtént a kiválasztás és a rögzítés, dr. Levy – közölte Sylvia.

– Helyes. Helyezze át az asztalomra!

– Megy!

– Köszönöm! – mondta a professzor, és várt néhány másodpercet. – Meg is van! Hát akkor, hölgyeim és uraim, egymásnak ereszthetem őket? – tette fel a professzor a kérdést nevetve, és hogy nyomatékot adjon a kérdésének, középső ujját az enter gomb fölé helyezte.

– Most még meggondolhatjuk magunkat – mondta Carla.

– Miért tennénk? – kérdezte Andy. – Vagy mégis?

– Ne butáskodjatok, lányok! Ezért vagyunk itt! Nem volt egyszerű idáig eljutnunk! – háborgott a tábornok.

– Nem is kérdeztük, honnan van a minta – kacsintott rá dr. Levy. – Nos, hölgyeim?

– Akkor igen – adta meg a felhatalmazást Andy.

– Igen – jelentette ki határozottan Carla.

Dr. Levy leütötte az indítást megadó gombot.

A gép különféle számsorokat dobott ki, majd azokat oszlopokba rendezte. Aztán folyamatosan újabb számsorok jelentek meg, amelyek miatt az előző oszlopokat átalakította. Mint valami felbolydult méhkas, úgy vibráltak az adatok a képernyőn.

Végül kiírta a kódokkal megjelölt minták azonosságát. Dr. Levy végigfutotta az ábrákat.

– Az ön mintája, Ms. Benson-Collins, mind a húsz markeren egyezik a megnevezett úr, bizonyos R. Bianchi betáplált mintájával.

– Ezek szerint ő az apám? – sóhajtott fel Andy.

– Igen, kisasszony, minden kétséget kizáróan.

– Köszönöm. Erre számítottam.

– Megnyugtat, hogy nem okozott az eredmény csalódást. Akkor mennénk is tovább. Isaac, átadod?

– Elment! – felelte a fiatalember.

A képernyő ismét felbolydult. A számsorokból képződött oszlopok jóval tovább mozgolódtak, s ezúttal dr. Levy még valamit be is írt, majd összeráncolt szemöldökkel újraindított egy folyamatot. A számítógép végül kiadta a grafikonokat. Az Andyé előbb főleg kék volt, ez pedig jobbára narancssárga. Dr. Levy végtelenbe nyúló ideig matatott a klaviatúrán, még egyszer ellenőrzött mindent, majd Carla felé fordult.

– Az ön mintája, asszonyom, nulla markeregyezést mutat a bizonyos R. Bianchi úr mintájával.

A teremben néma csend lett.

– Hogyan? – kérdezte elhaló hangon Carla.

– Előbb minden kétséget kizáróan igazoltuk, hogy az ikertestvére apja R. Bianchi úr. Most pedig azt sikerült igazolnunk, hogy az öné valaki más.

Andy és Carla továbbra is egymás kezét fogva, szótlanul és gépies léptekkel haladt a kocsijuk felé. A tábornok zsebében üzenetet jelzett a telefon. Azonnal elővette és rápillantott.

Hívj fel! Sürgős! Üdv. Jerom

– Várjatok meg a kocsiban! – mondta a tábornok, és Carla felé nyújtotta a kulcsát. – Mindjárt jövök!

Amikor magára maradt, beütötte Jerom Blitzman számát.

– TÖRTÉNT VALAMI? – kérdezte izgatott hangon a tábornok.

– Igen.

– Ezek szerint elkapták. Szegény flótás! És mi rendben vagyunk? Tehetünk valamit érte, Jerom?

– Nem. Vagyis nem róla van szó. Szerintem az rendben lesz.

– Akkor mi történt?

– Forrásaink szerint – kezdett a mondandójába Jerom – valószínűleg Brian Scott bukkant fel New Yorkban.

– Várható volt.

– Igen.

– És mi a bizonytalanság oka?

– Megváltozott a férfi külseje.

– Na és?!?

– Rendben van, csakhogy egyelőre mindössze a mi megfigyelőinkre tudunk támaszkodni.

– Miért?

– Mert az amerikaiaktól eddig még semmi nem jött át vele kapcsolatban.

– Á, értem! Akkor kérjetek megerősítést az FBI-tól vagy a CIA-től!

– Nem, mert nem tudjuk, hogy tudják-e, hogy Scott Amerikában van.

– Hát, akkor majd tőlünk most megtudják.

– Úgy vélem, még nem kéne, hogy megtudják.

– Azt hiszem, nem értelek.

– Mert szerintem te is úgy látnád, hogy jobb lenne ezt előbb csendben elintézni.

– Beszélj világosan, Jerom!

– Jelentették, hogy a férfi rendszeresen találkozik egy nővel.

– És?

– A jelentés szerint egy igen magas beosztású, jó hírnévnek örvendő muzeológus nővel tart fenn közeli kapcsolatot, vélhetőleg innen származik a pénze a bujkáláshoz, mert azóta nem keveredett semmibe, más jövedelemről meg nem beszélhetünk. Nehezen lehetett volna hitelt érdemlően azonosítani őket, mert nem mutatkoztak nyilvánosan együtt, a találkozóik zárt helyen történtek.

– Ez nem hangzik túl jól. Lehet, hogy...

– Persze azonnal összekapcsoltam én is a szálakat, de amíg nem tudtam biztosat, nem akartalak felzaklatni.

– Ezek szerint most már tudsz?

– Az egyik manhattani bérház lépcsőházában sikerült lefotózni őket.

– És?

– Inkább átküldöm a képet.

– Beszélj már, Jerom, az isten szerelmére!

– Átküldtem.

A tábornok telefonja jelezte a fájl megérkezését. Remegő kézzel nyitotta meg.

– Úristen! Jerom, ez nem lehet igaz!

– Pedig nagyon úgy fest, hogy igen.

– Köszönöm, barátom, hogy nekem szóltál. Igazad van, ezt valóban nekünk kell elintézni. Mégpedig egyszer és mindenkorra. A kurva életbe!

– Szólj, amint tennem kell valamit.

– Mindenképpen. Ja, és még valami! Légy résen, és azonnal tudasd, ha az amerikai titkosszolgálattól valamilyen információd lenne arra vonatkozóan, hogy tudomást szereztek Scott hollétéről. Mindenképpen nekünk kell hamarabb lépni!

– Természetesen. Azon leszek.

– Halló! Mozes?

– Igen, uram!

– Azonnali hatállyal elrendelem Andy Benson-Collins titkosszolgálati eszközökkel történő megfigyelését, további parancsomig.

– Hogyan, uram?

– Jól hallotta, és köszönöm, hogy nem kérdez az üggyel kapcsolatban semmit.

– Értettem, uram.

– Tim csak nekem jelenthet. Semmi, megértette, semmi nem szivároghat ki. Életek múlhatnak rajta. Államtitok!

– Átadom, uram.

– Köszönöm.

Andy és Carla a kocsi hátsó ülésén, az átéltek hatására továbbra is szótlanul kuporogva várták vissza Joel Lewinsont.

– Na, mi a helyzet? – kérdezte, amint kinyitotta az ajtót. – Nem a világ dőlt romba, remélem!

– Nem. Arról szó sincs – mondta Carla.

– Akkor? Mielőtt hazamennénk, eszünk egy fagyit?

– Persze! – felelte lelkesen Andy.

– A nagyival mikor beszélünk? – kérdezte Carla.

– Akarod, hogy tudjon róla?

– Andy, ez nem is kérdés! Csak azt kell kitalálnunk, hogyan időzítsünk.

– Az időzítés fontos – jelentette ki a tábornok, és a visszapillantó tükörből Andy arcát fürkészte.

ZARAH SZOKATLANUL FESZÜLT hangulatban ébredt. Nem talált magyarázatot a nyugtalanságára, hiszen legjobb tudomása szerint a megszokott kerékvágásban mentek a dolgok.

Az esküvő után néhány nappal megbeszélték, hogy ma együtt ebédelnek Louisával. A lányok tegnap esti telefonja viszont váratlanul érte. Bár számított rá, hogy Andy még a visszautazása előtt meglátogatja, és persze Carla miért is ne kísérhetné őt el, azonban a lelkében mégis megtapadt valamiféle nyugtalanító érzés.

Alighogy végzett a fürdőszobában a készülődéssel, s hozzálátott a reggelijük elkészítéséhez, mert feltételezte, hogy a lányok egyetlen kávéval a gyomrukban indulnak útnak, megszólalt a kaputelefon.

A csengő hangjára hirtelen mégis boldogság járta át, egészen kimelegedett tőle.

Zarah jól sejtette. Andy és Carla, mint a kamasz gyerekek, tömték magukba a sajtkrémes és a kaviáros szendvicseket, meg a csokoládés croissant-okat. Végezetül befaltak egy kisebb tálka epret is, naná, hogy mézzel a tetején. A kávéval aztán betámolyogtak a nappaliba, és levetették magukat a puha, fehér buklékanapé párnáira.

– Mikor indulsz? – kérdezte Zara Andyt.

– Holnap. Délelőtt.

– Vágysz már vissza?

– Igen. Bár nagyon szeretek veletek lenni. De a munkám is rendkívül izgalmas.

– Meg az ottani élet! – tette hozzá Carla incselkedve.

– Hát jó, ha már szóba hoztad, azt se olyan nehéz elviselni – nevetett.

– Örülök, hogy itt vagytok. A tegnapi telefon után, amikor azt mondtad, rendkívül fontos dologról van szó, azt hittem, van valami határozott oka annak, hogy most jöttök el, és hogy ketten.

– Az igazat megvallva, van – kezdte Andy a beszélgetést.

Zarah kérdően nézett rájuk.

– Nagyi, muszáj többet tudnunk arról a bizonyos éjszakáról. Meg kell értened, hogy kíváncsiak vagyunk.

– Nektek pedig meg kell értenetek, hogy már mindent elmondtam, amit tudok. És nem szeretnék tiszteletlen lenni édesanyátok emlékével.

– Az igazság sosem tiszteletlen, nagyi.

– És mi úgy véljük Carlával, hogy te sokkal többet tudsz annál, mint amit nekünk elmondtál.

– Akkor valószínűsítem, hogy ti jobban tudjátok, mi van a fejemben, mint én.

– Te vagy a nagymamánk. Ő pedig az édesanyánk volt. El kell fogadnod, hogy nem mindig tudunk helyesen viselkedni, hiszen kíváncsiak vagyunk, a vér szerinti családunkkal még csak most ismerkedhetünk. Persze, volt azelőtt is családunk. Akiket nagyon szeretünk, és akiknek hálásak vagyunk a jóságukért. De miért lenne az bűn, ha tudni szeretnénk az igazat? – kérdezte Andy.

– Nem volna gyávaság, ha homokba dugnánk a fejünket? – toldotta meg, hangsúlyt adva a szándékaiknak, Carla.

– Vagy önáltatás? – tette hozzá Andy. – Bár – folytatta –, ha jobban belegondolok, az önáltatás mögött is gyávaság van.

– És nem félnétek megtudni az igazat?

– Én nem – mondta határozottan Carla.

– Én sem – válaszolta Andy.

– Édes kicsikéim! – sóhajtott Zarah. – Hallgatlak benneteket, és miközben eltölt a büszkeség, hogy ennyi bölcsesség lakozik bennetek, rájövök, milyen keveset tapasztaltatok még.

– Hát, biztosan nem mentünk annyi mindenen keresztül, mint te.

– És annyi idősek sem vagytok. Ugyanakkor be kell látnom, sok mindent nagyon helyesen ítéltek meg.

– Sokat beszélgettünk arról, vajon mi történhetett – mondta Carla.

– Látom. Vagyis gondolom. De azt tudnotok kell, hogy a gyávaság önmagában még nem bűn. Nem szabad elítélni azt, aki gyáva. Nem mindig tehetünk róla, hogy nincs elég erőnk valamihez, vagy volt, de már egyszerűen elfogyott. Bár az is igaz, hogy az igazság sok esetben megerősíti az embert.

– Látod, pontosan ezért szeretnénk tudni, hogy mi az igazság.

– Azt gondolom, hogy ma már nincs valódi jelentősége. Ráadásul méltatlan volna kiteregetnem előttetek édesanyátok titkát.

– Akkor ezzel el is árultad az igazságot – jelentette ki Carla.

– És azt is, hogy mindenről végig tudtál.

– Le sem tagadhatnálak benneteket – szaladt mosolyra Zarah szája.

– Tehát? Akkor elmondod nekünk? – unszolta tovább kíméletlen módon Carla a nagyanyját.

Zarah felállt és az ablakhoz ment. Mindig nehezére esett beszélni róla. Végül vett egy mély levegőt, és belefogott a történetbe. Elmesélte a találkozását Jozefával, amikor váratlanul elutazott hozzá Bécsbe.

– Jozefa bevallotta nekem, hogy elgyengült. Hogy gyáva volt, és nem mondott nemet annak a férfinak. Bár, bevallása szerint, amikor találkoztak, már Marcust szerette, és hozzá akart menni. De a parázs még nem aludt ki teljesen. Feléledt a benne szunnyadó tűz, a férfi pedig ezt megérezte és kihasználta. Becsapta, hazudott neki, hogy megkaphassa, amire vágyik. Jozefa aztán másodszor is gyáván viselkedett, amikor Marcus előtt elhallgatta, ami történt. Már nem sokkal az esküvőjük előtt álltak. Érthető, hogy a leendő férje szerelmeskedni akart vele, alighogy hazatért. Tudom, hogy a lányom szerette őt. Talán azt remélte, hogy a titka soha nem derül ki, és Marcus rajongása elmossa mindazt, ami a még pislákoló lángokból megmaradt. Hamarosan kiderült azonban, hogy Jozefa gyermeket vár. Ettől érzelmileg teljesen összekavarodott. A férfi után ment, kereste a megadott címen. Hogy miért tette? Nem tudhatom. Talán azért, mert az anyai szíve megsúgott valamit. De már csak a hűlt helyét találta. Teljes lett a bizonytalansága. Én elítéltem őt a gyávasága miatt. Azt akartam, hogy valljon színt Marcusnak, mielőtt kimondja az igent, és döntsön a férfi, hogy így elveszi-e. Követeltem, hogy szedje össze az erejét, és legyen vele szemben tisztességes. Azt mondtam, megvetem azért, amit tett, és azért is, hogy nincs benne bátorság, hogy viselje a következményeket. Lehet, ostobaság volt. Nagy árat kellett fizetnem érte: harminc boldogtalan, reménytelen, vágyakozással teli évet. Ma már tudom, hogy a tisztességhez nem csak bátorság kell. Ahogy azt is tudom, hogy az ember nem gondolhat, főleg anyaként, csak saját magára. Még akkor sem, ha biztos az igazában.

Carla szeme megtelt könnyel. Andy a kezét a szája előtt tartotta.

– De nem álltam meg az egyszerű prédikációnál. A végső csapást azzal mértem a lányom lelkére, hogy azt tanácsoltam, vetesse el a gyereket, és felajánlottam, hogy megőrzöm a titkát.

– Ó, jaj – sóhajtott fel Carla.

– Én is kétségbe voltam esve! Nem tudtam, mit tegyek! Jozefa sorsa lebegett a szemem előtt, nem akartam, hogy balul süljenek el a dolgok, és tragédiába fulladjon az élete. Az abortuszt, ma már azt mondom, hála a teremtőnek, kerek perec megtagadta. Nem is tudom, anyaként hogy voltam képes erre kérni.

Zarah sírni kezdett. Kis idő elteltével összeszedte magát.

– De Jozefa okosabb volt nálam. Sőt, okosabb volt mindnyájunknál. Mert az életével világossá tette, hogy a hazugság soha nem válhat igazsággá, a tisztességtelen soha nem lehet helyes, és a gonosz nem alakulhat át jóvá, csak azért, mert a többség azt gondolja. Végül megtartottuk az esküvőt. Aztán megtudtuk, hogy ketten lesztek. S amikor megszülettetek, álltunk hosszan a bölcsőtöknél, és Jozefa halkan megszólalt.

– Látod, anya, nem lehetett jó döntést hozni, bármelyiküket is választottam volna – mondta.

– Te jó ég! Akkor anya ezek szerint tudta?

– Mit? – kapta fel a fejét és váltott hirtelen keményebb hangra a kérdés hallatán Zarah.

– Hát... – hallgatott el hirtelen Carla. Végighasított a tudatán, hogy most önkéntelenül is elárulta magát. Pedig idefelé jövet végül megegyeztek Andyvel, hogy egyelőre hallgatni fognak róla.

– Még egyszer kérdezem: mit tudott édesanyátok? Amit ezek szerint mostanra már ti is tudtok?

– Nos... – hebegte Andy, miközben Carla pillantását kereste –, hát, hogy...

– Nem is tudom, miért érzem úgy – vágott közbe Zarah –, hogy nektek is van valami a tarsolyotokban, lányok! És addig szeretném, ha nekifognátok az előadásnak, amíg azt nem kezdem érezni, hogy előbb engem akartatok vallomásra bírni, mert tartottatok tőle, hogy ha megtudom, amit most rejtegettek, a teljes történetet utána nem osztom meg veletek.

– Kérlek, ne haragudj, nem voltak ilyen szándékaink! Ellenkezőleg! Csak arra gondoltunk, hogy valahogyan előbb felvezetjük a dolgot.

– Hogy ne érjen váratlanul.

– Aztán ez lett belőle! Persze azt sejtettük, hogy előtted édesanya nem tudott titokban tartani semmit, ahogy téged megismerve mi is eldöntöttük Andyvel, hogy meg sem próbáljuk.

– Azt jól is teszitek! – közölte szigorúan Zarah. – És ezek után kíváncsian hallgatom a történeteteket!

A lányokból ömlött a szó. Carla és Andy egymás mondataiba vágva számoltak be a laborban történtekről.

– Különös – sóhajtott Zarah. – Mennyi jelentéktelennek tűnő apróság világosodott meg most hirtelen. Amiket rögtön láttam, de egyáltalán nem értettem, hogy az hogyan lehetséges.

– A kettőnk közötti különbségekre gondolsz?

– Arra is. Meg Jozefa viselkedésére is. Sőt, még Marcuséra is. Milyen jó lett volna ismerni a szívük titkát!

– Ösztönösen sok mindent megérzünk – mondta Carla.

– Valóban. És ezek után hajlanom kell arra feltevésre, hogy Jozefa, ha nem is tudta biztosan, mert honnan is tudhatta volna, de érezte legbelül az igazságot. Milyen fájdalmas veszteség, hogy a sírba vitte a titkát! És azt sem tudjuk meg soha, vajon Marcus von Lebensberg mit sejtett meg ebből. De felteszem, hogy nagyon sokat. Azaz mindent.

ZARAH MÁSNAP DÉLELŐTT a telefon hangjára ébredt. Ránézett az órára. Kilenc is elmúlt. Nem emlékezett, mikor került ágyba. Kimerült volt, és a halántéka is lüktetett.

– Halló – szólt bele erőtlenül a telefonba.

– Halló! Edna vagyok. Valami baj van?

– Szervusz! Nem, nincs.

– De hallom a hangodon!

– Most ébredtem. A hívásodra.

– Most?

– Igen.

– Bocsánat, hogy felébresztettelek. De várjunk csak? Hány óra is van nálatok?

– Kilenc.

– Igen. Éppen azt számolom. Mi történt? Beteg vagy?

– Nem.

– De valami csak van! Nem szoktál eddig aludni!

– Nincs semmi baj. Kimerült voltam.

– Igen? És mitől?

– Jaj, Edna, nem tudom! Mindegy!

– De nekem nem mindegy. Nem szoktál ilyen lenni.

– Nem szoktam.

– Akkor azonnal mondd meg, hogy mi van. Történt valami?

– Nem történt semmi.

– Zarah! Azonnal veszek egy jegyet, és odamegyek! Most elkezdtem aggódni!

– Felesleges.

– Egyáltalán nem felesleges. Vagy hívjam fel Joeléket? Vagy Carlát? És küldjem valamelyiküket oda?

– Kérlek, ne csinálj semmit.

– Akkor, légy szíves, mondd el, hogy mi az oka annak, hogy nem vagy jól. Engem nem tudsz átverni! Hallom a hangodon, hogy baj van!

– Csak az van, hogy öregkoromra egy kis csendre számítottam végre. Békére, szeretetre és megnyugvásra. Hiszen mellettem vannak az unokáim, amire egész életemben vágytam. És már csak egyszerűen örülni akartam a felkelő napnak, vagy az időnek, amit még együtt tölthetünk. Nem visszagondolni, nem előhozni a múlt fekete árnyékát. Nem kínozni magam többé azzal, amit elkövettem.

– Nem értelek pontosan. Bizonyára történt valami, ami ennyire felzaklatott.

– Történt.

– Akkor kérlek, hogy mondd el!

– Nem akarom újra elmondani.

– Pedig muszáj lesz. Különben nem segíthetek!

– Ezen nem tudsz segíteni.

– Legalább próbáljuk meg! Kérlek!

– Tegnap újra előkerült az összes borzalom.

– Jozefára gondolsz?

– Igen.

– Azaz?

– Itt jártak a lányok. Kiderítettek valamit, azt akarták elmondani nekem. És közben újra előjött minden. Hogy miattam halt meg a lányom.

– Ezt tényleg ki kellene verni végre a fejedből!

– Edna, szörnyen érzem magam megint. Senkinek nem kívánom ezt az érzést.

– És mit derítettek ki a lányok? Inkább arról beszélj!

Zarah elmesélte a genetikai laborban történteket. A végén hozzáfűzte, hogy nem érti, ez az egész mire volt jó. Min változtat mindez, hogy a mélyből a felszínre került a nagy nehézségek árán elsüllyesztett múlt?

Edna csendben volt egy darabig. Aztán szinte fejhangon visítva szólalt meg.

– Zarah! Azonnal abba kell hagynod ezt az önsajnálatot! Hát nem érted, mi történt?

– A fájdalmon kívül nem látok egyebet.

– Az lehet, hogy te csak ezt látod. A múltat, mert abban élsz, mert jólesik megmártózni a borzalmak tengerében. Én viszont a jövőt látom ebben!

– Hogyan?! Miféle jövőről beszélsz?

– Hát arról, hogy ha Carla apja nem Bianchi, akkor ki lehet?

– Remélem, nem volt harmadik, akiről nem tudnék.

– Butaságokat beszélsz. Carla apja ezek szerint Marcus von Lebensberg.

– És?

– És ez a tény alapjaiban változtat meg mindent!

– Remek! Talán ez a tény majd feltámasztja a lányomat is? – kérdezte cinikus elkeseredettséggel a hangjában Zarah.

Edna sóhajtott egyet. Érezhetően dühös lett a buta és elvakult önsajnálattól, de lecsillapította az indulatait.

– Azt természetesen nem fogja. De Carlát ez a tény gazdaggá teheti. Mesésen gazdaggá!

– Hogyan lenne az lehetséges?

– Gondolkodj, kérlek, egy kicsit!

– Azt hiszem, nem vagyok képes.

– Látom. Pontosabban hallom.

– Szóval?

– Ha be tudjuk bizonyítani, hogy Carla Lewinson apja Marcus von Lebensberg báró, mert az ugye nem lesz elégséges, hogy a körből Bianchit kizárták, az azt jelenti, hogy élő gyermeke van Marcus von Lebensbergnek. Azaz Carla Lewinson az örököse.

– És? Akkor mi van?

– Hogyhogy mi? Gondolkozz már!

– Te jó ég! – kiáltott fel Zarah némi szünet után. – Az alapítványra gondolsz, ugye?

– Bingó!

– Hihetetlen logikád van, Edna.

– Azt nem tudom. De azt igen, hogy próbálom használni a fejem, mielőtt végleg elsüllyednék a magam teremtette fájdalom mocsarában.

– Ne bánts, kérlek!

– Eszemben sincs. Ha nem vennéd észre, éppen megmentelek.

– Igen. Látom, és köszönöm. És szerinted hogyan tovább?

– Amennyiben hitelt érdemlően bebizonyítjuk, hogy Carla Marcus lánya, az alapítványon keresztül az övé lehet, pontosabban ez esetben lesz is a teljes von Lebensberg-vagyon, aminek a nagyságát sebtében meg sem lehet becsülni.

– Nos, azt hiszem, tényleg lesz a siránkozás helyett min gondolkodnom!

– Hát, jobb ezen, mint a bánaton, nem?

– Édes Edna, nem is mondtad, hogy miért hívtál. Bocsáss meg, én sem kérdeztem.

– Tulajdonképpen mindegy is. Csak azt akartam bejelenteni, hogy Heinz megkérte a kezem. Persze egyelőre nem adtam választ. Átgondolom. És hogy valami üzleti út miatt megint Tel-Avivba megyünk.

– Akkor látjuk egymást?

– Naná! Te pedig kezdj el csomagolni. Mert hozlak vissza magammal Bécsbe, és bevetésre indulsz. Nem lesz rövid, és nem lesz egyszerű.

– Hogyan?

– Hát mégis mit gondoltál, ki fogja a munkát elvégezni? A szomszéd?

– Igazad van. Ennyit még megtehetek az unokáimért.

– Meg. És addig is kevesebb időd marad nyalogatni a képzelt sebeidet.

HARMADIK RÉSZ

Bécs, Ausztria

A HOTEL SACHER KÖRNYÉKÉN egy tűt sem lehetett volna leejteni. A kávéház terasza megtelt az igazi, hamisítatlan osztrák csokoládétortát megízlelni kívánó külföldi vendégek seregével. A felszolgálólányok, kezükben tálcákkal, szélsebesen cikáztak a tenyérnyi asztalok között. Meleg, tavasz végi nap volt. A levegőben az operaház körül várakozó fiákerek fényesre csutakolt lovainak átható szaga terjengett.

Zarah a második kávéját kortyolgatta, miközben egyre gyakrabban nézett az órájára. Edna azt mondta, csak felszalad az ügyvédhez a papírokért. És még mindig nem tért vissza.

Dr. Hirschfeld irodája közvetlenül a szálloda mögött, a Maysedergasse 18-ban volt a másodikon. Arthur, amikor az apja nyugdíjba vonult, átvette tőle a hivatalát. Az idősebb dr. Hirschfeld képviselte annak idején Jozefa, majd később Zarah gyermekfelkutatási ügyét is a bíróságon. Windischgrätz herceg, Edna akkori lovagja, ajánlotta őt a család figyelmébe. A két életvidám, minden hájjal megkent férfi még fiatalon, a katonaságnál ismerkedett össze, s bár a kapcsolatuk baljós előjelekkel indult – mivel egy időben ugyanannak a lánynak csapták mindketten a szelet –, végül barátságot kötöttek, és egymás iránti hűségük egy életen át kitartott. Néhány napnyi különbséggel hagyták maguk mögött a mindkettejük által rajongva szeretett földi világot.

A sarkon végre feltűnt Edna alakja. Halvány türkizszínű lenvászon blúza lobogott utána sietségében. Kezében a papírokkal már messziről integetett.

– Megvan! – kiáltotta Zarah felé a terasz végéből.

– Egy jó hideg limonádét kérek – rendelt menet közben a lánytól –, meg bele egy gint.

– Hozom, asszonyom!

Edna, mint a vihar, vágtatott végig a széksorok között, majd levetette magát Zarah mellé.

– Kicsit elhúzódott – lihegte. – Nem ment minden simán. Arthur csatába keveredett a jegyzői hivatallal, mert elvileg csak közvetlen hozzátartozó kérvényezhette volna a holttest exhumálását. De a törvényt okosan forgatva arra hivatkoztak, hogy áttételesen téged is tekinthetünk annak, hiszen az elhalt felesége anyjáról van szó. Végül belementek, mert egy apasági kereset mindig meglehetősen sokat nyom a latban.

– A lényeg, hogy sikerült.

– Igen, eddig rendben volnánk.

– Hogyan tovább?

– Most bíróságra kerül az ügy. Meg is írtuk a beadványt, hogy gyorsított eljárással tárgyalják a kérelmet.

– Aztán?

– Ha a bíróság helyt ad a kérelemnek, kitűzik az exhumálás időpontját.

– Mit gondolsz, ez mennyi időt vehet igénybe?

– Fogalmam sincs. Arthur azt ígérte, hogy minden befolyását latba fogja vetni a cél érdekében, s ha minden jól megy, egy héten belül kezünkben lesz az ítélet. Aztán már csak a sírt feltáró szakértői hivatalra kell nyomást gyakorolnunk, hogy ők se aludjanak el a dolog fölött. Utána következnek a laboratóriumi vizsgálatok.

– Elég hosszadalmasnak tűnik mindez. Ráadásul ki vagyunk szolgáltatva a bürokráciának. Rossz érzés ez a tehetetlen várakozás!

– Minden jogi eljárás hosszadalmas és bonyolult. El akarják kerülni a tévedéseket.

– Érthető.

– Ezzel együtt persze előfordul, hogy mégsem tudják.

– Reméljük, nem a miénk lesz az az eset! – sóhajtott fel Zarah. – Tehát nincs más választásunk, mint hogy türelmesen várakozzunk? Meg kellene próbálni erőteljesebben rajta lenni az ügyön!

– Csak óvatosan lehet! Nem lenne célszerű túl nagy feltűnést kelteni. Ne feledkezzünk meg arról, hogy mi most nem mehetünk a napra.

– Ezt hogy érted?

– Hát úgy, hogy van némi vaj a fejünkön.

– Azaz?

– Nos, a mi vajacskánk az az, hogy Marcus von Lebensberg anyja még mindig az élők sorában van. Azt mondtuk, hogy rajtad kívül nincs más élő rokon, mert azt akartuk, hogy téged minősítsenek közvetlen hozzátartozónak. Ugyanis ha ez nem sikerült volna, vagy netán mégis kiderült volna, hogy a báróné él és virul, őt kellett volna az eljárás során elsőként megkérdeznie a bíróságnak, hogy hozzájárul-e a fia holttestének az exhumálásához.

– De ezt nyilvánvalóan soha nem tenné.

– Különösen, ha megtudná, hogy miért.

– Márpedig megtudná. Vagy nem?

– Meg. Hiszen az engedélykérést meg kell indokolnia a bíróságnak.

– Mindent értek. De az hogyan lehetséges, hogy nem találták meg az öregasszonyt?

– Szerencsénk volt. Keresték a legutolsó ismert címén. De a levelek rendre visszajöttek.

– De akkor hol van?

– Drágám, Arthur és én, míg te készülődtél és csomagoltál az otthonodban, azonnal elkezdtük felgombolyítani a szálakat. Majdnem egy hétig nyomoztunk és szaladgáltunk mindenfelé, hogy a nyomára bukkanjunk. A környezetéből annyit sikerült megtudni, hogy Németországba költözött, de hogy él-e, vagy sem, azt senki sem tudta megmondani. Ez adta az ötletet, hogy ha mi minden követ megmozgatva nem találtuk, vélhetőleg a mindig felületes hivatalok sem fogják.

– Ravasz! És mi hogyan találjuk meg? Gondolom, a későbbiekben csak szükség lesz rá. Vagy azt se tudjuk, hogy él-e egyáltalán?

– De, tudjuk.

– Honnan?

– A válaszom egy név: Heinz von Stuhblad-Wissingen.

– Ah!

– Bizony! Természetesen azonnal mozgósítottam Heinzet.

– De hát szegény ember járni is alig bír!

– Nem a lábára volt szükségünk! Hanem a kapcsolataira, meg a kezére, amivel telefonál. Az meg nem fáj neki.

– Mindent a cél érdekében! Igaz?

– Édesem, itt nem babra megy a játék! Nem néhány üres lábasról meg egy ütött-kopott előszobaszőnyegről van szó! Hanem jóval, jóval többről!

– Azt lehet már sejteni, hogy mi minden van a hagyatékban?

– Nem fognék bele a felsorolásba. Ugyanis nem tudom, mikorra érnék a végére. Becslések szerint, összértékben megközelíti a vagyon nagysága a félmilliárd eurót.

Zarah hirtelen nem kapott levegőt. Csak kimeredt szemmel tátogott, mint egy partra vetett hal.

– Na, pont így néztem ki én is, amikor megtudtam. Ezért mondom, hogy bármit meg kell tennünk ezért az örökségért.

A bíróság néhány nap alatt jogerősen helyt adott a kérelemnek. A kihantolást Arthur egyik ügyfele segítségével a következő héten elvégezték, a földi maradványokból megtörtént a mintavétel.

Lewinson tábornok az igazságügyi laboratóriumnak megküldette Carla ellenőrzött és hitelesített mintáját.

Egy hét idegőrlő várakozás következett. A vizsgálat menetét meggyorsítani előbb alig, később is csak óriási nehézségek árán sikerült. De végül megjött az eredmény.

A hivatalos jelentést dr. Hirschfeld irodájában vehették kézhez.

– És ez most mit jelent? – kérdezte izgatottan Edna.

– Hát azt, ami le van írva – válaszolta csalódott hangon az ügyvéd. – Hogy az összehasonlító elemzés szerint az apaság teljeskörűen ugyan nem zárható ki, azaz a vizsgálat kimenetele szempontjából ez biztató részeredménynek tekinthető, de a csontokból vett minták alapján százszázalékos biztonsággal nem jelenthető ki, hogy Carla Lewinson apja Marcus von Lebensberg báró lenne.

– És akkor ezzel ez kész? Vége? – erőlködött tovább Edna.

– Nem. Záradékolva közölték, hogy hajlandóak a vizsgálatokat folytatni, amennyiben élne még egyenes ági felmenője az elhaltnak.

– Mert azzal mit tudnának tenni?

– A tőle vett, és a csontokból rendelkezésre álló mintával egyidejűleg összehasonlítva a kérdéses gyermek mintáját hitelt érdemlően lehetne a kérdést eldönteni és a bizonyítást befejezni.

– Tehát nincs mese...

– ...nincs. Elő kell állni a farbával – vágott Edna szavába dr Hirschfeld. – Úgy látszik, ezt nem tudjuk megúszni.

– Pedig azt hittem, elkerülhetjük, hogy a báróné idő előtt azt gondolja, hogy ellene mesterkedünk.

– Miért? Nem azt tesszük? – kérdezte az ügyvéd.

– De. Csak nem szerettem volna, ha biztosat tud róla.

– Márpedig, ha folytatni akarjuk, mintát kell tőle szereznünk.

– Már hogyne akarnánk folytatni! – csattant fel Edna.

A szobára sűrű csend telepedett. Úgy tűnt, ha nem vállalják a bárónéval való találkozást, a dolog menthetetlenül kicsúszik a kezük közül.

– És azt tudjuk már, hogy hol találjuk a bárónét? – kérdezte halkan Zarah.

– Még nem, de ez csak idő kérdése. Heinz nyomon van. Miért? – tudakolta Edna.

– Mert én elmegyek hozzá – jelentette ki Zarah.

– Hogy?!? Te? És mit akarsz tenni?

– Még nem tudom. Ez sokban függ attól, hogy hol él, vagy éppen mit csinál. Előbb meg kell tudnom a részleteket róla, és majd attól teszem függővé a továbbiakat.

– Biztos vagy ebben?

– Egészen. Mint ahogyan abban is, hogy ezúttal nem fog örülni a találkozásnak. Félbehagytam valamit. Úgy érzem, elérkezett az ideje, hogy befejezzem.

Inning, Németország

KÉSŐ DÉLUTÁN VOLT MÁR, mire a békebeli kisvasút az állomás mesterien rendbe hozott, ódon fogadóépülete elé méltóságteljesen begördült. Zarah becsukta a könyvét, és a táskájából elővette gondosan összehajtogatott selyemkendőjét. Bekötötte a fejét. Leakasztotta a fogasról acélkék tavaszi kabátját, fürgén belebújt, azután még egyszer ellenőrizte a bőröndje zárját, és elszánt arccal kilépett a fülkéből.

– Segíthetek? – szólította meg egy jól öltözött, fiatal férfi.

– Ó, milyen kedves! Igen! Köszönöm.

A férfi leemelte a lépcső tetejéről a bőröndöt, aztán a kezét Zarah felé nyújtotta.

– Egyedül van? – kérdezte.

Zarah csodálkozva nézett rá.

– Csak azért – olvasott a tekintetéből a férfi –, mert ha nincs, aki segítsen, szívesen kiviszem a csomagját a peronra. Sajnálom, nem állt szándékomban tolakodni.

– Dehogy volt tolakodó! Inkább szokatlanul udvarias – válaszolta kedvesen Zarah. – Egyedül utazom. Egy kis magányra vágytam, tudja, sok minden történt mostanában. Fel akartam töltődni, és a barátnőm a festői Ammer-tavat ajánlotta. Azt mondta, ha valahol, itt igazán kipihenhetem magam.

– Valóban így van! Tökéletes hely elvonulni a világtól. Mi, akik itt élünk, néha kicsit persze unalmasnak tartjuk, de olyankor teszünk egy sétát a parton, és hamar belátjuk, hogy mégiscsak a földkerekség egyik legszebb helyén vagyunk. Tudja már, hogy hol száll meg?

– Igen! A Gasthof zur Postban foglaltam egy szép szobát.

– Remek választás! A Stavginskí családnál a legjobb helyen lesz.

– Övék a fogadó?

– Igen, az övék. A legrégibb ezen a vidéken. A múlt század elején a tavon nagy halászat folyt, itt fogták a legízletesebb vörösszárnyú keszeget. Vicces, nem? A neve szerint szárnya van a halnak! De errefelé így hívják! Állítólag szinte hemzsegett a víz, annyi volt belőlük. Ahogy ennek híre ment, hamarosan ellepték a tópartot a kereskedők, meg a fuvarozók, az öregek mesélik, hogy a bárkáktól jóformán a víztükröt sem lehetett látni. Egyszeriben felpezsdült a lassú falusi élet! Az ideutazó vállalkozók egymás sarkát taposták. Frau Stavginskí férjének a nagyapja ebben az időben nyitotta meg a Gasthof zur Postot. Azóta persze már többször alakítottak rajta, és bővült is valamennyit, no meg a posta is elköltözött egy jóval nagyobb, modern épületbe mellőle. Később a környék újra elcsendesedett, a hal is kevesebb lett, meg kisebb tavakat és néhány farmot is létrehoztak, ahol nevelik őket. Azt mondják, az Ammer vize különösen kedvez a keszegek fejlődésének.

– Nahát, úgy érzem magam, mintha saját idegenvezetőm lenne! – lelkesedett Zarah, miközben áthaladtak az előcsarnokon.

– Nem untattam?

– Dehogy! Efelől biztosíthatom.

– Kicsit elkanyarodtam a tárgytól, szóval azt akartam mondani, hogy a főtérre megyek én is. Ha nem bánja, örömmel elviszem!

– Csak akkor fogadhatom el a kedves felajánlást, ha nem okozok ezzel külön gondot! – válaszolta Zarah.

– Egyáltalán nem. Egyébként meglehetősen kevés taxi van Inningben. Jó időbe telne, mire elkapna egyet!

A fogadó terméskövekből épített bejáratától csaknem az egész főteret be lehetett látni. Az út túloldalán bádogkupolás, fehér templom magasodott a felhőtlenül kék égbe, a szélesen elnyúló, vörös cseréppel befedett oldalhajók magabiztosan támasztották meg két oldalról a karcsú harangtornyot. Az eklézsia parkja végében, egy rönkökből kirakott, keskeny gyalogúttal egybefűzve terpeszkedett a régi városháza hatalmas, tölgyfa kapus épülete. Az emeletek közötti falakat középkori, lovagi tornákat ábrázoló, színes falfreskók díszítették. A hangulatos, hétvégenként zsibongó piacteret ládákba ültetett, rózsaszínű azáleabokrok foglalták meseszerű keretbe.

– Örülök, hogy megérkezett. Ilse Stavginskí vagyok – üdvözölte Zarah-t az előtérben a fogadósnő. – Isten hozta nálunk!

– Én sem bánom, hogy végre itt vagyok! Zarah Winter-Totti. Nagyon örvendek!

– Már mindent előkészítettünk! Jöjjön utánam!

A szoba egyszerű berendezésű volt, és kényelmes. Ragyogó tisztaság látszott mindenütt, a világoskék, fehér mintázatú majolikával díszített fürdőt friss fréziaillat árasztotta el. A szürkészöldre mázolt ablakokkal szemben kapott helyet a széles, lábvéggel ellátott ágy, középen egy kisebb asztal állt, rajta ropogósra vasalt asztalneművel, körülötte négy székkel. Durva szálakból szőtt, kék színű, vastag pamutszőnyeg fedte a fényesre lakkozott, öreg deszkapadlót.

Zarah, amikor egyedül maradt, az odakészített kancsóból töltött egy pohár friss vizet, s jóízűen, az utolsó cseppig megitta. Előkereste és széthajtogatta a térképet, majd újra elmélyülten tanulmányozni kezdte. Edna pontosan berajzolta a helyet, ahol a tó partján a Lebensberg-villát megtalálja. Ezután Heinz Stuhblad-Wissingen levélbeli beszámolóját olvasta át még egyszer, amely részletesen tartalmazta a báróné felkutatása közben megszerzett értesüléseket.

Elhatározta, hogy okvetlenül tesz másnap egy nagyobb sétát a környéken.

Vállfára tette a kabátját, és felnyitotta a bőröndjét, hogy kirakodjon a szekrénybe. Egészen meglepte, hogy a polcokat, ahogy emlékei szerint egykor Starnbergben, virágmintás stelázsipapír szegélyezte.

Elmosolyodott. Halkan kopogtattak.

– Szabad!

– Jaj, nem akartam zavarni! Elfelejtettem mondani, hogy a vacsora hétkor kezdődik. Természetesen, ha kívánja, a szobában is fel tudjuk szolgálni – hadarta a fogadósné, miközben a tekintetét körüljáratta a szobában.

– Köszönöm, Frau Stavginskí! Inkább lemegyek.

– Ó! Látom, egy valódi turistával van dolgunk! – mutatott az asztalon kiterítve hagyott térkép felé a fogadósnő.

– Nem szeretek tétlenül üldögélni. Gondoltam, ha már itt vagyok, szívesen megismerném a környéket. Elsőként a tópartot szeretném bejárni – felelte.

– A legszebb évszakban jött! Még nincs túl meleg, és már nem is zord az idő. Bár esténként erősen lehűl a levegő.

– Ó, nem hinném, hogy későig maradnék! – mondta Zarah, és hosszan nézett Frau Stavginskí kíváncsi arcára. Milyen érdeklődő, gondolta. Nyilván mindenről tud, ami a helyiekkel történik. Nem fog ártani, ha kicsit összebarátkozunk, határozta el magát hirtelen, és azonnal folytatni is kezdte a beszélgetést.

– Irigylésre méltóan szép helyen laknak! – mondta elismerő hangsúllyal.

– Inning mesés hely, valóban. A halászkikötőt semmiképp se hagyja ki! A mellette lévő étteremben isteni a paprikás lisztben kisütött keszeg. Szereti a halat?

– Igen, szeretem. Valóban frissen a legjobb!

– És mondja, járt már a környéken?

Zarah hallgatott. Elfordította a fejét, és néhány pillanatra a gondolataiba zárkózott.

Hogy járt-e? Starnberg, a szülővárosa, alig félórányi útra volt innen. Idefelé a vonaton az járt a fejében, milyen sorsszerűen történik minden. Egykor ezen a tájon vesztette el a gyermekkorát, a családját, csaknem az egész jövőjét, s vele együtt az életét. Most pedig idejött a szomszédba, hogy elégtételt szerezzen a lánya haláláért és megküzdjön az unokája boldogulásáért. Az Ilse Stavginskíról szerzett első benyomásai alapján mindenképpen el szerette volna kerülni, hogy belemélyedjenek a történetébe. Ugyanakkor hazudni sem akart neki.

– Külföldön élek – tért ki a válaszadás elől.

– Ó! Azt hittem, Németországban! Vagy hogy legalábbis német származású.

– Igazán?

– Hát, a neve miatt, meg ahogy beszéli a nyelvünket... hát, csak ebből gondoltam.

– A szüleim németek voltak. De a gyerekkoromat én már Olaszországban töltöttem. Mondja, mi lesz ma vacsorára? – terelte Zarah a szót más irányba. – Kopog a szemem az éhségtől!

– Sült hús lesz, hagymás krumplival és barna mártással.

– Hiszen mi más, nem igaz? – fordult a nő felé mosolyogva. – Végtére is Németországban vagyunk!

A szürke mozaikkal kirakott tóparti sétány északi szélén Zarah végre megpillantotta a házat. Rendkívül előkelő benyomást keltett.

Az előkertet magas, girlandokkal dúsan feldíszített, dárdás kovácsoltvas kerítés zárta el a külvilágtól. Jobb és bal oldalon egy-egy kapu állt, melyet széles ívű kocsibejáró kötött össze. A főbejárathoz vezető gránitlépcsők balusztrádját formára nyírt bukszusok szegélyezték.

Hétfő volt, kevesen jártak erre.

Zarah kétszer is elsétált a ház előtt, mintha egyéb dolga sem volna. Órákon át figyelt minden rezdülésre. Remélte, hogy ebből talán megtudhat valamit.

Másnap kissé távolabb, a kanyar előtt választott táborhelyet. Kényelmesen elhelyezkedett és várt. Korán érkezett, az emeleti redőnyöket még nem húzták fel.

Néhány perc múlva egy fiatal nő vágott át az úton, és a ház felé igyekezett. Kulccsal ment be a főbejáraton. Nem sokkal később az emeleten tűnt fel, ahogy szellőztetett.

Kis idő elteltével egy sötétkék személyautó hajtott a házhoz. Megállt a kapunál és várakozott. Hamarosan fémes kattanás hallatszott, és a szárnyak komótosan szétgördültek.

A kocsiból, kezében orvosi táskával, idősebb férfi szállt ki, és kimért léptekkel ment fel a lépcsőn. A nő mosolyogva üdvözölte, majd bezárta mögötte az ajtót.

Zarah arra gondolt, ha közelebb menne, talán hallhatná is, amit beszélnek. A kerítés magas, terméskő szegélye megfelelő ülőhelynek ígérkezett.

Fél óra elteltével úgy érezte, egy örökkévalóság óta ül a hideg kövön. Nyugtatta magát, hogy már bizonyára csak rövid ideig kell türelemmel lennie, mire végre hallotta, hogy nyílik az ajtó. A háta mögé sandított, és látta, amint az orvos elindul a lépcsőn lefelé. Mielőtt beszállt volna, a kocsitól visszakiáltott.

– Akkor pénteken, a szokott időben itt vagyok! El is felejtettem figyelmeztetni, hogy eljött a negyedéves laborvizsgálat ideje. Készítse fel a bárónét! Minden jót, Frau Müller!

– Meglesz, doktor úr! Viszontlátásra!

Az orvos autója Zarah előtt kanyarodott rá az útra. Hirtelen önkínzó vágyat érzett, hogy a bárónét újra lássa. Milyen jó volna tudni, hogy a hátsó parkon kívül, ami a szemek elől el van zárva, kijön-e a házból a sétányra, morfondírozott magában, miközben felemelkedett, és a kövektől átnedvesedett szoknyáját igazgatta.

– Vajon ha szemtől szemben állnánk, felismerne-e ennyi idő után? – tette fel a kérdést hangosan magának.

Bár tudta, hogy egy váratlan találkozás akadályokat gördítene a célja elé. Mert idő előtt kiderülne, hogy a nyomában járnak.

Frau Stavginskí, amikor Zarah esténként végre megtért a fogadóba, őszinte csodálattal adózott a teherbírásának. Zarah nem mondta el neki, hogy az első két napot javarészt üldögéléssel töltötte.

Ilse először óvatosan, később felbátorodva telepedett az étkezéseknél Zarah asztalához. Talán arra gondolhatott, hogy jó fogadósné módjára kötelessége egy magányos öregasszonyt szórakoztatni. Zarah-nak kapóra jött a túlbuzgósága, mert ha ő kéri erre, a szándéka, hogy kiszedjen belőle egyet s mást, túlságosan nyilvánvaló lett volna. Így viszont lassanként minden fontos részletet megtudhatott anélkül, hogy a kíváncsiság legcsekélyebb látszatát keltette volna.

– Az iskoláim befejezése után – vett lendületet a desszert előtt Ilse Stavginskí – óvónőként dolgoztam. Franz akkoriban kezdett nekem udvarolni. Nagy volt a szerelem, még egy év sem telt bele, és össze is házasodtunk. Szerettem a gyerekeket, de aztán mégis otthagytam az óvodát, mert a férjem ígérgette, hogy milyen jó lesz, majd meglátom, és elkezdtem kivenni a részem a családi vállalkozásban. Persze az apósom, isten nyugosztalja szegényt, rabiátus ember volt, soha nem nézett rám jó szemmel. Kényesnek tartott, olyannak, aki nem való erre a szakmára. Igaz, ami igaz, azóta is bajban vagyok a korán keléssel, pedig a férjem apja szerint egy valamirevaló fogadós akkor végzi jól a dolgát, ha ő kelti a kakast. Hát, ezen a véleményen nem osztoztunk. Később úgy alakult, hogy Franz bátyját elvitte a rák. Mi örököltünk mindent. Szegény embernek senkije sem volt, hiába nősült meg, a házassága két hét leforgása alatt tönkrement, és visszaköltözött a szülői házba. Sokfélét találgattak vele meg a nőkkel kapcsolatban, de szerintem a lényeg az volt, hogy az apjára ütött szerencsétlen, és alig akadt élő ember, aki hosszan kiállhatta! – sóhajtott Frau Stavginskí, de nem tartott szünetet. – Három éve, hogy a férjem is meghalt, így Hanneloréval, a lányommal ketten maradtunk. De Hanne, aki rám hasonlít mindenben, soha nem akart itt dolgozni, és nem azért, mert a munkától félt volna, hiszen én se féltem egyetlen percig se, hanem, mert ahogy annak idején engem is, a lányomat is más érdekelte. Tavaly lett főnővér a sebészeten, a müncheni klinikán. Nagyvárosban akart élni, ami érthető, hiszen ha az ember fiatal, nem vágyik maga körül a csendre. Én meg, ahogy a férjem akkoriban ígérte, megláttam… hogy jó ugyan nem lett, de végül megszoktam. Most meg, mivel nekem már senki se parancsolgat, meg senki nem ugráltat, és így aztán akkor kelek, meg akkor fekszem, amikor akarok, azt is megláttam, hogy a fogadó is ugyanúgy megy, mint azelőtt, amikor négykor már talpon voltunk. Na, hozom a rétest. Vaníliaszósszal! Habot kér hozzá?

A következő napon, reggeli közben toppant be Hannelore. Szőke, vastag csontú, igazi bajor lány állt az ajtóban.

– De jó, hogy ma a korábbi busszal jöttél! – köszöntötte az anyja. – Bevallom, elmaradtam néhány dologgal – nevetett. – Azaz, pontosabban elbeszélgettük az időt! – fordult az asztalnál a dzsemes-sajtos pirítósát majszoló Zarah felé. Zarah nem akarta helyesbíteni, hogy a többes szám első személy igazából egyes szám első személyben értendő.

– Hanne, ő itt Zarah Winter-Totti, akiről a telefonban beszéltem – mutatta be lelkendezve Zarah-t a lányának. – Ő pedig a lányom, akiről magának meséltem! Nem is tudja, milyen jó hozzám – folytatta –, a szabadnapján rendszeresen eljön, hogy besegítsen nekem!

– Milyen érdekes! – kiáltott fel a lány üdvözlés helyett. – Dzsemmel eszi a sajtot? – kérdezte. – Ilyet még nem is hallottam!

– Nem? És mit gondol a sajttortáról? – kérdezte Zarah nevetve.

– Hát, a kettő azért nem ugyanaz!

Zarah bekapta az utolsó falatot, aztán csendesen megállapította magában, hogy a modorát tekintve Hanne tagadhatatlanul az anyja lánya.

– Ma is a tópartra? – szegezte neki a kérdést Ilse, kezében a kávéskannát szorongatva. – Úgy látszik, nem tud vele betelni! – fordult vigyorogva a lánya felé.

– Valóban! – felelte Zarah, és elérkezettnek látta az időt, hogy rátérjen a tárgyra. – Szeretem a víz nyugalmát. És a környezet nap nap után lenyűgöz. Gyönyörűek a villák a sétány mellett! Egy különösen tetszik, a legvégében. Olyan megkapóan elegáns! Akár egy francia palota! Sokáig néztem tegnap is, de nem láttam senkit arra. Jó lenne tudni, vajon ki lakhatja.

– A magas, kovácsoltvas kerítésűre gondol? Aminek az elején egy hatalmas, aranyozott erkély is van? – érdeklődött Hanne.

– Igen, arra.

– Ó, az a Lebensberg-villa! Az öreg bárónő él benne.

– Bárónő?!? – vette át a szót az anyja. – Na ne nagyzoljunk! Jó lesz az bárónének is! Egyébként ha abban a némberben arisztokrata vér csörgedezik, itt helyben megeszem a kötényem! Egyszer hallottam megnyilatkozni, azóta vele kapcsolatban nem csodálkozom én semmin. Persze, van neki elég baja. Idős is, meg beteg is már.

– Fogott az átok! – jelentette ki sokat sejtetően bólogatva Hanne. – Nem kellett volna rosszban sántikálni! Aztán egy szép napon pórul járt!

– Mi történt?

– Egy ostoba baleset miatt tolókocsiba kényszerült. Legurult a lépcsőn, és eltörött a medencéje. Állítólag hallgatózott valaki után. Azóta nem is nagyon jár ki az emberek közé. Hetente egyszer viteti le magát a házvezetőnőjével a mólókhoz. Ott aztán egy-egy órácskát a cölöpházak mellett magányosan elmélkedik az életéről. Felteszem, van min! Soha nem volt népszerű, az biztos. De ezért ő maga is sokat tett.

– Ó, látom, nem túl kedvező kép alakult ki róla...

– ...meglehetősen finoman fogalmaz! – vágott a szavába Frau Stavginskí. – Mindenki utálja! Az idős hölgy – mondta ki az utolsó szót gúnyosan kacagva – az elején még igyekezett magát jó színben feltüntetni, de hamar kitudódott, hogy mennyi bajnak volt az okozója. Elűzte a szomszédait, a mesés helyen fekvő, sajátjával határos telekért! Aztán a házukat bontatta. Rengeteg borsot tört szerencsétlenek orra alá! Valósággal elmenekültek! Aki jobban megismerhette, mind borzadt tőle, úgy tartották, hivatásos kútmérgező költözött a személyében a falunkba.

– Ezek szerint nem az övé volt a ház?

– Nem hát! Azelőtt Lebensberg bárónő élt benne a személyzetével. Ő igazi bárónő volt. Úgy is viselkedett. Azután, hogy váratlanul elköltözött több, mint egy évtizedig állt üresen a villa. Amikor újra kinyitották a házat, mindenki azt hitte, a bárónő jön vissza. De csalódnia kellett a fogadására odasereglett népnek, mert a báróné jött helyette.

– Értem. A bárónőt bizonyára szerették.

– Hogy szerettük-e? Nem is kifejezés! Mia von Lebensberg bárónő maga volt a megtestesült kedvesség. Mindenkihez volt néhány jó szava, ha hozzá fordult valaki a bajával, üres kézzel sosem távozott tőle. Le voltunk sújtva, amikor egyszer csak üresen találtuk a házat.

– Mi történt?

– Azt nem lehetett pontosan tudni. Egyik napról a másikra ment el, senkitől sem búcsúzott. Aki utoljára látta, azt állította, hogy feldúltan távozott. Ment is a szóbeszéd, hogy biztosan valami férfiügy áll a háttérben.

– Ó, hát az ilyesmi gyakran megkavarja a szálakat...

– Szerintem nem erről volt szó. Bár gondolhatták, mert a bárónőnek két komoly kérője is akadt, az egyik, egy lotaringiai gróf, különösen sokat járt a nyakára, de Mia von Lebensberg nem akart férjhez menni, pedig már benne volt a korban. Ó, el sem tudja képzelni, milyen ritka szép vonásokkal áldotta meg a teremtő! A férfiak csak úgy forogtak utána! Meg kell hagyni, mutatós teremtés volt, csodás alakkal. És ami valójában még különlegesebbé tette, az az, hogy kétféle színű volt a szembogara. Én ilyesmit azelőtt még soha nem láttam!

Zarah nyitva felejtett szájjal hallgatta Ilse Stavginskí szóáradatát, aki felhevülten folytatta.

– Persze, akik közelebbről ismerhették, azt is híresztelték, hogy összebútorozott azzal a magyar származású balerinával, akivel, ha hinni lehet az efféle pletykáknak, a barátságnál szorosabb kapcsolatot ápolt, és aki sokszor egész nyarakat töltött nála, itt, Inningben, de hát sok badarságot hordanak össze az emberek, mert ugyan miért ment volna el innen, amikor több mint húsz szoba van abban a csodaszép villában, és nem hinném, hogy ennél bárkinek szebb háza lehetne, no meg akkor miért nem vitt a személyes holmijain kívül egyebet magával? Ráadásul itt már ismerték is és szerették is mindkettőjüket. Valójában nem lehetett az igazi okokról semmit sem tudni, rejtélyes ügy volt, egy szó, mint száz.

– A báróné és a bárónő vélhetőleg rokonok. Nem igaz?

– Azok. Mia von Lebensberg eredetileg osztrák származású volt, úgy tudom, a jóval idősebb és meglehetősen gazdag bátyja ott is élt, Bécsben. Az egész felfordulás nem sokkal azután zajlott, hogy megérkezett a férfi halálhíre. Minden bizonnyal akkor történhetett valami. Aztán, mint mondtam, jóval később az özvegye vette birtokba a házat.

– Mit tudnak róla? – kérdezte felcsillanó szemmel Zarah.

– A bárónőről?

– Igen.

– Várjon csak. Nemrégen hallottam felőle. Akkor még élt, az biztos. Ha akarja, kideríthetem.

– Ha nem okozok ezzel fáradtságot...

– Ó, dehogy! Örömmel megteszem!

– És mondd, anya, mi lesz közben a fogadóval? A bevásárlással, a foglalásokkal? Meg a személyzettel?

– Édesem, ma itt vagy, és segítesz. Nekem erre ez a nap pont elég lesz! – válaszolta küldetéstudata teljében Frau Stavginskí, majd villámgyors mozdulatokkal leoldotta a kötényét, és kiviharzott az étteremből.

Zarah elmosolyodott. Ilsét ezúttal is úgy fektette két vállra a kíváncsisága, hogy még megkérdezni is elfelejtette, vajon miért érdekli őt mindez.

Zarah csaknem az egész délelőttöt a szobájában töltötte. Ült az ágya szélén mozdulatlanságba merevedve, és hagyta, hogy a gondolatai szélsebesen cikázzanak a fejében.

Annak idején Roberto Bianchi apaságának egyetlen bizonyítékát a heterokrómiában látták. A DNS-vizsgálat azonban csak Andy apjaként igazolta vissza a feltételezésüket.

Azon a reggelen, amikor a lányok a teszt eredményéről beszámoltak, elviselhetetlen idegesség lett úrrá rajta. Úgy tűnt, a felháborodása a múlt megbolygatásának szól. Pedig a feszültségét egy hiányzó láncszem okozta. De ott egyszerűen képtelen lett volna beszélni róla. Tudta, hogy ha bármit a kétségeiből elmondana, úgy vélhetnék, az igazság útjába akar állni.

Soha nem is gondolt rá, de ha gondolt volna is, akkor sem hitte volna, hogy az ikreknek két apjuk van. Edna nőgyógyásza szerint ez ugyan meglehetősen ritka, és noha kiterjedt praxisa van, ráadásul több évtizedes múltra tekinthet orvosként vissza, ilyen esettel még nem találkozott, azonban elvileg a lehetőség fennállhat, ha több petesejt érik be egyszerre, és a két együttlét között egy-két napnál több nem telik el. Ugyanakkor azzal is tisztában volt, hogy ha mégis Marcus von Lebensberg Carla apja, akkor az ő családjában is elő kellett, hogy forduljon ez a genetikai eltérés. Ha nem, akkor a teszt tévedett, ami ugyanolyan valószínűtlennek látszott, mint az, hogy később kiderüljön a még akkor ismeretlen Mia von Lebensberg titka.

Ha hinni lehet Frau Stavginskí beszámolójának, a bárónő, aki ezek szerint Marcus apjának a húga, kétszínű szemmel született. Márpedig Ilse lehet, hogy ég a fürkésző vágytól, ami mások életének a kikutatására sarkallja, de nem olyan, aki meggondolatlanul állítana valótlant, az pedig, hogy túl élénk a képzelőereje, korántsem mondható el róla.

Kétségkívül, összegezte a gondolatait Zarah, Mia von Lebensberg szeme egy csapásra mindent a helyére tenne és megmagyarázna.

– Azonban egy dolgot mégsem! – mondta hirtelen maga elé. – A báróné hogyhogy nem tudott a sógornője heterokrómiájáról? Már ha valóban nem tudott róla. Ha pedig tudott, akkor vajon szándékosan hallgatott? És miért tette?

PÉNTEKEN MÉG ALIG köszöntött be a reggeli világosság, amikor Zarah étlen-szomjan, karján egy tömött bevásárlótáskával kisurrant a fogadóból. Néhány órát tudott csak aludni, azt is nyugtalanul. Hajnal felé állt el az eső.

Sietős léptekkel haladt át a főtéren, és bekanyarodott a tópartra vezető, keskeny utcába. A boltok még zárva voltak. A tejeskocsiról álmos arcú munkások emelgették le a járdára a teletöltött bádogkannákat, távolabb, a sarkon az újságárus a festéktől még nedves napilapokat pakolta ki. A pékség ablakain át frissen sült kenyér ínycsiklandó illata ömlött a párás levegőbe.

Még most is a terve részletei kavarogtak a fejében. Megállapította, hogy nincs több vesztegetni való ideje. Eljött a nap, hogy végre dűlőre jusson.

A rekettyebokrok árnyékában megbúvó padról tartotta szemmel a házat. Ahogy szokott, Frau Müller hét óra előtt néhány perccel megérkezett. Kinyitotta a spalettákat és szellőztetett. Nem sokkal később az orvos sötétkék autója is beállt a kapu elé.

Ahogy eltűntek az ajtó mögött, Zarah elszánt tekintettel egyenesedett fel. Körülnézett. Rajta kívül egyetlen lélek sem tartózkodott a sétányon.

A magával hozott táskából előhúzta a kiszolgált ballonját, kicsit megrázogatta, és elérzékenyült mosollyal nézett rá. Régi idők tanúja volt, hűséges társ. Majd levette és összehajtogatta az acélkék szövetkabátját, amiben idáig eljött, és óvatosan a táskába csúsztatta. Ezután néhány gyors mozdulattal megforgatta a ballont a virágágyás melletti pocsolyában, majd azonnal bele is bújt. Lehajolt és a térdén felszakította a harisnyáját. A retiküljéből elővette a rúzsát, és vöröslő foltokat dörzsölt szét a bőrén. Beletúrt a hajába, végül a tenyerét megmártotta a földtől sötét vízben, és alaposan összekente vele a lábát, meg a karját, sőt még az arcára is kent egy keveset a kövér termőtalajból. A bevásárlótáskát, benne a szép kabátjával, a rekettyebokor tövébe rejtette. Átvágott az úton, és a nagy kapu melletti terméskő szegélyen kuporogva várta, hogy eljöjjön az alkalmas pillanat.

Az idő lassan telt. Zarah mindvégig a feladatára összpontosított, hogy hiteles legyen. Végig a sajgó lába és a szédülése járt a fejében. Kihegyezett füllel figyelt a legkisebb zajra is. Remélte, hogy senki sem jön addig erre, aki megkérdezné, segítségre szorul-e.

Éppen átnézett a kerítés mögötti bokrok levelein, amikor kinyílt az ajtó. Látta, amint az orvos és Frau Müller elindultak lefelé a lépcsőn. Ahogy sík terepre értek, Zarah a kapu elé dobta a kiürített retiküljét, ami tompa csattanással a kerítés tövében ért földet, majd a következő másodpercben, remek időzítéssel, hassal a járdára vetette magát. Az esés túl jól sikerült, hangosan fel is jajdult fájdalmában.

Az orvos és a házvezetőnő azonnal felfigyeltek a zajra. Zarah oldalra sandított és megnyugodva látta, hogy észrevették. A könyöke persze nyilallni kezdett, de mit sem törődött azzal. Továbbra is hason feküdt, eljátszotta, hogy megpróbál feltápászkodni, de az erejéből csak annyira futja, hogy a hátára tud fordulni.

– Asszonyom! Hall engem? Jól van? – hajolt fölé az orvos.

Zarah nem felelt.

– Asszonyom! Mit érez? Hol fáj? – faggatta tovább Frau Müller.

Zarah integetni kezdett, hogy húzzák fel. Amikor már ült, elhaló hangon szólalt meg.

– Ó, semmi baj – mondta.

– Már hogyne lenne baj! – cáfolta a doktor. – Egy pillanatra elvesztette az eszméletét!

– Máskor is megesett már. Kicsit megszédülök olykor.

– Van a vérnyomásával problémája?

– Van. Egy kicsi. De most pont pihenni vagyok itt. Külföldi vagyok.

– És szed rá gyógyszert?

– Igen.

– És ma is bevette?

– Hát, sajnos otthon felejtettem.

– Mióta nem szedi?

– Egy hete. De itt nem ismerek orvost.

A doktor Frau Müllerre nézett.

– Nem hagyhatom itt! Meg kell vizsgálnom!

– Természetesen, doktor úr. Ha kívánja, asszisztálok.

– Be kell vinnünk a házba.

– Oh! Azt meg kell kérdeznem.

– Ne butáskodjon! Felesleges. Öt perc alatt végzünk, aztán meglátom, hogy mit kell tennem, ha kell egyáltalán valamit. Amúgy egy ilyen kérést senkinek sem lenne joga elutasítani.

– Egyetértek. Csak hát, tudja, a báróné...

– ...tudom – vágott a szavába az orvos. – Én vállalom a felelősséget! Különben se a hálószobájába visszük, csak az előtérbe. – Ha segítünk, fel tud állni? – fordult Zarah felé. – Gyerünk, próbáljuk meg!

Zarah Frau Müllerre támaszkodva tette meg az utat a bejáratig. Óvatosan haladtak, sántított, húzta a lábát, ami nem fájt, viszont a könyöke veszettül hasogatott.

A ház előtere máshol egy nagyobb szobának is megfelelt volna. Kétoldalt különféle ajtók nyíltak belőle, szemben egy gránitból emelt lépcsősor vezetett az emeletekre. Középen egy kerek asztalon virágcsokor díszelgett, mellette kényelmes, lila bársonnyal kárpitozott karosszékek álltak.

Lesegítették Zarah kabátját, és leültették.

– Még mindig szédül? – kérdezte az orvos.

– Egy kicsit. De már sokkal jobb – suttogta Zarah.

– Megmérem a vérnyomását, utána meghallgatom – közölte a doktor, és a táskáját az asztalra tette. Kinyitotta, és előkészítette a műszereit.

– Maguk nagyon kedvesek velem – szólalt meg újra Zarah.

– Ne vicceljen, nem is tehetnék mást, ez a kötelességem. Engedje meg, hogy bemutatkozzam. Doktor Rosner vagyok.

– Örvendek – mondta Zarah –, bár ez most kissé bután hangozhat. Zarah Winter-Totti. És le vagyok kötelezve önnek.

– Frau Müller, kérem, szabadítsa ki Frau Winter-Totti karját.

A vérnyomásmérő fújtatva sziszegett. A hallgatót dr. Rosner Zarah pulzusára szorította. Újra mért, ellenőrizte az eredményt.

– Ez rendben lévőnek tűnik. Valószínűleg kiugorhatott, az okozta a pillanatnyi rosszullétet. Frau Müller, kérem, segítsen levenni a hölgy felsőjét.

A doktor figyelmes hallgatózásba kezdett. Több pontra újra visszatért, néha megcsóválta a fejét.

– Nos, azt leszámítva, hogy a pulzusa igen heves, más eltérést nem hallok. De ez nem jelenti azt, hogy ne kellene alaposabban megvizsgálni. Talán nem sértem meg, ha azt mondom, benne van a korban. Illő lenne a keringésével egy kicsit többet foglalkozni.

– Ó, doktor úr, megtenné? Még jó darabig itt leszek, és a rendelőjében szívesen felkeresném önt. Adna egy névjegykártyát?

– Természetesen adok. A magánrendelésemre tud időpontot kérni. Egy EKG bizony nem ártana. Hallok valami apróságot, de most nem tudnám megmondani, hogy ez csak az izgalom miatt van, vagy valóban egy szisztolés zörejről lehet szó.

– És az baj?

– Nézze, a baj nem itt kezdődik. Ennek a hátterében általában a billentyűk öregedése áll.

– Ami jelen esetben érthető.

– Igen. De törődni kell vele. Nem tanácsos úgy tenni, mintha nem lenne.

Frau Müller visszasegítette Zarah blúzát. Amikor a házvezetőnő felemelte a karját, önkéntelenül feljajdult.

– Hol fájt? – fordult felé az orvos, miközben a táskáját a névkártya miatt már majdnem teljesen kipakolta.

– A könyököm – vallotta be Zarah.

– Mutassa csak! – Hűha! Ez alaposan megzúzódott. Gyorsan kialakult az ödéma. Megnyomom néhány ponton. Ha fáj, jelezzen.

Zarah tűrte, amíg lehetett. Aztán újra feljajdult.

– Úgy érzem, kitapogatva és hajlítgatva az ízületet, hogy nincs törés. Hideg vízzel borogassa, és írok fel fájdalomcsillapítót. Ha holnapra nem lappadna, egy röntgent mindenképpen csinálnunk kell. Hívjon fel! Csak tudnám, hogy hova a csudába tettem a kártyáimat. Megvan! Tessék, ott a számom.

– Mi történik ott? – hangzott az emeletről egy kellemetlenül érdes hang. – Frau Müller, maga van ott? Kivel beszélgetnek?

Frau Müller ijedten megigazította a ruháját, és az előtér végébe rohant. Az emeleti fordulót, ahonnan a hang jött, nem lehetett látni.

– Asszonyom, valaki rosszul lett az utcán – válaszolta remegő hangon a házvezetőnő.

– És ahhoz nekem mi közöm?

– Nos, pont a kapunk előtt esett el az illető.

– Az nem a mi kapunk, hanem az én kapum. És akkor ezek szerint behozta?

– A doktor úr is éppen velem volt, amikor az eset megtörtént.

– Á, értem! Nem akarják esetleg lefektetni a vendégszobában? Vagy szóljunk még a környéken rosszul lévőknek, hogy nálunk ingyen kezeltethetik magukat? És miért nem kérte ki az engedélyem? Nyilván tudja, hogy ezzel súlyosan megszegte a szabályokat, és ennek következményei lehetnek!

Az orvos ezt már nem tűrhette tovább. Csapot-papot hátrahagyva besietett a lépcsőházba.

– Asszonyom, Frau Müllert én kértem, hogy tekintsünk el az ön zavarásától.

– Nos, most mégis megzavartak.

– Vállalom a felelősséget! Orvos vagyok. Ahogy önt szolgálom a legjobb tudásom szerint, úgy másokat is szolgálnom kell. Mégis hogyan hagyhatnék egy földön fekvő embert a sorsára?

– Senki nem mondta, ha magában ennyi a buzgalom, hogy a sorsára hagyja. De ne az én házamban tegye!

– Márpedig, asszonyom, ezt, ha a beteg helyzete megkívánja, kötelessége eltűrni.

– Maga nekem ne mondja meg, hogy az én kötelességem micsoda! Ha tudnék járni, most kipenderíteném magukat egytől egyig! Aztán jótékonykodhatnak valahol máshol!

Nem lehet véletlen, hogy nem tud járni, gondolta Zarah. A báróné az idők folyamán nem változott semmit. Ha lehet, még gonoszabb lett a saját sorsa keserűségétől. Különös, elmélkedett Zarah a sajgó könyökét szorongatva, vannak emberek, akiket bárhogy sújt az élet, semmit sem tanulnak belőle. Sőt, megátalkodottságukban egyre elviselhetetlenebbek lesznek, ezzel még mélyebbre taszítva önmagukat.

Tekintete az asztalra tévedt. A műszerek mellett egy keskeny, átlátszó fedelű műanyag dobozban légmentesen lezárt kémcsövek feküdtek. Zarah azonnal felpattant a helyéről. Kezébe kapta a dobozt, és az üvegcsékre ragasztott, kézzel írott címkéket hunyorogva böngészni kezdte. Lebensberg báróné neve állt valamennyin.

Egyetlen pillanatig sem gondolkodott. Felpattintotta a doboz tetejét, és kiemelte közülük a legkisebbet. Visszazárta a tartót, és a megszerzett fiolát a táskájába dugta. Remélte, hogy mire kiderül a hiánya, már rég nem lesz kin keresni.

Behunyta a szemét, és felsóhajtott. Az örökkévaló most is, mint már annyiszor, váratlanul megsegítette. Pedig csak a doktorral akart valahogy kapcsolatba kerülni, hogy ha egy mód van rá, beszélhessen vele négyszemközt, és megpróbálja bevonni az ügyükbe.

A vita a lépcsőházban továbbra sem akart csillapodni.

– Természetesen ön dönt, asszonyom! De szeretném megnyugtatni Frau Müllert, hogy miután az esetleges elbocsátását én okoztam, szakképzett egészségügyi dolgozóként igényt tartok munkájára a rendelőmben. És egyúttal ahhoz is hozzájárulok, hogy ön másik kezelőorvost válasszon magának. Viszontlátásra!

Dr. Rosner feldúlt arccal tért vissza.

– Kérem, bocsásson meg. Sajnálom ezt a kis közjátékot.

– Doktor úr, önnek nincs miért mentegetőznie. Ha itt valakinek szégyellnie kellene magát, az a báróné.

Elbúcsúztak. Frau Müller egészen a kapuig kísérte. Amikor visszatért, dr. Rosner mosolyogva fogadta.

– Különös öreg hölgy, nem igaz?

– De, igaz. Csak arra nem sikerült rájönnöm, hogy a harisnyája mitől lett rúzsfoltos.

– Hát magával meg mi történt? – kérdezte tágra nyílt szemmel a fogadósné, amikor belépett az ajtón, miközben úgy bámult rá, mintha kísértetet látna.

– Ó, csak megcsúsztam egy kicsit a nedves burkolaton.

– Egy kicsit?! De hiszen elöl-hátul egy merő sár! Nem ütötte meg magát? Nem fáj sehol?

– Már nem! Egyáltalán nem! – válaszolta nevetve Zarah, és hetyke léptekkel iramodott fel a lépcsőn. Alig várta, hogy a szobájába érjen.

Úgy, ahogy volt, lehuppant a székre. Elővette a telefonját, és beütötte a számot. Egy csöngés után felvették.

– Na, csakhogy végre hívsz! Már el sem tudtuk képzelni, mi van veled!

– Velem? Remekül vagyok!

– Hallom a hangodon! Ezek szerint?

– Igen! Nagy újság van, Edna!

– Azonnal mindent el kell mondanod! Ugye, nem vállaltál túl nagy kockázatot? És semmi ostobaságot nem követtél el?

– Drága Edna, az én koromban? Bárcsak elkövethetnék még egy-két ostobaságot!

– Jaj, ne tréfálj ezzel, Zarah! Belepusztultam az izgalomba, rettenetesen aggódtunk érted. Kicsit meg is bántam, hogy egyedül elengedtelek. Carlának végig azt hazudtam, hogy itt vagy velünk Bécsben. Már alig tudtam tartani a frontot, hogy mikor miért nem tud veled beszélni.

– Engem is hívott, de nem vettem fel. Viszont én azért, mert nem akartam benne hiú reményeket ébreszteni az ittlétemmel kapcsolatban. Ezek szerint jól tettem, mert fogalmam sem volt arról, hogy az utazásomról nem beszéltetek.

– Nem. Jobbnak láttuk. Még a részeredményeket sem tudja. Gondoltuk, megnyugtatóbb lesz, ha ennek az inningi utazásnak a végét megvárjuk.

– Helyesen döntöttetek.

– És? Megvan? Vagy mi van? Szétpattannak az idegeim!

– Meg. De ennél többet nem mondhatok.

– Miért?

– Mert a fogadóban a falnak is füle van – suttogta Zarah a választ a telefonba.

– Értem.

– Mikorra tudsz ideérni leghamarabb?

– Most aztán tényleg meghalok a kíváncsiságtól! Szerintem holnap estére már ott vagyok!

Szombaton Zarah az ágyban fogyasztotta el a reggelijét.

A délelőttjét lustálkodással töltötte, az ágyból ki sem kelt. Ebéd után vásárolt néhány színes magazint a sarki árusnál, elidőzött a mellette lévő teraszon a kávéja mellett, aztán visszavonult a szobájába, hogy az idő hátralévő részét olvasgatással töltse. A könyöke egyre jobban volt, a déli fájdalomcsillapítóját már be sem kellett vennie.

A nap sugarai éppen elhagyni készültek a horizontot, amikor a folyosóról kisebb hangzavar és ütemes léptek hallatszottak. Zarah maga mellé tette a könyvét, és a forgatagból biztosra vette, hogy Edna megérkezett.

– Nagyon nagy bajban lenne a sógornőm, ha egyszer lopnia kellene – gondolta –, mert még levegőt venni sem tud csendesen.

Az ajtó kivágódott, és Edna beviharzott. Ilse Stavginskí érdeklődő arccal állt a küszöbön mögötte.

– Zarah! De jó, hogy látlak! Végre összezárva pihenhetünk egy nagyot!

– Akkor tehát a hölgy is az ön szobájában legyen elszállásolva? – érdeklődött, kapva a szón, a fogadósné.

– Természetesen itt alszom! – válaszolt Zarah helyett Edna. – Van hely bőven! Egyébként is olyan kevés időt töltünk együtt a barátnőmmel. Na, de majd most, igaz? Már az állomáson láttam, hogy ez valami csodás lesz! Egy hét a vízparton!

Zarah a színjátéktól meglepetten állt az ágya mellett. Edna intett neki, hogy ez a fogadósnénak szól, majd odalépett hozzá és átölelte.

– A falat el kéne küldeni! – suttogta.

– A falat?

– Igen. Amelyiknek füle van, ha jól értettem a szavaidat.

– Vagy úgy!

Zarah kibontakozott az ölelésből.

– Azt hiszem, a legjobb lesz, ha sétálunk egyet – mondta.

Edna másnap reggeli után, kis kézitáskájával a kezében megállt a recepciónál.

– Ó, már el is megy? Azt hittem, legalább egy hétig itt marad, hogy a barátnőjével pihenjenek a tónál, ahogy mondta!

– Sajnos közbejött valami.

– Sürgős? – csapott le a mondatra a fogadósné.

– Rendkívül! – hajolt közelebb Edna. – A férjem tegnap beadta a válópert. A szeretőm meg emiatt elhagyott, mert fél, hogy majd el kell vennie. Nem tudják, hogy eszem ágában sincs nyolcadszor férjhez menni! Úgyhogy most indulnom kell. És ne feledje! Ezek bizalmas információk voltak. Isten vele, Ilse!

– Olyan szomorúnak tűnt egész nap! Csak nem azért, mert el kellett utaznia a barátnőjének?

– Ó, Frau Stavginskí, a barátnőmnek semmi köze a hangulatomhoz.

– Azt hittem. De akkor miért rosszkedvű?

– Nem vagyok az, a legkisebb mértékben sem. Csak néhány dolgon elgondolkodtam.

– Értem. Ha segíthetek...

– ...ó, nem! – vágott a szavába Zarah. – Köszönöm! Semmi lényeges. A holnapi utazáson járt az eszem.

– Elmegy?

– Igen. De estére újra itt vagyok.

Starnberg, Németország

EDELLEL ITT SZÁLLTUNK FEL az öreg kompra! Igen, itt lehetett, ahol az erdei ösvény nekifut a tónak, idézte fel azt az estét Zarah, útban a kikötő felé. Lassított a léptein. Hetvenöt év telt el azóta, de ha erre gondolt, még mindig elszorult a torka.

Sokáig élt elevenen az emlékeiben Frau Schwenk, a megmenekülésüktől boldog, az örökre szóló búcsútól fájdalmas, könnyben ázó tekintete. Emlékezett, sokáig nézte, ahogy gyűrött kendőjével az arcát törölgeti. Ő volt az utolsó, akit a szerettei közül láthatott.

Aztán egyszer csak foszlani kezdtek a képek, eltűnt a tó, a ház, és lassan elveszett a ködben Frau Schwenk gömbölyded alakja is. Megszűnőben volt a fájdalom, múlóban az érzés. Sokáig magában kereste az okot, amiért a múlt egyre csak távolodik és halványul előtte, pedig akarta, ölelte, és kapaszkodott bele, mint zuhanó test a megfoghatatlan levegőbe, de egyre erősebben érezte, hogy a kirakós mozaikjáték elemeiből alig marad valami, amit nem fed be az egyre sűrűbb homály.

Megriadt, amikor az emlékei látóhatáráról előbb az anyja, majd később az apja alakja is tovatűnt. Küzdött ellene, ahogy bírt, de csak jóval később jött rá, hogy nem tehet semmit. Az idő csodaszere, a gyógyító feledés volt az, mely jótékonyan takarta el lelki szeme elől az átélt szenvedést. Pedig néha jólesett elmerengeni, behunyt szemmel látni, átkarolni, akiket szeretett, noha tudta, hogy ők már nincsenek mellette. Vágyta ezt a különös érzést, amely maga volt az édes gyötrelem. Csakhogy az a láthatatlanná tévő fátyol, ami mindent beborít, nem tud válogatni. Hatására elillan a rossz, s ha már neki mennie kell, bosszúból viszi magával azt is, ami jó volt.

Egészen mostanáig elképzelhetetlennek tartotta, hogy valaha az életben, még egyetlenegyszer is akár, betegye a lábát ebbe a városba. A városba, ahol a nagyszülei, sőt a dédszülei is éltek, ahol a szülei nevelkedtek, s ahol ő és a testvérei világra jöttek.

Ebben a városban veszített el mindent, ami kedves volt, és akit szeretett. Meggyilkolták, eltaposták a bátyját, elhurcolták az anyját, az apját, kiirtották az egész családját, elvették a nevét és vele együtt a hazáját. Hosszú időbe telt, mire újra lett otthona. De hazája nem lett soha többé. Ahogyan családja sem.

Hatéves volt. Sokan úgy hiszik, egy gyerek alig valamit ért meg a körülötte lévő világból. De ez nem igaz. Kislányként is tudta, mert a sejtjeibe égette a rettegés és a lelepleződéstől való félelem, hogy az életben maradása a tét, mert a gonosz akaratából kellett, a jó emberek minden igyekezete ellenére, belépniük a pokol sötét kapuján. Bármennyire is távolodott el a helytől, bármennyi idő is múlt el fölötte, bármennyire is igyekezett az a láthatatlanná tévő fátyol elrejteni előle az átélt borzalmat és kínt, mindenre jól emlékezett.

És most mégis itt van.

Sokáig bolyongott céltalanul a tóparti sétányon. Azt akarta, hogy az emlékképei, még ha fájdalmasak is, előbújjanak végre.

Azt akarta, hogy megelevenedjen előtte az oly sok évtizeden át hűséggel őrizgetett és dédelgetett, önmaga elől is rejtegetett múlt, ahogy egy áldozat is, mindenféle épeszű indokot és ellenérvet félredobva, látni akarja a bántalmazóját.

Elbizonytalanodva kémlelte a környéket. Körülötte minden új volt, egy elkészült, formába öntött jövő, ami semmiben sem emlékeztetett többé a régi időkre.

– Segíthetek? Keres valamit? – szólította meg egy botra támaszkodó idős férfi.

– Ó, nem, köszönöm. Csak nézelődtem. Nagyon kedves!

– Ezek szerint látogatóban.

– Úgy is mondhatjuk.

– Ahogy én is. A lányoméknál vagyok, a szomszéd városban.

– Milyen régen jártam erre! – sóhajtott Zarah mosollyal a szája szögletében.

– Milyen régen?

– Pontosan hetvenöt éve.

– Ejha! De hiszen az még a háború idején volt! Nos, én éppen csak megúsztam. Tizenkettő voltam akkor. Aki csak egy évvel volt idősebb, mint én, azt bevitték.

– Katonának?

– Hát persze. Nem volt már több férfi, csak kamaszok, meg gyerekek. Mind a két bátyámat elvesztettem.

– Nagyon sajnálom.

– Önök itt laktak?

– Itt. Nem messze innen, talán pont azon a helyen, ahol az a szálloda áll.

– Magukat is kitelepítették?

– Nem. A haláltáborba vitték el a családomat. A nővérem és én menekültünk meg.

– Ó, istenem! – sóhajtott az öreg. – Apám is ezért halt meg!

– Elvitték?

– Nem. Lelőtték az udvarunkon. Láttam, ahogy összeesett, a fejéből alig maradt valami.

– Őt is az oroszok?

– Dehogy! A németek! A saját honfitársai!

– De miért?

– Mert kitudódott, hogy egy családnak pénzt adott. Menlevélre.

– Zsidóknak?

– Igen. Apám nem értette, miért kell nekik meghalniuk.

– Ezt ma sem lehet érteni. Ahogy az eszeveszett pusztítást sem lehetett, sem akkor, sem később.

– Leülnénk egy kicsit? – kérdezte az idős ember. – Ha maga nem is, nekem sajnos muszáj lesz! Idén töltöm a nyolcvanat! Kész csoda, hogy még élek! És most jut eszembe, még be sem mutatkoztam. Bocsássa meg a modortalanságomat. Erhardt Schwenk vagyok.

Zarah nyelt egy nagyot, és a kezét is elfelejtette előrenyújtani. Állt mereven, és nem jött ki hang a torkán.

– Megsértettem volna valamivel, asszonyom? – tápászkodott fel újra az idős férfi.

– Ó, nem, dehogy! Zarah Winter-Totti vagyok.

– Bocsánat, már azt hittem, valami rosszat mondtam.

– Nem, ellenkezőleg. Csak hirtelen eszembe jutott, hogy a szakácsnőnket Frau Schwenknek hívták.

– Te jóságos ég! A nagynéném! – rogyott le a férfi a padra. – Ezek szerint maga volna az a zsidó kislány? Akit a nővérével a másik nagynéném, Rosamund férje az Osterseenbe tartó kompon innen kimenekített?

– Minden bizonnyal én lehetek.

– Ó, istenem! Anyám mesélte, hogy a néném gyakran beszélt róla, míg ott dolgozott, és hogy a saját kislányát sem szerethette volna jobban.

– Őszintén remélem, neki nem esett miattunk bántódása!

– Nem! Szerencséje volt. De az eset után két héttel nyoma veszett. Hiába keresték.

– Hogyan?

– Eltűnt. Ha jól emlékszem, valaki azt terjesztette, hogy látta a Berlinbe tartó vonaton egy kisgyerekkel a karján. De hát, őszintén megvallva, ez teljes képtelenségnek hangzott.

Zarah felemelt fejjel, minden szomorúság nélkül lépdelt a pályaudvar irányába. Meglepte, de a lelke mélyén egyáltalán nem bánta, hogy egyszeriben idegen lett számára a hely. Hogy már nem jelentett semmit, ami itt körülvette. Igaz, sok idő telt el, és meg is változott minden. De amit érzett, az nem a változások miatt volt.

Amikor lelépett a vasúti kocsi lépcsőjéről, majdnem visszafordult. Szorongott, félt az újbóli találkozástól. Nem tudta, mi vár rá, ahogy akkor sem tudhatta, amikor Edellel hetvenöt évvel ezelőtt felszálltak a tónál a kompra.

A váratlan találkozás ugyan felkavarta és kíméletlenül élesztett fel benne minden fájó és rejtegetett emléket, azonban most mégis könnyűnek érezte magát, mert ahogy testet öltött előtte a halált hozó múlt, porrá hullva enyészett el szinte azonnal a megsemmisítő sötétségben.

Örült, hogy nem engedett a kísértésnek, hogy ezúttal sem volt gyáva, hogy nem futamodott meg, hanem összeszedte a bátorságát, és szembenézett az idővel.

Megmagyarázhatatlan boldogság áradt szét benne, hogy mégis hallgatott a belső hangra, és rászánta magát a viszontlátásra, mert így tudott örökre búcsút inteni a fájdalmának.

– Vége van – mondta maga elé.

A háta mögül egyre erősödő suhogásra lett figyelmes. Először azt hitte, a szél támadt fel. Megfordult és a hang irányába nézett. A tóról népes hattyúraj emelkedett az ég felé.

Bécs, Ausztria

IFJABB DR. HIRSCHFELD Maysedergasse-beli irodájának bejárati ajtajában széles mosollyal várta, hogy Edna végre megérkezzen. Amikor kinyílt a liftajtó, és megpillantotta a felé integető nő alakját, lelkesedésében messziről kiáltozta: – Megvan! Győztünk!

Edna megszaporázta a lépteit.

– Remek! De az igazi tánc még csak ezután kezdődik! Nem is tudja, milyen hálás vagyok! – válaszolta nevetve, miközben boldogan ölelgette az ügyvédet. – Hogy sikerült ennyire gyorsan?

– Az én szakmámban az marad talpon, aki hamar megtanulja, hogy a halogatás a tett halála.

– Ez nem csak az ön hivatására igaz. Én például az életem is eszerint igyekszem élni. Nem tagadom, elég vád ér miatta! Alig vártam, hogy találkozzunk! Megöl a kíváncsiság!

– Menjünk be, és mindent elmesélek. Inna valamit?

– Ó, ne fáradjon! Csak egy egyszerű limonádét kérek. Gin van?

– Van.

– Akkor azt is egy nyeletnyit. Csak úgy, minden hozzávaló előtt, zutty, rá a jégre!

– Apám régi ügyfele segített – mondta dr Hirschfeld, miközben Edna italát készítette. – Így a laboron néhány nap alatt túljutottunk.

– Végül is ez volt a lényeg.

– Nem egészen. A laboratórium nem a bíróság. Fel kellett készülnünk minden lehetőségre, ugyanis a vérminta megszerzésének a módja, hogy finoman fogalmazzak, aggályos. Az érintett bármikor megtámadhatja, és abban az esetben mindegy, hogy a tesztek eredménye pozitív, új eljárást rendelnek el.

– De azt senki sem vitathatja, hogy a bárónétól származik! A fiolán lévő címke tanúsítja!

– Ez igaz. Azonban ahogyan hozzájutottak, az törvénytelen.

– Csak tudtak valamit tenni?

– Mindent latba vetettünk, hogy az eljárás során ez a tény ne kaphasson figyelmet. Az apasági keresetet igyekeztünk a középpontba állítani. Nem volt egyszerű, mert a bíróságon nagyon nehéz mostanában az ügyek menetét befolyásolni.

– De önnek rengeteg kapcsolata van!

– Van. És ez volt a szerencsénk. Drága apám értette a dolgát, ami az összeköttetések megszerzését és aztán az úgynevezett barátságok fenntartását illeti. Azonban azt tudniuk kell, hogy a veszély nem hárult teljesen el. Mint mondtam, a végzés bármikor megtámadható.

Az ügyvéd átnyújtotta az italt. Magának vizet töltött.

– De végül a bíróság kimondta, hogy Carla Lewinson apja minden kétséget kizáróan a néhai Marcus von Lebensberg báró. És számunkra ez a lényeg!

– Akkor egyelőre maradjunk is ennyiben. Mondja, milyen a limonádé ginnel? Megfigyeltem, mindig ezt issza...

– Hát, ha mindig ezt iszom, gondolhatja, hogy jó!

– Tudja mit? Most kipróbálom.

– Jól teszi! Legalább koccintunk a sikerre! De egy fontos dolog még hátravan.

– Az alapítványra gondol?

– Pontosan.

– Nos, igen. Futárral megküldtem a vezetőségnek a bírósági ítélet azon részét, melyben leírják, hogy van törvényileg elismert, élő örököse az alapítványnak és az alapítvány által birtokolt javaknak. A további részletekre nem tértem ki benne.

– Biztosan kitalálják, hogy mit akart ezzel számukra világossá tenni.

– Hogyne! Hogy ezentúl lesz egy főnökük. Aki fiatal, erős és okos, és aki minden bizonnyal az események ütőerén tartja majd az ujját.

– És vélhetőleg útjába áll a pénzszórásnak.

– Annak is. Meg a kétes ügyeiknek is.

– Lennének?

– Egy minden felügyelet nélkül maradt pénzhalom nagy kísértést jelent.

– Hogy bármikor elvehetnek belőle?

– Akár. Vagy olyasmire költik az alapítvány nevében, ami az egyéni érdekeikben áll, és a saját céljaikat szolgálja.

– Hát, akkor vélhetőleg menni fog a kéztördelés, ha megérkezik a levél...

– Némi izgalom lesz, azt biztosan állíthatom. Bár még éppen csak belepillantottam az iratokba. Azonban már kiviláglott egy és más.

– Fölöttébb érdekesen hangzik!

– Több lesz mint érdekes. Majd meglátja! Na, hozom a gines limonádémat! Aztán ünnepelünk.

– Ó, ha már kimegy, hozna nekem is egyet?

– Persze, de...

– Ha az ember jó híreket hall, könnyen megszomjazik!

Dr. Hirschfeld és Edna másnap nehezen verekedték át magukat a reggeli csúcsforgalmon. Időnként megdörrent az ég, és órák óta zuhogott az eső is, amitől még jobban megbénult a város.

– Ezt soha nem értettem! – fakadt ki Edna.

– Mit?

– Hát, hogy miért kell öttel menni? Amikor éppen csak szemerkél!

– Nekem ez inkább felhőszakadásnak tűnik!

– Ugyan már! Esik és kész. Attól még haladhatnánk!

– Bizonyára tartanak a csúszós úttól.

– Lehet. De ha valaki fél az autójában, mondja meg nekem, miért nem megy villamossal?

– Mert nem mindenhova jár villamos.

– Akkor maradjon otthon, és várja meg, míg eláll. Hihetetlen, hogy az ember menne, és a sok reszketeg kezű beszari meg feltartja!

– Maga soha nem fél?

– De. Csak nem a csúszós úttól. Egyébként esőben olyan autókázni, mint hétvégén.

– Ezt meg, hogy érti?

– Figyelje csak meg! Az utak olyanná válnak, mintha hivatásos forgalomlassítókat vetne be a rendőrség. Ezek egymás mellett araszolva blokkolják az utakat, legfeljebb tízzel tötyögnek, s ha jelez, hogy ön menne, még nekik áll feljebb, aztán hadonásznak az ablak mögül, hogy hova siet, miközben csak a normál tempót próbálná elérni, ha hagynák. Aztán fél óráig parkolnak, hússzor nekiveselkednek, mire sikerül egy nyolcméteres helyre beállni a minikocsijukkal, miközben végeláthatatlan sor várja epedve, hogy véget érjen a mutatvány. És akkor a lámpákról nem is szóltam, hogy a zöldnél keresi az egyest, aztán jó eséllyel le is fullad, a sárgánál satuféket nyom ijedtében, hogy juj, mindjárt piros, a tükröt pedig sminkelésre használja, miközben sávot vált.

– Huh! Ez tömény volt! De ugyanakkor minden szava igaz.

– Persze, hogy az!

– Tudom, hogy imád vezetni!

– Igen. És annál jobban csak a sebességet szeretem. Mindenben.

– Mindenben?

– Mindenben. Minek annyit teketóriázni?

A bécsi erdők szélén megbúvó, madárcsicsergéstől hangos Löfflergasse közepén állt a Lebensberg Alapítvány hatalmas üvegpalotája. Az épületet körülvevő park kövér, zöld gyepét tölgyfasorok szegélyezték.

A portás az emeleti, nagy tárgyalóba vezette a vendégeket. Az ablaknál és az alkalmi büféasztal körül kisebb csoportokba verődött grémiumi tagok élénk csevegése egy szemvillanás alatt abbamaradt, ahogy kinyílt a helyiség ajtaja. Láthatóan meglepettek voltak, mert az életben mindenre számítottak, csak a nemrégiben bekövetkezett fordulatra nem.

Az elnök köszöntött mindenkit, majd azonnal a téma közepébe vágott.

– Természetesen ezt meg fogjuk támadni. Ebben a grémium minden tagja egyetértett.

– Pontosítanám, elnök úr! – szólalt meg egy szőke, középkorú hölgy a terem túlsó végéből. – Egy kivétellel. Az pedig én voltam.

Edna szemügyre vette a felszólalót.

– Nos, igen, de jelen esetben ez nem döntött el semmit.

– Egyelőre nem – válaszolta a szőke nő.

– Uraim – kezdte dr. Hirschfeld a hozzászólását –, mint önök előtt is nyilvánvaló, ez merő idő-és pénzpocsékolás lenne! Ugyanis a legfelsőbb bíróság a fellebbezésnek nem adott helyt. És önöknek különben sem áll módjában az örökösödési per ítéletét vitatni.

– Azt nem. De a következményeit talán igen – vette át a szót az egyik karót nyelt grémiumi tag.

– Attól tartok, azt sem. És a végén még minden további eljárást is ki kell fizetniük.

– De nem az alapítvány pénzéből – tette hozzá Edna. – Aminek, mint tudják, tegnaptól új tulajdonosa van.

– Ez még egyáltalán nem dőlt el! – vetette közbe egy másik, szikár arcú férfi.

– Nos, azt kell, hogy mondjam, hogy de igen, eldőlt. Bizonyára ismerik a néhai, idősebb von Lebensberg báró végakaratát, mely kimondja, hogy az egyetlen fia, Marcus von Lebensberg egyenes ági leszármazottja örökli és birtokolja az alapítványt, s azon keresztül annak a vagyonát, és teljes körben gyakorolhatja a tulajdonosi jogokat. Nem tehetnek mást, el kell fogadniuk, hogy a grémium fölött áll mostantól valaki, aki az intézkedéseikkel szemben, ha azokat kedvezőtlennek ítéli meg, élhet a vétójogával.

– Tegyük fel, hogy elfogadjuk...

– Nincs más választásuk, uram! – vágott a szavába dr. Hirschfeld. – Ezen az úton kár is továbbmenni!

– Jó, szóval ő lesz a tulajdonos...

– Nem lesz, már ő az!

– Jó, akkor ő a tulajdonos. De akkor szeretnénk garanciát kapni arra vonatkozóan, hogy az alapítvány működése és alapvető célkitűzései nem fognak megváltozni! – erősködött az alacsonyabb, testes tag.

– Erről én nem tudok nyilatkozni, uram – válaszolta hűvösen az ügyvéd.

– A működés meg a célkitűzés miatt aggódik? Nem inkább arról van szó, hogy a pozíciójukat szeretnék megőrizni? – tette fel a kérdést kíméletlenül Edna.

– Asszonyom, biztosíthatjuk, hogy ez távol áll mindnyájunktól.

– Értem. Akkor bizonyára van más, amiből ilyen nagyvonalúan megélhetnek – folytatta Edna.

Az elnök arca eltorzult. Legszívesebben azonnal kihajította volna a teremből Ednát. Ehhez a hangvételhez láthatóan nem volt hozzászokva.

– Tehát ez akkor azt jelentené, hogy innentől mi, az elnökségemmel együtt, csak afféle bábok vagyunk? – kérdezte.

– Döntéseket bármilyen tárgyban majd az új tulajdonos hozhat.

– Hát ez egyszerűen hallatlan! És most, csak úgy, derült égből villámcsapásként megjelenik valaki, aki azt mondja, hogy enyém minden?

– Meglep, hogy ezt villámcsapásként élik meg – szólalt meg újra Edna.

– Miért?

– Mert ez azt jelenti számomra, hogy önök szerint az új tulajdonos megjelenésével valami jó véget ért.

– Nagyon kellemetlen, hogy ilyesmit gondol!

– Ennek könnyen az elejét veheti!

– Hogyan?

– Hogy többet nem mond ilyeneket!

– És szabadna ezek után tudnunk az úr nevét, aki mindent megörökölt? – kérdezte az elnök.

– Nem úr, hanem egy hölgy – válaszolt dr. Hirschfeld. – Carla Lewinson a neve.

– Á, szóval férjezett! Nem tartotta meg a leánykori nevét?

– Ez a leánykori neve.

– De akkor hogyan lehet az ifjabb von Lebensberg báró lánya?

– Nos, erre is van magyarázat, természetesen.

– Éspedig? – vágott az ügyvéd szavába az elnök.

– Javaslom, amikor majd Mrs. Carla Lewinson itt lesz, faggassák őt erről ki.

Az elnök azonnal visszavonulót fújt. A csendet a szikár arcú törte meg.

– És hol él?

– Tel-Avivban.

A tárgyalóban újra néma csend lett. Az elnök felállt, és a további formalitások megbeszélése előtt kávészünetet rendelt el.

– Látta? A megbolydult méhkas nem megnyugodott – súgta Edna dr. Hirschfeld fülébe –, hanem lefagyott a hírek hallatán.

– Igen, feltűnt nekem is. Kíváncsi lennék, mi lehet ennek az oka?

– Szerintem hamarosan megtudjuk – mondta Edna, és a feléjük közelítő szőke nő irányába fordult.

– Jó napot, engedje meg, hogy bemutatkozzam. Mirjam Lauder vagyok. A belső ellenőrzést vezetem.

– Ön volt, aki nem értett egyet a megtámadásunkkal, ha jól emlékszem. Edna von Hoch a nevem. Jó napot!

– Nem, nem a megtámadásukkal nem értettem egyet. Mert erről gondolkodni is hiábavaló dolog lenne. Hiszen a tulajdonos életével és személyével kapcsolatban elhangzottak egyrészt nem is tartoznak ránk, másrészt pedig a tények azok tények.

– Akkor mivel nem értett egyet? – érdeklődött felé hajolva az ügyvéd.

– Azzal, hogy bármiben is megpróbáljunk ellene menni a változásnak.

– Úgy látszik, azt itt nem annyira szeretik!

– Nos, hogy a változásokat úgy általában szeretik-e, vagy sem, azt nem tudom. Itt azt nem szeretnék, ha a szabad döntéseikben korlátozná valaki őket.

– Ezt pedig én nem értem – tette hozzá az ügyvéd. – Ha a szabad döntéseik egybeesnek az alapítvány érdekeivel, akkor mi ezzel a baj?

– Rátapintott a lényegre, ügyvéd úr.

Dr. Hirschfeld jelentőségteljesen Ednára nézett.

– Értem – mondta. – Csodálkoztam is, hogy a bejelentésünkkel ennyire felkavartuk az érzelmeket. Mindenki túlságosan izgatottnak tűnt. Nézze, az az úr ott például egészen magából kikelve magyaráz valamit!

– A sötétebb bőrűre gondol?

– Igen.

– Ő Musztafa Semal. A közel-keleti koordinációért felel az alapítványnál.

– Hm. Már korábban is feltűnt. De pont azért, mert annyira hallgatott.

– Igen. Mert akkor mindenki látta. Most pedig úgy gondolja, hogy senki nem figyel rá. Azonban az ön szeme éles, ügyvéd úr.

A kimerítő, javarészt hadakozással telő, közel kétórás megbeszélés befejeztével a visszautat a belvárosig akadálytalanul tették meg. Az eső elállt, és végre újra sütött a nap.

– Carla mikor érkezik? – tudakolta az ügyvéd a kapuban búcsúzkodva.

– Ó, tényleg! El is felejtettem a nagy zűrzavarban mondani. Tegnap beszéltem vele, miután öntől hazaértem.

– És mit szólt?

– Azt hiszem, örült.

– Azt hiszi?

– Nézze, ilyeneket megtudni, hogy valójában ki is volt az apám, és a tetejébe mit hagyott rám, nem könnyű sem felfogni, sem feldolgozni. A jó hír ugyanúgy képes sokkot okozni, mint a rossz. Pár nap leforgása alatt lett belőle Ausztria egyik leggazdagabb embere. Ahhoz, hogy ezzel bármit is tudjon kezdeni, időre lesz szüksége.

– Igaza van.

– Tudom. Majdnem mindig az van! – nevetett Edna.

– És jön?

– Persze! A férjével, Yaakov Litzmannal. De nem Bécsbe.

– Hanem?

– Egyenesen Münchenbe.

– Münchenbe? Miért oda?

– Mert a környéken lesz egy kis, közös elintéznivalónk. És akkor meg is ragadnám az alkalmat, hogy megkérjem, tartson velünk! Én is odautazom, ott találkozunk, azután majd másnap továbbmegyünk a Münchentől nem messze fekvő Inningbe. Zarah ott vár mindnyájunkra.

– Természetesen önnel tartok. De miért megyünk oda?

– Hogy találkozzunk Carla másik nagymamájával.

– Ó! Szóval családi összejövetel lesz!

– Nos, így is nevezhetjük. Bár azt hiszem, von Lebensberg báróné boldogsága korántsem lesz teljes. De majd meglátja!

München, Németország

A HOTEL VIER JAHRESZEITEN homlokzatára kitűzött zászlók vidáman lobogtak a kora reggeli, hűvös szélben. A hordárfiúk már egy jó ideje a frissen kitisztított piros szőnyeg lefektetésével bajlódtak. A szálloda az utolsó négyzetméterig megtelt vendégekkel, híres divattervezők és modellek sürögtek-forogtak mindenfelé. Este a bálteremben tartották a másnap kezdődő Modewoche München gálavacsoráját.

Edna és dr. Hirschfeld a reggelijük után a kávézóban üldögélve várták, hogy Carla és Yaakov megérkezzenek.

– Belenézett már az iratokba?

– Ó, hogyne! Sőt, a fél éjszakámat a vagyonjegyzék tanulmányozásával töltöttem.

– És, mit látott?

– Hogy a Lebensberg Alapítvány vagyonának a nagysága minden korábbi elképzelésemet felülmúlja.

– Valóban?

– Igen. Az ingatlanok jövedelme önmagában is tetemes összegre rúg, s az alapítvány számláin lévő összegek is hatalmasak. El is indítottam az azonnali zároltatást.

– Hogy ne férhessenek hozzá?

– Igen. Ki tudja, a látogatásunk kiből mit válthat ki.

– Helyes.

– Természetesen azonnal jelezték is, hogy ezzel veszélyeztetem a hatékony működést.

– Gondolom, ezzel nem törődött.

– Jól gondolja. Először is minden kifizetés várhat néhány hetet. Másodszor inkább mi veszélyeztessük az ő működésüket, mint hogy ők veszélyeztessék aztán a miénket.

– Egyetértek.

– Persze a kiadások is a csillagos égben vannak, nem is beszélve a busás jutalékokról és a fizetésekről, amiket a grémium magának és a tagoknak rendre megszavaz.

– Hát szegények, ha egyszer megdolgoznak a pénzért – tette hozzá nevetve Edna.

– Hosszú a lista, annyi kiemelkedően jó helyen lévő, előkelő házat és épületet birtokol a szervezet Ausztriában és Németországban is, sőt még egy New York-beli penthouse is színesíti a portfóliót a Park Avenue és a 25. utca kereszteződésénél.

– Nem hangzik rosszul!

– Nem, valóban. Találtam továbbá néhány nagyon jelentős műtárgyleltárt is, mely cikkek többsége múzeumi kiállításokon szerepel, tartós bérleti szerződéssel, de teljes autópark és további céglisták is előkerültek a halmazból. Sokféle befektetést eszközöltek az elmúlt évtizedekben, a cégháló áttekintéséhez külön szakemberekre lesz majd szüksége Carláéknak.

– Már magam is alig tudom követni – pislogott nagyokat Edna.

– Pedig még nincs vége! Jó néhány szervezetet is pártfogolnak, na, ez lesz majd a rázósabb rész, hogy ki lehessen deríteni, melyik mivel foglalkozik, és hogy valóban azzal-e. Azután, hogy melyik kinek a tulajdona, vagy kinek az érdekeltségi körében áll. Van ezek között minden! A hátrányos helyzet és a megkülönböztetések felszámolásáért küzdő Ne hagyjuk ezt! nemzetközi mozgalomtól egészen a Szebb Jövő elnevezésű amerikai nonprofit vállalkozásig több mint harminc szervezet szerepel a támogatottak hivatalos listáján.

– Gondolom, a kulcsszó a hivatalos.

– Briliáns!

– Amiről nem tudunk, az nem fáj, nem igaz? De hogyan lehet ezt átlátni?

– Ezt? Így? Sehogy.

– Értem. Viszont kiváló lehetőség a zavarosban való halászásra. Nem igaz?

– Bocsásson meg, de a pontos meglátásait hallgatva, most már tényleg érdekelne, mi az ön foglalkozása.

– Egyetemet végeztem. Közgazdaságtudományit.

– És ezt csak most mondja?

– Nem kérdezte. Előtte pedig négy év jogot. De azt abbahagytam.

– Nos, ha részt akarna venni a család ügyeiben, lenne testhez álló feladata bőven, ezt kijelenthetem. És talán a családra rá is férne egy hozzájuk közel álló személy, aki gyorsan átlát a szitán.

– Meglátjuk, hogy szeretnék-e. Meg azt is, hogy én szeretném-e. Már nem vagyok fiatal. No, de mit javasol tenni?

– Én? Nem vagyok gazdasági szakember! Ha Carla felkér, hogy az irodám vegye át a vagyona képviseletét, még azt is át kell gondolnom, mert mellette semmi egyébre nem maradna időm, és meg kellene válnom az ügyfélkörömtől. Mindenesetre az már most látszik, hogy hosszútávon egyszerűsítésekre lesz szükség. És racionalizálásra. A sok csapot el kell zárni, és a jövedelmet egy kalapban kell gyűjteni. Úgy hatékonyabb lesz a gazdálkodás is, és a működésük is.

– Látja, megy ez! Én mindig mondtam, hogy a legtöbb dologhoz mindössze józan paraszti észre van szükség. A többi csak ügyeskedés. Azonban egy lényeges szempontot kihagytunk a számításainkból!

– Mégpedig?

– Hogy Carla akarja-e majd ezt csinálni. Hogy érdekli-e. Ő kiváló, sikeres elhárító tiszt. Katona. Igaz, egy sérülése miatt hosszabb rehabilitáción van túl, de kérdés, hogy akar-e visszamenni. Azt akarja-e majd folytatni, amit eddig csinált? Hiszen az volt az élete! Vagy valami egészen máshoz kezd?

– A pénz sok mindent megváltoztat!

– Lehet. Ugyanakkor azt is gondolom, hogy az ő esetében, hozzanak a bekövetkezett események bármilyen jelentős átalakulást is az életében, nem a pénz fogja a döntésében befolyásolni.

– Honnan tudja?

– Ha majd jobban megismeri, meglátja.

– Csak nem rólam folyik éppen a szó? – állt meg az asztaluk mellett váratlanul Carla.

– Hát te? Az égből pottyantál ide? – pattant fel Edna, és magához ölelte Carlát. – Annyira bele voltunk mélyedve a beszélgetésbe, hogy észre sem vettük, hogy bejöttetek! Yaakov? Hol van?

– Azonnal itt lesz ő is. Csak felkísérte a csomagokat a szobánkba.

– Carla, ő dr. Arthur Hirschfeld. Ügyvéd úr, ő pedig Carla Litzman-Lewinson.

– Nagyon örvendek – mondta az ügyvéd, és le sem tudta venni a szemét Carláról. Csak állt és megbabonázva bámult rá.

Carla gyönyörűbb volt, mint valaha. Az arca kipihentnek látszott, és szinte áttetszően világos volt. Vöröslő hajzuhataga beterítette a vállát. A teste vonalát követő, éjkék, dísztelen zsorzsettruhája sejtelmesen engedte kirajzolódni tökéletes alakját.

– Bocsásson meg, nem szeretném zavarba hozni, de képtelen vagyok uralkodni magamon. Amikor azt mondta Edna, hogy ön kivételes szépség, úgy vélem, közel sem járt az igazsághoz.

– Nahát, dr. Hirschfeld, ezért a bókért már megérte idáig utaznom.

– Ezért? Carla! Hiszen a többit még nem is tudod! – tette hozzá Edna.

– Ezek után, bármi jót is kell megtudnom, az már csak a ráadás lesz. Köszönöm, dr. Hirschfeld! És figyelmeztetem, hogy a nővéremmel még nem is találkozott. Yaakov! – intett Carla a bejárat felé. – Itt vagyunk!

Estefelé Carla erőtlenül rogyott le az ágy szélére. Az agya helyén levelek, iratok, számsorok és tennivalók tömege sorakozott. Rövid idő alatt fenekestől fordult fel az élete. Hirtelen minden megváltozott.

– Milyen jó, hogy nem vártam tovább az esküvőnkkel – jelentette ki röhögve Yaakov.

– Miért? – fordult felé Carla.

– Mert most mindenki azt hihetné, hogy a vagyonodat pécéztem ki!

– Hülye vagy. Azonkívül ez sértés is.

– Ne haragudj! Beláthatod, hogy ezt nem hagyhattam ki!

– Nem haragszom. Tudom, hogy érted.

Lehajtotta a fejét, és eltűnődve bámult maga elé. Sokára szólalt meg újra.

– Mondd, Yaakov, hogy lesz ez tovább?

– Őszintén szólva sejtelmem sincs – válaszolt a férfi néhány másodperces gondolkodás után. – Egyelőre próbálom felfogni, ami történt. Szerintem gazdagnak is születni kell. Vagy legalábbis hozzászokni. Amikor az ember egyik pillanatról a másikra azzá válik, nem is tud vele hirtelen mit kezdeni. Ráadásul itt nemcsak egy csomó pénzről van szó, ami az öledbe pottyant, és majd szépen lehet költögetni, hanem egy egész rendszerről. Egy működő hálózatról! Bevallom, pillanatnyilag elképzelésem sincs.

– Napok óta különös érzésem van. Mintha a sors egy másik irányba akarna terelni. Mintha valami egészen más célt akarna kijelölni a számomra. Merőben eltérőt attól, mint ami eddig volt. Vagyis, amit eddig annak hittem. Egyre mélyebben belesodor, hogy az általa kiválasztott utat ne kerülhessem el. És ez mindinkább félelemmel tölt el.

– A baleset utáni hosszú kényszerpihenő miatt jutottál erre a következtetésre?

– Igen. A legelső ez irányú gondolat akkor ébredt bennem, amikor bármennyire is akartam dolgozni, az orvosok nem engedték. Pedig már semmi bajom sem volt! És ettől jobban szenvedtem, mint a fájdalomtól. Te tudod a legjobban, hogy mennyire szeretem a hivatásom.

– Tudom. És sajnálom, hogy így alakult. Talán a baleset juttatott el egy, hogy is fejezzem ki magam, fordulóponthoz?

– Nem. Az a bizonyos fordulópont akkor volt, amikor megtudtam, hogy Andy a testvérem.

– Igen! Igazad van! Valóban így lehetett, mert akkor egyszerre nagyon megváltoztál. Rád sem ismertem! Tudod, nem akartam ezt korábban mondani, de véleményem szerint a baleset is ennek a hirtelen és erőteljes változásnak a következménye volt. Egyszerűen nem tudtalak befolyásolni! Nem tudtalak megvédeni, elsősorban önmagadtól, mintha szánt szándékkal rohantál volna bele a bajba. Ész nélkül! És én semmit sem tehettem ez ellen. Szörnyű volt végignézni!

– Elhiszem. Valami hajtott előre, nem is mérlegeltem, jószerivel azt se tudtam, mit csinálok.

– Sokat tépelődtem, míg magatehetetlenül feküdtél a kórházban, én meg üldögéltem a szobád előtt a folyosón. Hogy miért? Hogy vajon mi válthatta ki belőled mindezt? Meg hogy tehettem volna-e valamit? Valamit az érdekedben. És hogy vajon a gyökeres átalakulás mikor kezdődhetett el benned? Végül én arra a napra vezettem vissza, amikor kiderült, hogy örökbe fogadtak.

– Igen. A lavina azzal indult el. És mostanra ott tartok, hogy már teljesen tanácstalan vagyok.

– Drágám – mondta Yaakov, és Carla mellé telepedett az ágyra –, mégsincs okunk a boldogtalanságra!

– Ó, nem, persze, hogy nincs! Nevetséges is volna. Sőt, inkább örülnünk kell mindannak, ami történt. De a változás mindig felkavarja az embert. Különösen akkor, ha amit maga mögött hagyni kényszerül, sokat jelentett számára.

– Tehát? Ez azt jelenti, hogy döntöttél?

– Nem. Nem én döntöttem, Yaakov. Elfogadtam, hogy nincs más választásom.

– Már hogyne lenne! Ha akarod, folytathatod tovább a régi életed!

– Megtehetem, ez igaz. A kérdés csak az, hogy helyesen tenném-e.

– Vélhetőleg nem. Lassanként én is hajlok a feltevésre. Az ember nem kap új életet, ha azzal nem volna a sorsnak célja. Mert az akarata mindig teljesül.

– Hát persze! – nevette el magát Carla. – Mert akár jó, akár rossz történik, mindig azt mondjuk, hogy ez volt az akarata. De félretéve a tréfát. Volt időm végiggondolni. Őszintén bevallom, megrázott, amikor felismertem, hogy a baleset körülményei és az utána következő hónapok azt mutatták meg számomra, hogy abba az irányba nem mehetek tovább. Talán pont ezért, ijedtségemben erőlködtem annyira, hogy minél gyorsabban visszaálljak a szolgálatba. Aztán csak jöttek szépen, sorban a dolgok, és én egyre távolodtam attól, amiről korábban azt hittem, az életcélom.

– Most pedig még nem tudhatjuk, merre tartunk – tette hozzá Yaakov.

– Nem. És őszintén szólva, ez bizonytalansággal tölt el. Ahogy minden, ami nem rajtam múlik. Ugyanakkor már világos előttem, hogy nem fordulhatok vissza. Ó, Yaakov, nem tudom, mi lesz! De mellettem kell, hogy állj! Nagyon szeretlek téged. Tudnod kell, hogy a te magabiztosságodból és a te erődből nyerem a bátorságom.

– Szerelmem – súgta a fülébe Yaakov. Gyengéden magához húzta és megcsókolta. – Örökre veled maradok! De neked pedig azt kell tudnod, hogy te nélkülem is győztes lennél. Erre ítéltettél.

– Gondolod?

– Ebben biztos vagyok.

– Én pedig úgy vélem, hogy önmagam kell arra ítélnem, ha ezt akarom. Apám azt tanította, hogy az élet csatáit nem mindig az nyeri, aki erősebb vagy gyorsabb. Csak abból lesz győztes, aki mélyen hiszi, hogy képes rá.

– És te hiszed?

– Amikor mellettem vagy, akkor igen.

Inning, Németország

– DE ÖRÜLÖK, HOGY LÁTOM! Jobban van, asszonyom? A könyöke rendbe jött azóta? – szólalt meg egy kedves hang Zarah mögött a sarki péküzletben. Megfordult, Frau Müller kedves arca nézett mosolyogva rá.

– Ó, hát persze! Milyen kedves öntől, hogy emlékszik rám!

– Csodálkozik? Ilyen eset nem történik mindennap!

– Nem, valóban. És hát szörnyen sajnálom, hogy annyi kellemetlenséget okoztam. Bevallom, előbb-utóbb emiatt is szerét ejtettem volna, hogy felkeressem, és az elnézését kérjem.

– Biztos vagyok benne, ha ön lett volna a mi helyünkben, ön sem cselekedett volna másként.

– Igen, azt hiszem, igaza van. Csak akkor is bántott a dolog. Hallgatni is borzasztó volt, ahogy a báróné leteremtette.

– Hozzászoktam az elmúlt évek alatt. Talán furcsállja, de néha még meg is sajnáltam szegényt.

– Amiért tolószékbe kényszerült?

– Azért is. Meg a sok mindenért, amin keresztülment.

– Talán nem sikerült elég alaposan megismerni az élete történetét. Tudja, mindenki felelős azért, ami vele megtörténik.

– Azt akarja ezzel mondani, hogy rászolgált volna?

– Nos, ilyesmire senki sem szolgál rá. De nem szeretnék titkokat elárulni.

– Kár. Pedig szívesen meghallgattam volna.

– Nem lenne helyénvaló, ha a munkaadójáról olyasmiket tudna meg, amiket ő nem biztos, hogy közölni akart volna.

– Már csak a volt munkaadóm. Még két hetet töltök nála.

– Mégis felmondott magának?

– Nem, én mondtam fel neki. Dr. Rosner rendelőjében fogok dolgozni. Örülök, hogy a doktor úr megemlítette a lehetőséget, én pedig azonnal éltem is vele. Úgyhogy hálás vagyok önnek, mert végső soron annak köszönhetem az új állásom, hogy ön az utcán rosszul lett. Vagy hát, legalábbis... – Frau Müller egy pillanatra elgondolkodott. – Azt hittem, nem ismerik egymást a bárónéval. Ezek szerint mégis?

– Én következem a sorban. Kifizetem a péksüteményt. Aztán szívesen megvárom. Szeretném meghívni egy teára.

– Örömmel elfogadom.

A Bom Bahia teaház csak a nevében emlékeztetett a pompázatos Indiára. Műanyag bútorokkal berendezett, fakó kis helyiség volt a szomszédos utcában. A teaválaszték viszont elsőrendűnek ígérkezett. Zarah és Frau Müller rövid nézelődés után egy jó erős dardzsiling mellett döntöttek.

– Ha jól következtettem, önök ismerik egymást a bárónéval, ugye? Vagy legalábbis információk vannak a birtokában róla.

– Nézze, Frau Müller...

– ...Hedda. Szólítson, kérem, inkább a keresztnevemen.

– Rendben van. Szóval, Hedda, ez egy nagyon régi história. Igen, ismerjük egymást. Mégpedig elég jól.

– De akkor miért nem mondta? Talán az egész másképp alakult volna!

– Minden bizonnyal másképp alakult volna. Ugyanis mi egyáltalán nem vagyunk jóban.

– Nem lep meg. Kevesen vannak a bárónéval jóban. Nem szeretnék tolakodó lenni, de ha már itt vagyunk, megkérdezhetem, hogy miért?

– Meg. Sőt, szándékomban állt, hogy a történetünket el is mondjam. És bevallom, az is, hogy megkérjem valamire. Ha netán a későbbiekben szükségünk lenne a vallomására. Ezért is hívtam meg teára.

A GASTHOF ZUR POST ALKALMI erőkkel kiegészített személyzete teljes riadókészültségben várta a délutánt. Zarah előző este jelentette be a vendégek érkezését. Még négy szobát és hozzá a Vadász-lakosztályt is lefoglalta.

Frau Stavginskí minden idejét a menük összeállítása, a halak, húsok, zöldségek és gyümölcsfélék beszerzése, valamint a folyamatos mozgósítással egybekötött dirigálás töltötte ki. Egérszürke flanelruhába bújtatott nők törölgettek mindenfelé megállás nélkül, fényesítették a bútorokat meg a korlátot, takarították a szobákat, és cipelték a ropogósra vasaltatott ágyneműket. Megújult a virágdíszítés, ellepték a társalgó dohányzóasztalait a friss magazinok és a napilapok, a kölcsönzött pincérek csörömpölve töltötték fel a bár – az utóbbi időben vendég híján igencsak elhanyagolt – italkészletét. A faluból két tejfelképű fiú is előkerült, kekiszínű, sokgombos egyenruhában, hogy néhány napig betöltsék a hordárok kivételes tisztségét.

A konyhában is állt a bál. A legrosszabb pillanatban hagyta cserben a szakácsot az egyik hűtő, és meggyűlt a baja a rég nem használt kemencével is. Vacsorára bárányborda sült volna benne, de aztán kisebb viták árán a rostélyos marhaszegy mellett döntöttek, remélve, hogy a kürtőt reggelre mégiscsak sikerül a kéményseprőnek rendbe hoznia. A cukrász sem volt elégedett, nem találta elég frissnek a tojást, hogy a mogyorószufléhoz a fehérjét kőkemény habbá verje. A pék szintén késett, telefonált, hogy nem ért vissza időben a szállítója, de a fia kerékpáron áthoz mindent, legyenek nyugodtak.

A vendégek megérkezéséig már legfeljebb csak egy óra volt hátra. Frau Stavginskí a kétségbeesés és a pánik határán egyensúlyozott.

Zarah délelőtt még tett egy hosszabb sétát a parton, egészen a nagy mólóig ment, hogy a cölöpházakat szemrevételezze. Valóban innen nyílt a legszebb kilátás a tóra és az azt körülölelő hegyekre. Erőteljes farönkök tartották a pallókat, amik a stég közepétől egészen a víztükörig lejtettek, hogy a halászok a megjavított vagy felújított bárkáikat könnyedén a tó felszínére juttathassák. Kétoldalt henger alakú fatörzsekre ácsolt csónakházak magasodtak a tájba, alattuk sárgalevelű hínárral dúsan benőtt, sötét, mély víz morajlott.

Jó darabig álldogált a parton, és a tegnapi találkozó járt a fejében. Egyszer csak beborult az ég, s a szél is hirtelen megélénkült. Fázni kezdett. Jobbnak látta, ha minél előbb visszatér a fogadóba.

A nap hátralévő részét Zarah pihenéssel és készülődéssel töltötte. Elővette a szekrényből ólevendula-színű gyapjúruháját, és az ágyra fektette. Megfésülködött, majd az arcát halványan átpúderezte. Leheletnyi pasztellrózsaszín rúzst tett a szájára, a szempillái tövét és a szemöldökét kéregbarna ceruzával enyhén besötétítette. Végül néhány csepp parfümöt simított szét a nyakán és a dekoltázsán. Elmosolyodott. Ünnepelt a lelke. Alig várta, hogy a szeretteit végre viszontlássa és megölelhesse.

Nem sokkal később a szomszéd ezüstszínű autója állt meg az épület előtt. A férfi boldogan vállalta egy kis többletkereset reményében, hogy elfuvarozza az állomásról a vendégeket. Mire a kocsi ajtaja kinyílt, Frau Stavginskí, nyomában a két egyenruhás fiúval, már szaladt is eléjük.

– Nahát, el sem tudja képzelni, mennyire örülök, hogy újra itt van! – csapta össze a kezét ujjongva, amikor meglátta Ednát. – Annyira sajnáltam, amikor el kellett mennie!

– Igazán? Ez nagyon kedves. Engedje meg, hogy bemutassam Heinz Stuhblad-Wissingen őrgróf urat!

Frau Stavginskí arcára először meglepetés telepedett, majd ügyetlenül pukedlizni próbált, de kis híján elvesztette a biztonságát.

– Örvendek, asszonyom! – mondta az idős férfi. – Igazán pompás, hogy itt lehetek.

A két fiú kiemelte a bőröndöket a csomagtartóból, és a bejárat mellett, a további parancsokat lesve, várakozni kezdtek.

– Megyek, hozom a következő eresztést! – kiáltott oda a szomszéd, aztán bepattant az ülésre, és elhajtott a pályaudvar felé. Frau Stavginskí a kijelentés keresetlenségétől enyhe zavarban nézett körbe.

– Jöjjenek be! Az emeleten Frau Winter-Totti szobája mellett lesz az önöké. Fiúk! A nyolcasba legyetek szívesek!

Heinz Stuhblad-Wissingen láthatóan sokkal jobban volt. Nem ment úgy, mint egy dalia, de viszonylag egyenes háttal és határozott léptekkel haladt Edna mellett. Kissé hátrébb maradt, amikor a fogadósné és Edna a papírokért a recepciós pulthoz mentek.

– Az úr melyik? – kérdezte közel hajolva bizalmaskodó hangon Frau Stavginskí.

– Nem értem pontosan – válaszolta Edna mosolyogva. – Mire gondol?

– Hát, arra, amit legutóbb mondott. És azt kérdezem, hogy ez a férje, vagy a szeretője? Bár, ha jobban belegondolok, magamtól is kitalálhatnám, hogy az öregúr inkább a férje. Jobban annak való, mint szeretőnek! Igazam van? – bökte meg Edna oldalát egy sokatmondó mosoly kíséretében.

– Ja, vagy úgy? Képzelje, Ilse, egyik se!

– Hanem? – nyúlt meg a fogadósné képe.

– Új fiú!

– Fiú?!?

– Igen. De egyelőre ennél nem mondhatok többet. Most alakulunk!

– Hát, jobb későn, mint soha, az egyszer szent igaz.

– Egyetértek! Ilse! – ragadta karon Edna a fogadósnét. – Ugye, számíthatok továbbra is a diszkrécióra?

– Ez csak természetes, asszonyom! – felelte a szája sarkában huncut mosollyal Ilse Stavginskí.

Zarah, értesülve Ednától, hogy hamarosan érkezik, ahogy a sofőrré előléptetett szomszéd fogalmazott, a következő eresztés, lesietett az előcsarnokba. Ilse Stavginskí az étterem bejáratában éppen a felszolgálókat osztotta.

– Azonnal vegyenek nyakkendőt – harsogta. – Fogalmuk sincs, micsoda előkelőségek lesznek itt ma este. Még egy őrgróf is van közöttük! Nem szeretném, ha elkövetnének valami hibát!

– Én nem hinném, hogy van köztünk olyan, aki el akar követni egy hibát! A hiba az csak úgy jön, magától, nem? – szájalt egy fiatal pincér.

– Édes istenem! Talán majd ha a vendégekkel is megosztaná az életfilozófiáját, amikor szóvá teszik a kiszolgálás színvonalát! Szedjék össze magukat! És ne feledjék, a fogadó jó híre a tét! Ehhez képest teljesítsenek! Ó, nem is vettem észre, hogy itt van! – fordult Zarah felé. – Bocsásson meg, a legjobbat szeretném!

– Látom, és higgye el, nagyon hálásak vagyunk!

– Nézze! Már itt is vannak, jöjjön, kérem! – hadarta, és ismét szaladt az érkezők elé.

Elsőként az ügyvéd és Yaakov szálltak ki, a sofőr észbe kapott, kiugrott, és a másik oldalon kinyitotta az ajtót.

A tejfelképű fiúk a látványtól még a csomagokról is megfeledkeztek. Tátott szájjal, mozdulatlanul bámulták, ahogy Carla fekete, testhez simuló ruhájában kilépett a járdára.

– Biztos valami színésznő! Vagy fotómodell! – súgta az egyik.

– Inkább színésznő. Ezek meg a testőrei! – válaszolt a másik.

– Fiúk! A csomagokat! – riasztotta fel őket az ábrándozásból Frau Stavginskí érdes hangja.

Zarah megjelent a bejáratban. Carla azonnal felé indult.

– Annyira hiányoztál! Elképzelni sem tudod, mennyire aggódtunk érted, amikor nem értelek el. Ugye, minden rendben van?

– Jobban, mint gondolnád! – válaszolta mosolyogva Zarah, és végre magához ölelhette az unokáját.

– Isten hozta magukat a Gasthof zur Postban! – köszöntötte méltóságteljesen a fogadósné az érkezőket.

– Az unokám, Carla Litzman-Lewinson, ő pedig a férje, Yaakov Litzman.

– Nagyon örvendek. Remélem, jól utaztak!

– Kitűnően! – felelte Yaakov.

– Az úr pedig a családunk ügyvédje, dr. Arthur Hirschfeld – folytatta a bemutatást Zarah.

– Ó, azt hittem, szintén rokon – mondta Frau Stavginskí, miközben alaposan végigmérte a magas, elegáns férfit.

– Amennyit tud rólunk, lassan már azzá válik – bólintott sokat sejtetően Zarah.

– Fáradjanak be! Önöknek, Frau Litzman-Lewinson, a Vadász-lakosztályt készíttettem elő. Az ön szobája pedig a hetes lesz, uram, az emeleten. A papírokat ráérünk később kitölteni. A vacsora hétkor kezdődik.

Yaakov és Arthur elindultak a csomaghordó fiúkkal, hogy birtokba vegyék a szobáikat. Carla a nagyanyja mellett maradt.

– A bárónő vonata egy óra múlva érkezik – fordult Frau Stavginskí Zarah felé. – Úgy gondoltam, személyesen megyek érte a pályaudvarra.

– Nagyszerű. Kérem, azonnal szóljon nekem, amint megérkezett.

– Feltétlenül megteszem.

– Nagyon lekötelezett, Frau Stavginskí. Köszönöm, hogy segített nekem megtalálni őt.

– Ó, hát ez csak természetes! Ugyan, az igazat megvallva, azt hittem, könnyebben fog menni, de végül szerencsével jártam, és a müncheni operánál találtunk rá a megoldásra. Azon a magyar balerinán keresztül értük el, akiről korábban meséltem. Én mindig is kedveltem a bárónőt, bár csak néhányszor találkoztam vele.

– Nem csodálkozom. Amikor felhívtam, rendkívül előzékenyen viselkedett. El is háríthatott volna, de mégsem tette. Örülök, hogy igent mondott.

– A könyvre?

– Igen, és a meghívásra. Ó, tudja, Frau Stavginskí, ez a könyv nagyon régi vágyam volt! És mostanra teljesülni is látszik. Kegyes a sors velem! Ausztria szerepeltetésével megvan az utolsó ország is a kötethez, így jövőre kiadhatjuk Az európai arisztokrácia európai emigrációja címmel. Végre! Annyi év után siker koronázza az erőfeszítéseimet!

– Mindenképpen szeretnék majd egy példányt belőle! Elmondhatatlan érzés, hogy ehhez én is hozzájárulhattam! No, azt hiszem, mennem is kell. Még ellenőrzöm a konyhát, aztán indulok az állomásra – közölte mosolyogva Ilse Stavginskí, és büszke tartással bevonult a konyhai dolgozók személyzeti bejáratán.

– Mi ez az egész, nagyi? Milyen könyvről van szó?

– Kérdezd Ednát!

– Ha tőle akarnám megtudni, őt kérdezném.

– Elterelő hadművelet. Ki kellett valamit találnunk, mert ha Ilse Stavginskí megtudja az igazságot, két perc alatt romba döntötte volna a terveinket, olyan kíváncsi és akkora pletykafészek.

– De nem szép dolog így félrevezetni valakit!

– Szép vagy nem szép, eredményes. Nem szeretném kiteregetni a környéken a családunk viselt dolgait. Viszont szükségem volt a segítségére. És hidd el, elmondtam volna neki az igazat, ha egy kicsit is megbízhatóbb lenne.

– Ez esetben egyet kell, hogy értsek. Nagyon várom a találkozást az ismeretlen, távoli rokonnal – mondta az épületbe befelé menet Carla.

– Én nemkülönben.

Zarah szobájának az ajtaján halkan kopogtattak. Ilse Stavginskí nyitott be.

– Asszonyom, a bárónő megérkezett.

– Valóban? És hol van?

– Itt vagyok – lépett elő a fogadósné mögül Mia von Lebensberg, és várt. Ilse Stavginskí lassan ráeszmélt, hogy távoznia kell.

Vékony, magas nő állt Zarah-val szemben, a szeme barátságosan csillogott. Az egyik mélyzöld színű volt, a másik őzbarna, benne felfelé keskenyedő zöldes csóvával. Füstszürke alapon kék és rozsdaszínű, aprómintás, galléros ruhát viselt, hófehér, egyenes szálú haját egy ezüstberakásos csat segítségével fogta a tarkóján kontyba.

Zarah, miközben a bárónőről magában megállapította, hogy a korával együtt gyönyörű, és a lénye azonnal magával ragadó, érezte, hogy váratlanul elöntik az emlékei. Mia von Lebensberg vonásai Marcus arcára emlékeztették.

– Nagyon örülök, hogy személyesen is megismerhettem – szólalt meg egy kevéske idő elteltével a bárónő.

– Köszönöm, hogy eljött. Sokat számít a jelenléte. Nekem is, de elsősorban az unokámnak.

– Nagy boldogság, hogy az unokaöcsém lányával találkozhatom. Sajnálatos módon Marcust csak néhányszor volt szerencsém látni, amikor az anyja távol volt. Nagyon szerettem őt. A halálát a mai napig nem tudtam kiheverni. A bátyámmal élete végéig tartottuk a kapcsolatot, de azt a nőt soha nem akartam látni.

– Sajnálom, hogy így alakult.

– Mint bizonyára tudja, néhai apánk felelőtlen költekezése miatt a családunk nehéz helyzetbe került. Az anyám és a bátyám az emiatt óhatatlanul bekövetkezni látszó lemondásokat soha nem bírták volna elviselni. Ezért közösen döntötték el, hogy feleségül veszi Hilde Schulzot. Persze akkor már nem így hívták. Hildegard Regenthal néven páváskodott a bécsi társasági élet színe-java előtt. Gazdag volt, egy luxemburgi nagykereskedő összes vagyonára tette rá a kezét. Törvénytelenül, ugyanis, mint pár nappal a házasságkötés előtt számomra kiderült, papírokat hamisított. De akkor már hallgatnom kellett. Nem tehettem ezzel tönkre a családunk becsületét. Bárcsak előbb jutott volna a tudomásomra! De tulajdonképpen nem hiszem, hogy ennek ismeretében bármit is megakadályozhattam volna. Higgye el, én előtte mindent elkövettem! Nem akartam, hogy a testvérem a jólétünkért egy ilyen rémes érdekházasságban áldozza fel a jövőjét.

– Gondolom, ezek után, hogy finoman fogalmazzak, nem volt felhőtlen a viszonyuk.

– Én azzal a nővel soha nem találkoztam. Egyszer láttam messziről, annyi elég is volt belőle, később pedig szándékosan kerültem, hogy személyesen is megismerkedjek vele. Haragudott rám ezért, meg azért, ami nyílt titok volt, hogy én minden követ megmozgattam, hogy a bátyám közeléből őt eltávolíthassam.

– Nos, ez így sok mindent megmagyaráz.

– Mire gondol?

– Az unokám szemére például. Olyan, mint az öné. Azaz pontosan olyan. Majd meglátja.

– Valóban nagyon várom!

– És azt is világossá teszi előttem, hogy az ön heterokrómiájáról a bárónénak miért nem volt tudomása. Ez, amikor az apasági eljárás lezajlott, bevallom, sok fejtörést okozott, és el is bizonytalanított az eredményben.

– Mint mondtam, soha nem találkoztam vele. És a fényérzékenységem miatt akkoriban legtöbbször szemüveget viseltem. Tehát, ha találkoztunk volna, se valószínű, hogy a szemem láthatta volna. Még az illendőség kedvéért sem vettem volna le miatta a szemüvegem.

– Hm. Mindazonáltal nagyon szomorú ez a történet.

– Az. Ő egy életen keresztül dédelgette a sérelmeit magában. Amikor pedig a bátyám meghalt, bosszút állt azokért rajtam.

– Ezért költözött el?

– Soha nem költöztem volna. A ház akkor is az alapítványé volt, ahogy azóta is, gondolom, a tulajdonában áll. A sógornőm az ügyvivő bizottságon keresztül elérte, hogy kiutasítsanak belőle. De, mint mondtam, bennem nem okoz fájdalmat, ha alkalmazkodni kell az élet kihívásaihoz. Így vita nélkül elmentem. És őszintén szólva, bár sok nehézséget kellett leküzdenem, nem bántam meg. Ma már tudom, mire vagyok képes.

– Igen, azt hiszem, ezt mindnyájan elmondhatjuk, akiket súlyos feladatok elé állított az élet.

– Úgy tartják, akit szeret az isten, azt próbára teszi. De, ismerve az önök sorsát is, legalább mi elmondhatjuk, hogy minket szeretett. Hiszen most mégis, mindennek ellenére, itt vagyunk! Együtt, és ez nagyszerű, hogy megadatott!

– Igen. Valóban ez a legjobb ebben az egész ügyben. De holnap újra egy nehéz nap előtt állunk majd.

– Gondolom, ön sem vágyik sem bosszúra, sem valamiféle ostoba elégtételre. Ugyanakkor elismerem, a szembesítésre szükségünk van. Mert így békélhetünk meg végül mindazzal, amin át kellett mennünk.

– Emiatt látom én is elkerülhetetlennek a találkozást.

Újra halk kopogás hallatszott. Zarah az ajtóhoz ment és kinyitotta. Carla állt a küszöbön.

Mia von Lebensberg felemelkedett a székről, és megfordult. Hosszú ideig mozdulatlanul nézte Carlát. Látszott, hogy képtelen betelni a látvánnyal. Alaposan, tetőtől talpig végigmérte. Elmosolyodott, két karját előrenyújtotta, és hozzá lépett.

– Istenem! – mondta. – Milyen gyönyörű vagy! Az alkatod egyenesen csodás! Fenséges! Mondd, kinek a haját örökölted? Kire hasonlítasz?

– A lányomra, Jozefára – felelte Zarah. – Megszólalásig.

– Bárcsak időben megismerhettem volna! – sóhajtott Mia von Lebensberg. – De én látom benned az apádat is. Egy igazi bárónő vagy! Mert ugye tudod, hogy az édesapád rangját is örökölted?

– Azt hiszem, most teljesen zavarban vagyok. És fogalmam sincs, mit jelent bárónőnek lenni – válaszolta Carla, és elnevette magát.

– Ó, nem baj. Majd én megmutatom neked. Mindent megmutatok neked! Biztosra veheted, hogy mostantól a lehető legtöbb időt szeretném eltölteni veled. Te vagy Marcus lánya. Az ajándék, nekem, öregségemre.

– Mia néni, ha szólíthatom így, megtisztel vele. Őszintén el vagyok ragadtatva. Nem is tudom, mit mondjak. Egyszerre annyi minden történik velem.

– A nénit hagyjuk. Szeretném, ha tegeződnénk. És bár a mostani helyzet arra nem alkalmas, hogy kettesben lehessünk, de meg kell ígérned valamit.

– Boldogan.

– Hogy töltesz velem majd időt. Én bármennyivel beérem! De ezek után, hogy tudom, hogy a világon vagy, képtelen lennék rá, hogy ne maradjak veled kapcsolatban.

– Megígérem.

– És te is, Zarah! Téged is, amennyit csak lehet, látni akarlak. Az ember azt hinné, hogy elmúlt az idő fölötte, és vele már semmi különös nem történhet. Aztán egy pillanat alatt bearanyozódni látszanak a hátralévő évek.

– Ó, igen! Miután megismertem az unokáimat, hosszú ideig félve aludtam el esténként. Attól tartottam, hogy egy reggelen majd véget ér az álom.

A Gasthof zur Post személyzete Frau Stavginskí vezényletével igencsak kitett magáért azon az estén. A vacsora tökéletes volt!

A jégbe hűtött pezsgőt követően előételnek füstölt keszegcsíkokat tettek az asztalra, majonézes lazacikrával. Ezt követte az aranyszínű, schwarzwaldi fürjleves, tojással és májgaluskával. A rostélyos marhaszegyet omlósra sütötték, ízletes, sűrű szafttal, a hozzá feladott karamellizált hagymakarikákkal pedig képtelen volt a társaság betelni. Dr. Hirschfeld és Yaakov repetát is rendelt belőle. A mogyorószuflét vaníliafagylalttal tálalták fel, utána a hölgyeknek édes desszertbort, az uraknak konyakot kínáltak, végül pedig a kávét szolgálták fel. Nagy sikert aratott az előételhez és a leveshez adott száraz, rajnavidéki rizling csakúgy, mint a marhához hozott testes, badeni pinot noir. Mindkét fajtából fogyott rendesen.

Ilse Stavginskí, miközben az ajtónál állva figyelt minden rezdülésre, láthatóan ragyogott a sikertől.

Carla indítványozta, hogy az este további részét a lakosztályukban töltsék el. A társaság szedelőzködni kezdett.

– Kész csoda, hogy visszatalálnak a szobáikba – súgta az egyik pincér a pultoslány fülébe. – Ennyifélét összeinni!

– Jaj, te! Fogalmad sincs az úri dolgokról!

– Vacsora után egy nagy korsó hideg, bajor sörnél nem kell jobb!

– Látod? Mondom, hogy fogalmad sincs!

A pincérek frissítőket, kannában kávét és aprósüteményt hordtak be a tálalószekrényre. A társaság az asztal köré telepedett.

Először Zarah ismertette a másnap délutáni tervet. – Ki közölje a bárónéval, hogy megváltozott a helyzet? – kérdezte.

– Szükséges egyáltalán közölni bármit is? Kitenni magunkat egy ilyen remek utazás alkalmával ennek a minden bizonnyal rém kellemetlen találkozásnak? – ragadta magához a szót Yaakov.

– Szükséges, hiszen ezért vagyunk itt! – válaszolta Zarah.

– Nem hinném, hogy akkora különbséget jelentene, hogy ahelyett, hogy küldenénk egy levelet, személyesen tőlünk tudja meg, hogy az alapítványnak ezentúl egy bizottság helyett egy konkrét személy a tulajdonosa, még ha ez a konkrét személy jelen esetben az unokája, akit nem is ismer – folytatta Yaakov. – Én szeretném ettől Carlát megkímélni. A pénzt ezután is ugyanúgy megkapja, hiszen rendelkeztek az okiratban felőle.

– Kedves vagy, Yaakov, hogy féltesz. De találkozni akarok vele – gyulladt fel a tűz Carla szemében. – Ez nem pusztán egy örökösödési ügy! Nekünk múltunk van! Mégpedig végzetes múltunk, aminek a báróné a részét képezi. Az apámról, az anyámról, az anyám haláláról, a testvéremről és a nagyanyámról van benne szó! – nézett szeretetteljesen Zarah-ra. – Valamint a gonosztettei által elvett éveinkről! Ez nem kevés, Yaakov! Tudom, hogy te csak jót akarsz nekem. És ezt köszönöm. Sajnálom, ha ezzel bárkinek is csalódást kell okoznom, de én a leszámolás mellett teszem le a voksomat.

Carla dühödt fellépésétől megfagyott a szobában a levegő.

– Ja, és még valami. Azt meg miből gondolod, Yaakov, hogy a járandóságát ezután is megkapja? – folytatta Carla. – Mert tőlem nem fogja, erre megesküszöm! Senki és semmilyen földi hatalom nem kényszeríthet engem arra, hogy az anyám gyilkosát, aki miatt elvesztettük a gyerekkorunkat, a családtagjainkat, aki tönkretette Jozefa Totti és Zarah Winter életét, én, Carla Lewinson, ezután is eltartsam! Soha! Érted? Soha! Tudod, Yaakov, ezért megyünk mind oda! Te pedig a férjem vagy. Szeretlek, mert tudom, hogy mit köszönhetek a szerelmednek. Ezért kérlek, hogy ne mondj többé ilyeneket, és állj mellém, amikor szembefordulok a testet öltött gonosszal.

– Megértettelek. És igazat adok. Az ügyet nem lekicsinyellni akartam. Bocsánatot kérek – mondta őszinte megbánással a tekintetében Yaakov.

– Jó ember vagy, Yaakov – mondta Mia von Lebensberg. – De egyetértek Carlával. Való igaz, hogy legnagyobb mértékben az ő helyzete változott. Ezért én is úgy gondolom, hogy neki kell közölni a hírt. Természetesen mind támogatni fogjuk ebben. Bár egyikünk sem lesz feldobva a találkozástól. Sohasem volt kenyerem vagy stílusom ez a fajta tetemrehívás, ugyanakkor az elkövetett bűnökkel szembe kell nézni. Kivétel nélkül mindenkinek.

HEDDA MÜLLER BECSUKTA a konyha ablakát. Álmos, borongós délután elé néztek. A kisegítő éppen végzett a mosogatással, vette a kabátját és távozni készült. A fali hívókészülék berregni kezdett. Frau Müller megnyomta a visszajelző gombot, és elindult az emeletre.

A báróné napjai az utóbbi időben rossz hangulatban teltek. Étvágytalan volt, alig evett valamit, ma sem kérte az ebédet.

– Igen, asszonyom? – nyitott be a hálószobába a házvezetőnő.

– Azt hiszem, ma nem lesz kedvem lemenni a tóhoz. Fáradtnak érzem magam.

– Pedig a friss levegőre szüksége volna. Hét eleje óta ki se dugta az orrát a házból. Dr. Rosner nem fog örülni ennek!

– Dr. Rosner! Ugyan, mit érdeklem én már őt!

– Ön is tudja, asszonyom, hogy ez nincs így.

– Talán.

– A doktor úr zokon vette, hogy nehezményezte az eljárását. De meg kell őt értenie! Ő szívvel-lélekkel orvos. Egyetlen rászorulót sem hagy a sorsára.

– Tudom, hogy becsületes ember.

– Igen, az. És én meg tudom, hogy ő fontos önnek.

– Maga szerint mit kéne tennem?

– Bocsánatot kérni nem fog tőle, annyira már megismertem.

– Nem fogok. Soha senkitől sem kérek bocsánatot. Semmiért! Még a jó istentől sem. Aki úgy végzi a dolgát, mint ő, ne is várja!

– De a doktor úrnak legalább annyit mondhatna, hogy gondolkodott, és megérti, amiért így cselekedett. És esetleg, hogy sajnálja. Ez még nem hangzik úgy, mint egy bocsánatkérés, és úgy vélem, a régi, jó viszony rendezéséhez elegendő lenne.

– Meglátom.

– És az istennel mi baja?

– Hogy mi? Még kérdezi? Nézzen rám! Hát hogy van az életünk vége kitalálva? Hogy van ez az egész megalkotva? Amikor megidősödünk, arra ébredünk egy megátkozott napon, hogy ha akarunk, ha nem, be kell ülnünk a csúszdába, aminek a két oldala éles pengékkel van kirakva, hogy megkapaszkodni se tudjon lefelé menet az ember. Így kénytelenek vagyunk végignézni, ahogy megállíthatatlanul egyre mélyebbre kerülünk! Ráadásul a végén már szinte száguldunk a gödör felé, és a nagy döccenők is akkor jönnek! Hát, mondja meg, ki a fene ujjong ettől? Na, ha majd odakerülök az isten színe elé, márpedig, ismerve az életemet, odakerülök, lesz hozzá az átgondolatlansága miatt egy-két szavam, efelől nyugodt lehet!

– Semmi kétségem sincs, asszonyom – mondta Hedda, és kicsit rosszallóan megbiccentette a fejét.

– Maga mindig annyira rendes volt hozzám! – sóhajtott fel a báróné.

– Meglep, hogy ezt mondja.

– Igaza van, nem dicsérek túl senkit.

– Ó, attól igen távol vagyunk. Mindnyájan tudjuk, hogy ez nem tartozik a szokásai közé.

– Hát nem. Mert az nem külön érdem, hogy valaki a feladatát jól ellátja.

– Igaza van. De néha egy-egy köszönöm nem ártana érte.

– Nem köszöntem meg a munkájukat?

– Nem, asszonyom. Eddig még nem tette.

– Akkor ezért hagy el maga is?

– Határozottan mondom, hogy nem. Nem ezért. Bár néha, megvallom, közel álltam hozzá, hogy beadjam a felmondásom.

– És? Miért nem tette?

– Mert próbáltam önt megérteni, asszonyom.

– Hogy szánalomra méltó a helyzetem?

– Nos, szánalomra méltónak egyáltalán nem nevezném, bár nyilvánvaló, hogy nehezen tudnám elképzelni mindazt, amit érez.

– Akkor miért megy el?

– Mert a hivatásomhoz közelebb áll, amit a doktor úr mellett csinálhatok. És a céljaimat is jobban megtalálom.

– Legalább őszinte.

– Mindig az vagyok.

– Igaza is van. Végtelenül lehangoló lehetett egy nyomorék öregasszony társasága.

– Nem volt lehangoló. Néha nehéz volt, de az más.

– Ne higgye, hogy mindig ilyen voltam. Megvisel a kiszolgáltatottság. Azelőtt erős voltam, és nem hagytam, hogy bárki szembeszálljon velem. Az élet korán megtanított védekezni.

– Előbb vagy utóbb mind megtanuljuk.

– Én egy nincstelen vidéki lány voltam. De elhatároztam, hogy nem végzem akként. Túrták a szüleim egy életen át a földet a betevő falatért, és nyomorúságos szoba-konyhában aludtunk mind. De még az a lyukas fedél sem volt az övék! Esténként végighallgattuk, ahogy apám szereti anyámat. Undorodtam az egész élettől, ami rám várt. Amikor már nagyobbak lettünk, és megvolt a havibajunk, kendőt kötöttünk magunkra, abban mentünk a napszámba, csak úgy, rajta egy bő, sötét szoknyával, nehogy meglátsszon, ha hevesebb a vérzés, mert ki kellett kímélni a váltás bugyogónkat. Aztán este megmosdottunk a kútnál. Elég lett, elszöktem otthonról. Nem voltam én szerelmes abba a férfiba! Ahogy hozzám ért, megborzongtam. De az otthoni kilátástalanságban nem volt többé maradásom.

– Nehéz azt elfogadni, hogy nem juthat mindenki számára a vágyainak megfelelő sors.

– Jutni, drágám, nem jut semmi. Tenni kell érte! Ahogy én is tettem. Hamar rájöttem erre, bár ha az igazságot nézzük, egyenlőnek teremtettünk, és egyformán lehetne jogunk a jó élethez!

Hedda megállt egy pillanatra a fürdőszobaajtóban, kezében a cserére szánt törölközőkkel, és elgondolkodott.

– Hogyan képes egy mondatban ennyi ostobaságot kijelenteni? Ráadásul pont ő? Aki az igazságot, az egyenlőséget és a jogot a legkisebb lelkifurdalás nélkül hagyja teljesen figyelmen kívül, ha azok a többieket érintik. Bezzeg, ha róla van szó!

– Csak tudnám, mi jár a fejében? – kérdezte a báróné.

– Semmi különös – válaszolta Hedda, majd pakolás közben újra a gondolataiba mélyült. – Hogy az igazság? Kész csoda, hogy a szó kimondásától nem lobban lángra a szája! Meg az egyenlőség? Nevetséges! A bárónéról mindenki tudhatja, hogy vele egyenlő, szerinte, még nem született idáig a világra. Aztán, hogy mindenkinek joga van egy jobb élethez? Te magasságos ég! Hiszen ilyen jog nem is létezik! Se neki, se másnak. És ez bizony a báróné szempontjából igazán kivételes szerencse! Mert ha ez a jog létezne, emberfia nem lenne, aki őt ápolja.

A báróné kevéske szünet után magától folytatta.

– Később egy gazdag családhoz kerültem szolgálónak. Azt maga nem is tudja elképzelni, micsoda fényűzést ismertem ott meg! Mindennap kétszer főtt ételt ettek, terített asztalnál, minden gyereknek külön szobája volt, meg társalgó, meg nagy háló a szülőknek, a folyosó végében három vendégszoba! Végtelenül igazságtalannak éreztem, hogy nekem kell dolgozni rájuk.

– Miért? Hiszen mindenki dolgozik valakire, asszonyom. Ha mindnyájan így éreznénk...

– ...de ezek zsidók voltak, Hedda! – vágott a szavába a báróné. – Élősködtek rajtunk! Csak ezt ma már nem lehet kimondani. De magának ki merem! Tudom, hogy nem ért félre.

– És nem fizették ki a munkáját rendesen?

– Azt nem mondhatom.

– Vagy kényszerítették, hogy náluk dolgozzon?

– Engem soha semmire sem lehet kényszeríteni!

– Akkor nem értem önt. Mennyiben befolyásolta az ön életét az, hogy kik ők?

– Hogy érti ezt?

– Hogy mi a hovatartozásuk, vagy mi a vallásuk? Tiltották talán a sajátját?

– Nekem nincsen vallásom. Megkereszteltek, mert akkor azt muszáj volt, kiprédikálta volna a pap, ha anyámék nem tesznek a víz alá. De apám azt mondta, hogy velünk haragban van az isten, ezért aztán mi se látogatjuk a házát, mert nem fogunk könyörögni a kegyelemért, ha ilyen rettentően és oktalanul büntet minket.

– Istennek nem az a foglalkozása, hogy haragudjon, meg hogy büntessen, asszonyom! Isten a megbocsátást gyakorolja, ahogy mindazok ellenére, amiket mond, meggyőződésem, hogy önnek is meg fog.

– Az lehet! De én soha nem fogok neki megbocsátani! Miért is tenném? Ha igazságos lenne, nem tűrte volna azt a különbséget a család meg köztem. A végén már valósággal gyűlöltem ezért őket! Aztán kitört a háború. Én pedig küzdöttem az egyenlőségemért. Azért, hogy ami jár, végre én is megszerezhessem.

– Ami jár? Mégis miről érezte azt, hogy önnek jár abból bármi is, ami a másé?

– Nem a másé! Mert a mi munkánkból rakták mindenüket össze! A gyárukból, meg a boltjaikból! Mi, a szorgos kis hangyák hordtuk nekik a vagyont schillingenként! Minden abból a pénzből volt, amit rajtunk kerestek! Amit nekünk kellett volna odaadni!

– De hát most mondta, hogy gyáruk volt, meg boltjaik.

– És az vajon miből lett? Mert végtére az is a mi pénzünkből volt, mind! Azé a pénz, aki megdolgozik érte! Nem azé, akinél megdolgozik érte! Maga is megkapja a pénzét nálam, mert megdolgozott érte!

– Ez igaz. De attól még a házára nem tarthatnék igényt.

– Hát, ha tarthatna, akkor se kapná meg. Mert az a miénk! De ne gondolja, hogy csak ez az egy család volt ilyen! Ezek mind ilyenek voltak. És igen, nem szégyellem, harcoltam ellenük, az igazságosság nevében!

– Legjobb lesz, ha inkább hozom a kabátját, asszonyom – mondta felzaklatott gyomorral Hedda.

– Itt fogunk várakozni rájuk? – kérdezte Yaakov, miközben körbehordozta a tekintetét a csónakházban.

– Igen. Hedda Müller azt mondta, hogy minden pénteken kettőkor ide hozza ki a bárónét a levegőre – válaszolta Zarah.

– Akkor legjobb, ha kényelmesen elhelyezkedünk. Talán lesznek itt valahol székek – tette hozzá Mia von Lebensberg.

– Nézze, bárónő, ott a csónakokra is leülhetnénk! – mutatott az oldalfalnál sorakozó bárkákra Heinz Stuhblad-Wissingen.

Edna, Carla és dr. Hirschfeld a bejárat mellett álltak, és még mindig tanácskoztak.

– A házvezetőnőjét mindenképpen tanácsos lenne elküldeni. Nem kellene okot adnunk a további szóbeszédre – közölte dr. Hirschfeld. – Én majd egyedül odamegyek, és megkérem.

– Igen, ez okos gondolat. Bár éppen azt figyeltem, hogy a környék kihalt, szinte senki sem jár ebben a napszakban erre – vette át a szót Edna. – Úgyhogy, ha szerencsénk van, nem is látja meg senki, hogy találkoztunk vele.

– Felőlem akár hallhatja is! A lényegen semmit sem változtat – jelentette ki Carla, és kipillantott az ajtórésen. – Jönnek! – mondta leplezhetetlen izgalommal a hangjában.

– Jó napot, asszonyom – köszöntötte a bárónét az ügyvéd, amint a móló végében a széke mellé ért. – Dr. Hirschfeld vagyok. A hölgy pedig mellettem Carla Litzman-Lewinson.

– Jó napot. Mit óhajtanak? – kérdezte a báróné, és feléjük sem nézett. – Éppen pihenni szeretnék.

– Sajnáljuk, hogy meg kell zavarnunk – közölte Arthur.

– Miért kell? Mit akarnak tőlem? – fordult az ügyvéd felé. A szeme összeszűkült, látszott, hogy hirtelen kutatni kezd az emlékeiben.

– Az ok, amiért itt vagyunk, kifejezetten jelentőségteljes. És halasztást sem tűrhet sokáig.

– Csodálkozom, hogy a maguk sürgős és fontos dolgához nekem közöm lehet.

– A Lebensberg – Alapítványról van szó.

– Nocsak!

– A mellettem álló hölgy vette át a napokban az alapítvány irányítását.

– Milyen vicces fiú maga! Aztán hogyan? Csak az irányíthatja, aki tulajdonolja is!

– Így van. Én tulajdonlom – felelte Carla.

A báróné kényszeredett nevetésbe kezdett.

– Na, ne mondja! Azt egyedül a néhai fiam, Marcus von Lebensberg báró leszármazottja tulajdonolhatná.

– Igen, tisztában vagyok vele. Ő volt az apám.

Hildegard von Lebensberg, mint akit áramütés ért, megrándult, de nem nézett Carlára.

– És ki volt az anyja, kedvesem? – tette fel a kérdést gúnyos hangon a báróné, miközben a lágyan fodrozódó vizet fürkészte.

– Az anyámat jól ismerte. Jozefa Totti volt. Talán emlékszik rá, mit tett vele.

A báróné odakapta a tekintetét. Rángatózó pupillákkal mérte végig Carlát. Az arca megfeszült, és nem tudta elrejteni, hogy az anyját felismerte benne. Azonban hamar összerendezte a vonásait, és hangosan felnevetett.

Ekkor dr. Hirschfeld a belső zsebéből kivette a bírósági ítéletet, és felé nyújtotta.

– Mi ez? – kérdezte.

– A határozat.

– Miféle határozat?

– Nézze meg!

A báróné kikapta a kezéből, és kapkodva olvasni kezdte. Amikor végzett, újból szemügyre vette az ügyvédet.

– Tudom én már, hogy maga kire emlékeztetett!

– Valószínűsítem, az apámra céloz. Ő is a család ügyvédje volt.

– Én az ön helyében nem lennék erre ilyen büszke!

– Én viszont az vagyok, asszonyom. Mindenképpen.

– És ugyan kit érdekel ez a papír! Ilyenhez bárki hozzájuthat! – hadarta emelt hangon, majd a végzést dühében apró darabokra szaggatta.

– Természetesen másolat volt – közölte higgadtan dr. Hirschfeld.

– Nem számít, hogy mi volt! A legjobban tennék, ha most azonnal elmennének innen! Micsoda alattomos dolog, így rátörni az emberre!

– Elmegyünk, ha végeztünk – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon dr. Hirschfeld.

– Ó! És ha már itt tartunk, ugyan mi alapján döntötte el ezt a nagy tekintélyű bíróság? Úgy látszik, valakinek elég pénze volt ehhez! De különben nem is értem magam, miért tűröm el mindezt.

– Mindenki magából indul ki – szólalt meg a hátuk mögött Edna. A báróné a tolókocsiját a hang irányába fordította.

– Ó, hát maga is megjelent! Még él? Őszintén reméltem, hogy már nem! Látja, hiába próbált annak idején tönkretenni! Nem sikerült. A sors nekem kedvezett!

– Én pedig őszintén remélem, hogy ezúttal nem önnek fog – válaszolta Edna nyugodt hangon. – Azt kérdezte, hogy a bíróság miből állapította meg? A fia sírját kihantoltattuk.

– Hogyan? Hogy merészelték az én halottam háborítatlan nyugalmát megzavarni? Hogy merészelték a hátam mögött ezt megtenni? – rivallt rájuk a báróné, a dühtől szinte megemelkedett a székben. – Azonnal ügyvédhez fordulok, mert erről tudnom kellett volna! Ehhez nem lehetett joguk!

– Talán valóban tudnia kellett volna róla – vetette közbe dr. Hirschfeld.

– Talán? Nem, drága ügyvéd úr! Biztosan! És most nagyot hibáztak, mert megtámadom ezt az alávaló ítéletet, és ki fogom véreztetni magukat a saját kapzsiságuk miatt!

– Tehet bármit, de a tény az továbbra is tény marad – folytatta az ügyvéd. – Legfeljebb a következő ítéletet valamennyivel elodázza.

– Nem – ingatta a mutatóujját a báróné -, nem elodázom, hanem megsemmisíttetem! Majd meglátják, mi is a kettő között a különbség. Biztosíthatom magukat, elég nagy! Ezenkívül úgy vélem, egy harmincéves holttest csontmaradványaiból semmilyen biztonsággal nem lehet az apaságot megállapítani.

– Nos, be kell valljam, ebben igaza van – szólalt meg újra Edna.

– Na látja. Akkor végeztünk is! Viszontlátásra.

– Csakhogy a perdöntő bizonyíték nem ez volt – folytatta Edna.

– Hanem ugyan micsoda?

– Az ön DNS-profilja.

– Az én micsodám? Hát azt meg honnan szerezték meg?

– Nem ők szerezték meg, hanem én – mondta Zarah útban a báróné felé. – Emlékszik? Aznap, amikor a doktor úr a szokásos laborvizsgálathoz vért vett magától, valaki rosszul lett az utcán, akit a házába kísértek.

– Ezek szerint maga volt az a nő?

– Én voltam.

– Micsoda aljasság! Beférkőznek az emberhez, mint a tél beállta előtt a kártevők! Tudtam! Tudtam, hogy nem kellene megbíznom abban a... abban a... az orvosban! Összejátszottak, igaz? Mind egyformák! Az idő semmin sem változtat!

– Dr. Rosner nem tehet semmiről. Én loptam el. Amíg fentről ordítozott a szerencsétlen házvezetőnőjével, meg később vele is. Észrevettem a lehetőséget, és az egyik kémcsövet eltettem egy óvatlan pillanatban.

– Igen? Ellopta? Nagyszerű! Akkor tehát jogszerűtlenül jutott a birtokába. Már tekinthetik is semmisnek az egész bírósági komédiát! Alászolgálja!

– Annak tekinthetnénk, ha Hedda Müller nem vállalná, hogy eskü alatt vallja, hogy a fiolában az ön vére volt, és jelen volt, amikor levették.

– Tudtam, hogy egy álnok kígyót tartok a közelemben! Megtalálom a módját, hogy rávegyem, változtassa meg a vallomását!

Zarah néhány lépés távolságra állt meg a tolókocsival szemben. Hosszan, némán nézték egymást, tekintetüket egymás tekintetébe fúrva. A levegő sem rezdült körülöttük a megdermedt csendben. Carla megszorította Arthur karját.

– Eljött az időnk – mondta Zarah halkan.

– A bosszúé? – kérdezte élesen a báróné.

– Nem. A számadásé.

– Én nem tartozom maguknak semmivel!

– Egy bocsánatkéréssel mindenképpen tartozna a rengeteg tönkretett életért.

– És? Ha megtenném? Felélesztenénk a fiam? Vagy a maga lányát, aki miatt Marcus meghalt? – kérdezte kevély hangon a báróné. – Megváltoztatnám vele a múltat?

– Azt már nem tehetné, valóban. De az ön jövőjét még megváltoztathatná.

– Igazán?

– Igazán.

– Arra várhatnak, hogy én azt megtegyem! És különben is! Miért kellene pont maguktól bocsánatot kérnem?

– Furcsa, hogy ezt megkérdezi. Hiszen először a lányomat tette földönfutóvá, s kétségtelenül ez vezetett a halálához, úgy, hogy a fia második gyerekét hordta a szíve alatt.

– Várandós lett volna?

– Igen, az volt.

– Jobb is, hogy nem született meg! Különben is, én mindig elleneztem, hogy egy ilyen nőt vegyen feleségül Marcus – ejtette ki a szót megvető hangsúllyal. – De nem tehettem semmit, szerette. És ez lett a veszte!

– Nocsak! Nem a maga gondatlanságába halt bele? – kérdezte Edna.

– Ezt visszautasítom! Nem volt semmi baja! Látták, hogy majd kicsattant az egészségtől! Nem! Nem ez volt a gondja! Hanem a maguk családja! Hogy befészkelték magukat közénk!

– No lám-lám, az ember életében hogyan tud fordulni a kocka! – szólalt meg mellettük egy bársonyos hang.

A báróné idegenként nézett rá.

– Mia von Lebensberg vagyok. Gondolom, a név nem szorul különösebb magyarázatra.

– Csak nem azt akarja mondani, hogy maga lenne a húg? – ocsúdott fel a báróné. – Na, ne nevettessen már! Ezt bárki mondhatja!

– Bárki nem. De én igen.

– És most minek jött ide, annyi év után? Minek? Amikor soha nem is akart velem találkozni, elfordult a saját testvérétől, amikor kiderült, hogy engem szeret!

– Ne áltassa magát. Soha nem szerette.

– Hát, maga aztán csak tudja, nem? – gúnyolódott vele a báróné. – Minden követ megmozgatott, hogy megakadályozza a házasságunkat, de, hála az égnek, nem járt sikerrel!

– Valóban nem.

– Nem tudott legyőzni maga sem! Ahogy senki sem tudott eddig, és ezután sem fognak tudni, hiába is mesterkednek itt bármiben!

– Le tudtam volna önt győzni. Könnyedén. De inkább a sikertelenséget választottam.

– Ugyan már! Mit tudott volna még ellenem felhozni, azon túl, hogy a származásomat kikutatta?

– Ó, rendkívül sok mindent. Például azt a bizonyos meghatalmazás-hamisítást, ahogyan végül a luxemburgi lovagja pénzét megszerezte a hitközség elől. Többek között ezért is meglepő számomra Zarah Winter családjához és a hasonló családokhoz való hozzáállása.

– Ne tartson itt nekem erkölcsi prédikációt!

– Tudnia kell, Hilde Schulz, hogy megvetem önt. És jobb, ha a halála előtt tisztában van vele, hogy a bátyámmal kötött házasságát, ha a hamisítás tényét nyilvánosságra hozom, gyorsan megakadályozhattam volna. De megalkudtam, mert addigra már bejelentették a házasságkötést. És a bátyám meg a családom érdekeit fontosabbnak tartottam a saját erkölcsi érzékemnél. Így, kényszerűségből, meghasonultam. Meglehet, hogy a helyzettel később megbékéltem volna. De azért sem akartam önt soha többé látni, mert a saját becstelenségemre emlékeztetett volna. No de, mint tudjuk, csupa ellentmondás az élet. Mert bármi történt is, most mégis boldog vagyok. A sorstól váratlanul ajándékot kaptam. Mégpedig egy valódi bárónőt!

– Hát persze! A fiam után a rangot is megkapta! Persze, ha azt hiszik, hogy ez a kis színjáték a helyzetemen bármit is változtat, tévednek. A férjem életem végéig gondoskodott rólam. És most, ha megbocsátanak, örülnék, ha végre magamra hagynának! Vagy ha így nem elég világos, akkor mondom másképp: menjenek innen a pokolba!

– Nos, mielőtt oda elmennénk – vette át a szót Carla –, valóban gondoskodott volna önről a férje, ha a tulajdonviszony nem változik meg.

– Milyen tulajdonviszony? Ja, persze, maga még nem oktatott ki. Hát akkor rajta! Nyilvánvaló, hogy nem fogok elszaladni.

Carla szeme elsötétült.

– Tudja, egészen eddig a pillanatig bizonytalan voltam, hogy megtehetem-e önnel, amiről a múltbeli események tükrében szinte azonnal világos volt számomra, hogy meg kellene tennem. Különös, de mégis lelkifurdalást éreztem miatta. Noha nem ismerhettem a szüleimet, és ebben tagadhatatlanul nagy szerepe volt önnek, mégis úgy véltem, az apám anyjáról, a nagyanyámról van szó. Viszont látva az ön mérhetetlen arroganciáját és hajthatatlan kevélységét, ez az érzés egy csapásra és maradéktalanul múlt el belőlem. Dr. Hirschfeld! Megtenné, hogy ismerteti a döntésemet, melyet felkészülve egy ilyen helyzetre hoztam meg?

– Hogyne – válaszolt az ügyvéd, és a zakója másik belső zsebéből egy néhány soros iratot vett elő.

Mia von Lebensberg átkarolta Ednát.

– Mi most már menjünk vissza Heinzhez és Yaakovhoz. Úgy gondolom, eleget hallottunk.

– Egyetértek. Több mint eleget. És búcsúzkodnunk sem muszáj.

– Nos, asszonyom – kezdett az irat ismertetésébe dr. Hirschfeld –, mint tudja, Carla Litzman-Lewinson lett a Lebensberg – Alapítvány, ezáltal pedig az alapítvány teljes vagyonának az egyszemélyi tulajdonosa, aki az alapítvány összes intézkedését, szerződését jogosult felülvizsgálni, és az azokat érintő valamennyi módosítást jogosult megtenni. A működtető grémiumot, mivel a tevékenysége az öröklés kapcsán okafogyottá vált, a tulajdonos a tegnapi nappal haladéktalanul feloszlatta.

– Hogyan? De hát... de hát ehhez...

– De igen, az általam áttanulmányozott alapító okirat szerint ehhez joga van. Ahogy ahhoz is, hogy átértékelje az ingatlanok hasznosításából származó jövedelem elosztását is, illetve szabályozza rendelkezéseivel az ingatlanok további használatát. Mindezek után a tulajdonos úgy határozott, első lépésben saját szervezetet hoz létre, amelyet az ingatlanok jövedelméből fog támogatni, és amely a második világháborúban ellopott műkincsek felkutatásával fog érdemben foglalkozni. Az alapítvány működtetését pedig a továbbiakban egy alaposan lecsökkentett létszámú irodával fogja ellátni.

– Jó. Most már tényleg csak azt szeretném tudni, hogy ez mennyiben tartozik rám? Miben befolyásolja ez az én életem?

– Mindössze annyiban – vette át a szót Carla –, hogy amit annak idején az anyámmal megtett, most azt teszem én is önnel. Tehát két hete van arra, hogy elhagyja a villát, amiben jelenleg él. Kizárólag a személyes holmijait viheti magával, a villa minden berendezési tárgya a továbbiakban is a Lebensberg Alapítvány tulajdonát képezi. Hedda Müller ellenőrzi a csomagolást. Nem segít, hanem ellenőrzi. Remélem, világos a különbség. Mai naptól, míg az új állásába távozik, az alapítvány alkalmazásában áll.

– És ha nem megyek?

– Akkor kénytelenek leszünk önt az utcára kitenni.

– Na de hova menjek?

– Ahová annak idején az anyámat küldte: világgá! – közölte szikrázó szemekkel Carla.

– És a pénz?

– Milyen pénz?

– A járandóságom!

– Önnek nincs járandósága. Ha arra gondol, amit eddig a volt férje jóindulatából bőkezűen megkapott, a mai nappal felfüggeszttetem. Dr. Hirschfeld, kérem a papírokat.

Az ügyvéd átadta az iratot, és visszaindult a csónakház felé. Zarah szája széle remegni kezdett. Vegyes érzések törtek fel benne.

Carla kegyetlenül bosszult meg mindent. Megbosszulta az anyja halálát és az elvesztett életüket. A testvéréét és a magáét. Irgalom nélkül. Beleborzongott. Önmagát ismerte fel az unokája cselekedetében. A hajlíthatatlan, büszke szilárdságot, mely ugyanúgy tette őt a saját boldogtalansága részesévé, mint az azáltal bekövetkezett események.

Gondolataiból a báróné váratlan kiáltozása zökkentette ki.

– Mit képzelnek maguk? Idejönnek, lepottyannak az égből, és mindenemből ki akarnak forgatni? Hát nem kaptak eleget? Mi kellene még? Pénz! Hatalom! Rang! Amit csak elképzeltek, mindenük meglehet! – hadonászott maga előtt. – Mindenük!

Megragadta a tolószék kerekét, és nagyot rántott rajta. Újra Zarah felé fordult.

– És te? Most boldog vagy? Te ócska, zsidó rongy! Te! Te hol voltál? Amikor a lányodat megmenthetted volna? Erről nem sokat beszéltél! Naná, hogy kiraktam a szűrét! A fattyaival együtt! A fiam bolond volt, hogy szerette! Na, és az a másik? Azzal mi lett?

– Jól van, köszönjük a kérdését – válaszolta szűkszavúan Carla.

A báróné a székét felé rántotta.

– És az meg aztán kié lett? A volt szeretőé, mi? Akivel a fiamat csalta? Látod csak, anyád is megérte a pénzét! Feküdt egyik ágyból a másikba! Az ostoba fiamat meg behálózta! Az a szerencsétlen, soha nem volt esze, borjúval vette meg a tehenet! Aztán még nekem mondják, hogy a rangért mentem férjhez! Miközben nekem volt pénzem! Értik? Nekem volt pénzem!

– A zsidók pénze – tette hozzá Zarah halkan.

– Nem járt nekik! – üvöltötte.

Oldalra nézett, és dühödten fújtatott. Azután megint rántott egy nagyot a keréken. A tolószék megbillent, a hátulja éppen a lejtőre ért. Inogni kezdett. A báróné rémült sietséggel próbálta a székét ismét a vízszintes pallókra tekerni. De nem volt elég az ereje hozzá.

A kocsi megindult, és egyre nagyobb lendülettel haladt a víz felé.

– Segítsenek! – kiáltotta, két kezét előretartva. – Segítsenek!

Carla behunyta egy pillanatra a szemét, és a száját összeszorította.

– Nem – suttogta. – Carla Lewinson, ezt nem engedheted, hogy megtörténjen. – Megmozdult, hogy a tolószék után eredjen.

Ebben a pillanatban Zarah elkapta a karját, és visszahúzta maga mellé.

A villogó rendőrautó már másfél órája állt a fogadó előtti parkolóban.

– Baleset volt.

– Biztos benne, asszonyom? – kérdezte a tiszt.

– Igen, uram. Az étterem ablakából láttam. Miután elnyelte a víz, kifutottam a stégre, aztán ahogy tudtam, értesítettem önöket.

– Egyedül volt az elhalt személy?

– Teljesen. A házvezetőnője mindig magára hagyta. Ez volt a parancsa.

– Igen, ezt Frau Hedda Müller is megerősítette – közölte a másik tiszt.

– És mit látott?

– Egyszer már elmondtam.

– Megtenné még egyszer?

– Láttam, amint magát egészen a móló szélére gurítja. De éppen megszólalt a telefonom, és azután arra figyeltem. Majd mire újra felnéztem, már gurult is lefelé a vízbe.

– Ez öngyilkosság is lehetett.

– Lehetett volna, de nem az volt. A vízbe zuhanás előtt kiáltott valamit, és hadonászott.

– Nem látott a mólón vagy a csónakházban senkit?

– Nem, uram. A báróné teljesen egyedül volt.

– Köszönjük, Frau Stavginskí, a vallomását. Úgy vélem, ezzel az ügyet lezárhatjuk.

A hátramaradt bőröndök oszlopokba rendezve várakoztak a kocsira az előcsarnokban. A társaságból Mia von Lebensberg, Arthur, Heinz és Edna a szomszéd segítségével már jóval előbb a pályaudvarra mentek. A kora reggeli vonatra váltottak jegyet, sietniük kellett, hogy időben a bajor fővárosba érjenek. A bécsi gép kora délelőtt indult.

Carla, a nagyanyja és Yaakov később tervezték, hogy az állomásra mennek, mert a tel-avivi járat csak délután szállt fel a müncheni repülőtérről.

Zarah útra készen lépett a fogadósnéhoz.

– Köszönünk mindent – mondta kedvesen, és búcsúzásra nyújtotta a kezét. – Nagyszerűen érezte magát a család.

– Szívesen. Azt hittem, el sem tudunk búcsúzni, feltartott a rendőrség. De örülök, hogy végül elmentek.

– Igen, hallottuk, mi történt. Sajnálatos eset. Bár azt nem tudom, önt miért hallgatták ki – tette hozzá Zarah.

– Mert én értesítettem a rendőrséget.

– Hogyan?

– Nos, bevallom önnek, hogy azon a délutánon maguk után mentem.

– Ezek szerint mindent látott.

– Igen, asszonyom, mindent. Baleset volt. Így volt igazságos.

– De miért jött utánunk?

– Nagyon restellem magam, de szörnyen kíváncsi voltam.

– Ó! Ez önmagában még nem bűn!

– Önmagában nem. Azonban akkor már úgy gondoltam, hogy tudom, miért jöttek Inningbe.

– Kihallgatta a beszélgetéseinket?

– Nem! Asszonyom, hova gondol? Néha talán kissé túlságosan is érdeklődő vagyok. De ilyesmit soha nem tennék! Higgyen nekem!

– Elhiszem. Akkor viszont honnan tudta, hogy miért vagyunk itt?

– A lányom, Hanne mondott valamit a rosszullétéről. Az ütött először szöget a fejembe. Ugyanis maga azt állította, hogy csak elesett az utcán. És nem értettem, hogy miért mondott mást. Feltételeztem, hogy jó okának kellett lenni.

– És a lánya honnan tudott erről?

– Hedda Müller osztálytársa volt az egészségügyi szakiskolában, azóta is barátnők. Mindent megbeszélnek.

– Ó, nem hittem volna, hogy Hedda valakinek is elmondja.

– Nem, nem is mondott ő semmit, csak annyit, hogy miután ellátták a doktor úrral, hálából meghívta egy teára, és jól elbeszélgettek. És hogy ön egy igazán csodálatos asszony. Aztán jó darabig nem is tulajdonítottam az egésznek jelentőséget, gondoltam, talán csak nem akart a rosszulléte körül nagyobb felhajtást, ezért nem mondta el nekem az igazat, vagy esetleg nem akart beavatni a betegségébe. De később történt még valami. Amikor kimentem Mia bárónő elé az állomásra.

– Ő fedte volna fel a titkainkat? Ugyan telefonban beszámoltam neki minden részletről, de őszintén szólva ezen nagyon csodálkoznék!

– Nem, dehogy! Ő annál sokkal finomabb teremtés, mint hogy pletykálkodjon. Beszélgettünk a vendégekről, és ártatlanul hagyta el a száját az a mondat, miszerint már alig várja, hogy az unokahúgával végre találkozzon. Sokat segített, hogy jól ismertem a báróné viselt dolgait, úgyhogy viszonylag egyszerű volt levonni a következtetéseket.

– Egyszóval összeillesztette a mozaikokat.

– Igen. Ez történt. No meg óhatatlan azért, hogy az ember fülét ne csapja meg jöttében-mentében egy-egy elhangzó mondat!

– Értem. Ezek szerint vigyázni kellett volna a szánkra.

– Ó, nem, asszonyom, ha ezt teszik, semmivel sem jártak volna jobban. Sőt!

– Ezzel mit akar mondani?

– Csak azt, hogy ha óvatosabbak, biztosan nem megyek maguk után a partra.

– Pedig most már tudjuk, hogy az ön vallomása nélkül nehezebb lett volna megmagyarázni, ami történt.

– Talán igen. Ezt nem tudhatjuk. De, mint mondtam, ez így volt igazságos!

NEGYEDIK RÉSZ

New York, Amerikai Egyesült Államok

A FEKETE JAGUÁR LASSÍTOTT, és megállt az út szélén. A nő mondott valamit a sofőrnek, majd kiszállt a kocsiból. Fázósan összehúzta a ballonkabátját, és sietős léptekkel átvágott a Hamilton Park berkenyefái között.

A téren mindössze néhány ember járt, az ölükben élelmiszerrel teletömött papírzacskókat cipeltek. Az utcákon égtek a lámpák, és a lakások ablakaiból világosság szűrődött a lombok közé. Az este hangtalan, puha szárnyakon ereszkedett le a County Road vöröstéglás házaira.

A 279-es szám előtt a nő elővigyázatosan körülnézett, felszaladt a lépcsőn, és a kulcsot a zárba illesztette. Amikor végre, óráknak tűnő másodpercek után, az ajtó bezáródott mögötte, nekidőlt és izgatottan felsóhajtott. Megigazította a kesztyűjét, és várt egy keveset.

A táskáját az előszobai asztalra tette, és ceruzalámpát, alaprajzot, valamint egy átlátszó fóliába csomagolt, tenyérnyi nagyságú, fehér plexilapot vett elő belőle. Rávilágított az alaprajzra, és elindult a nappali felé.

Megállt a kanapé fölött függő, hatalmas festmény mellett, lepattintott a plexilapról egy félbevágott borsó nagyságú, lapos korongot, és óvatosan a kép mögé nyúlva a keret hátuljára ragasztotta.

Ugyanilyen kis korongot helyezett el a konyhaszekrény ablak felőli oldalára, az étkezőasztal aljára, az emeleten, a hálóban a lámpa ernyőjének a belső borítására, és a fürdőszobai piperepolc tartójának a legfelső szélére. Meggyőződött, hogy rávilágítva sem lehet egyiket sem észrevenni.

Az előszobába visszatérve a táskájából gyufásdoboz méretű adaptert vett a kezébe, és bekapcsolta. A felvillanó zöld ledek jelezték, hogy a lehallgatókészülékeket sikeresen üzembe helyezte.

Az ajtót hangtalanul nyitotta ki, majd kilépett a lépcső tetejére. Visszazárta, és elindult a várakozó Jaguár felé.

A KONYHÁT A WOKBAN SÜLT chilis-fokhagymás csirkemell illata töltötte be. Andy imádta az egyszerű, gyors és könnyű ételeket.

A csíkokra vágott mell tegnap este óta pihent az ínycsiklandó pácban a hűtőben. Ehhez egy lime levét, édes szójaszószt, egy egész, apróra vágott chilipaprikát és három egészséges, nagy gerezd, lereszelt fokhagymát kevert össze. A húst a serpenyőben friss újhagymakarikákkal és ropogós zöldbabdarabkákkal egészítette ki. A pár perccel ezelőtt elkészült kuszkusz már kis tálkákban gőzölgött, és korianderrel megszórva várta, hogy a tányérokra kerülhessen.

Andy felbontott egy üveg pincehideg, portugál rozét, és a megterített asztalra helyezte. Az előszoba felől ajtócsapódás hallatszott.

– Pont időben érkeztél! – kiáltott ki. – Én is éppen elkészültem!

– Tökéletes az illata! – mondta Brian, majd lerúgta a cipőjét a fogas mellett. Bement az étkezőbe, magához ölelte Andyt, és megcsókolta. – Gyönyörű vagy! – súgta, miközben gyengéden végigsimított a csípőjén.

– Úgy látod? Pedig alaposan belefogytam az elmúlt hetekbe – nevetett kissé kényszeredetten.

Valóban nagyon karcsú lett. Leheletvékony, de mégis gömbölyű és formás. Csupa izom volt a teste.

– Nekem mindenhogy tetszel! Egyszerűen megőrülök érted! – lihegte Brian a fülébe.

– Nahát, sosem gondolok úgy magamra, mint akiért megőrülnek!

– Pedig gondolhatnál!

– Sok minden más jár a fejemben.

– Ó, tudom. Ismerlek! Azt szoktad mondani, hogy arra vagy inkább büszke, ami belül van. Jó, igazad van, de azért gondolhatnál úgy is magadra, mint akiért megőrülnek.

Brian szorosan tartotta Andy derekát az egyik kezével, a másikat pedig lágyan lecsúsztatta a fenekére. A szemét le sem vette a melleiről.

– Meg, például gondolhatnál a... – suttogta, de a lány közbevágott.

– ...ssss! Elhűl a vacsoránk!

– Hát ez szép! – kurjantott Brian és felröhögött. – Itt állok felhúzva – mutatott a nadrágjára-, és a szerelmem azt mondja, hogy elhűl a vacsora!

– Na, gyere! Ülj csak ide, egyél, aztán meglátod, ami késik, nem múlik!

– Rendben! De behajtom rajtad! Hú, de jól néz ez ki! – közölte Brian, amint az asztalra pillantott. – Pedig nekem aztán már nem kéne ennem! Este meg főleg!

– Azért kapsz csak ilyen könnyű vacsorát. Csirke és zöldségek. Ebből akármennyit ehetsz!

– Szerintem nekem mindegy! Hízok, mint egy disznó. Pont ma mértem, száztíz kiló fölött vagyok.

– Jó, de majdnem két méter magas vagy.

– Hát akkor is nagyon sok. Plusz tizenöt van rajtam, de lehet, hogy húsz is! Kívánsz majd pocakosan is?

– Nem kell így túloznod! És már különben sem vagy sportoló.

– Ez igaz. Csakhogy mozogni sem tudok hol! A lakásban? Alig járhatok ki. Ezért unalmamban eszem. Ráadásul a hűtőben mindig van valami finomság.

– Édes istenem, szeretek főzni neked, mert mindig olyan jóízűen eszel.

– Mert jókat főzöl.

– Ha akarod, vehetünk egy padot, és edzhetsz – mosolygott rá Andy. – Különben tényleg jól áll a barna, rövid haj! Korábban el sem tudtalak volna így képzelni!

– Hát, az igazat megvallva, én sem magamat. Hogy festik a hajam, meg a szemöldököm! Huh!

– Azért nem olyan szörnyű az!

– Nekem az. Azelőtt legfeljebb lezuhanyoztam meg megfésülködtem, aztán kész.

– Igen, ha rád szóltam – nevette el magát Andy.

– Hát, ja. Ez a piperézés nem az én világom. De oké, most ez van.

– Nézd! Ez a legkisebb rossz szerintem. Ráadásul még az sem mondaná meg, aki korábban legalább annyira jól ismert, mint én, hogy te vagy az. Úgy gondolom, még az anyád sem ismerne fel!

– Az anyám lehet, hogy szőkén sem. Tíz éve nem láttam. Andy, figyelj, az van, hogy ez nem maradhat így örökre!

– Erre nem is akarok gondolni egyelőre.

– Pedig muszáj lesz, Andy!

– Nem. Nekem ez most így jó. Nem ideális, de jó. Megbékéltem vele. Nem latolgatom a jövőt, nem akarok harcolni veled, hogy változz meg, és változtass az életeden. Most elég, hogy annyi viszontagság és hányattatás után kicsit végre békében együtt lehetünk. Nem tervezek. Nincs következő lépés. A sorsra bíztam magam.

– Akkor szeretsz.

– Miért? Kérdés volt ez számodra valaha?

– Nem. De tudod, valami megváltozott bennem.

– Micsoda? – kérdezte némi rémülettel a tekintetében Andy. Brian azonnal észrevette.

– Jaj! Hülyén fogalmaztam! Ne haragudj, félreérthető voltam – vakarta meg a fejét Brian. – Éppen ellenkezőleg! Szóval, csak azt akartam mondani, gondolkodtam rajta, és rájöttem, hogy nem úgy szeretlek, mint azelőtt.

– Ez mit jelent?

– Hogy mindent másképp akarok csinálni. És hogy egyre erősebben érzem ennek a szükségét. Magamban. Magamon. És főleg miattad. Nem akarok több bajt okozni neked! Még sosem éreztem ezt, vagy ilyesmit. Mindig szerettelek, de nem így!

– Hogy?

– Hogy felelősséget érzek irántad. Életemben először valaki iránt. Tudom, ez hülyén hangzik pont az én számból.

– Nem hangzik úgy. Ezt szerettem volna elérni.

– Hát akkor sikerült.

– És rossz érzés?

– Nem – mondta nevetve Brian. – Csak szokatlan.

A vacsora alatt többet nem beszéltek. Andy Rómára gondolt. Emlékezett, könyörgött, esdekelt, hogy Brian ne tegye meg azt a végzetes lépést. A döntése akkor és ott született, amiért most itt tart az élete. És itt tart mindkettejüké. Bárcsak hallgatott volna rá, de nem tette. Ugyanakkor nem volt képes hibáztatni sem. Szerette Briant. Szerette minden lélegzetvételét. És látva az erős, akaratos férfi szomorú esendőségét, az iránta érzett szerelme újra és egyre hevesebben lángolt fel.

Briant az újbóli találkozásuk óta mardosta a lelkiismerete. Tudta, hogy milyen veszélyben van, hogy játszik az életével, és emiatt milyen veszélynek teszi ki Andyt, aki úgy viselkedik, mintha erről tudomást sem venne. Pedig okos nő, és bizonyos, hogy tisztában van mindennel. És milyen gyönyörű! Nála sokkal jobbat érdemelne. A nap minden percében azon tépelődött, hogyan is mondhatná el neki, hogy ha továbbra is minden így marad, teljesen esélytelenek. Ami mögötte van, azért egyszer felelnie kell, hacsak nem lép. Mert az élete végéig nem bujkálhat egy lakásban.

Brian egész nap magányra ítéltetve várt, összezsugorodva a saját gondolatai között, míg végre szólhatott valakihez. Egy üres aranykalitkában telt az ideje, a ruháin kívül semmije sem volt. Nem tudta, meddig bírja a tulajdon létezését a kiszolgáltatottság felperzselt mezején.

Szerette az estéket és az éjszakákat Andy mellett, bármit megadott érte. Nem sokkal múlt éjfél. Meztelenül feküdt a hálószobában, és a plafont bámulta. Hirtelen felpattant, és benyitott a fürdőszobába. Andy éppen a tükör előtt állt, és törölközött. Aranyszínű bőre játékosan csillogott a legördülő vízcseppek alatt, őzbarna, dús haja hatalmas hullámokban omlott szét a hátán. A férfi vágyakozó tekintettel bámult rá.

– Azonnal kész vagyok – mondta Andy.

Brian közelebb lépett, lehajolt hozzá, és felemelte. Andy hátán borzongás futott végig. Sokáig fogta őt a karjaiban, mohón falta a bőre ízét, s mélyen magába szívta a lány illatát. Azután az ágyra fektette, tetőtől talpig végigcsókolta, hosszan elidőzve minden puha hajlatában. Andy belemarkolt a hajába, és halkan sóhajtozni kezdett. Néhány perc után elernyedt, majd lágyan Brian hóna alá nyúlt, és hanyatt fordította. A lábai közé térdelt, ráborult a mellkasára, karjaival átfonta és csókolni kezdte. Forró leheletével végighaladt Brian egész testén, miközben a férfi kezét kétoldalt szorosan lefogva tartotta.

Brian felhevülten szabadította ki magát az ujjai közül, egyik tenyerét a tarkójára, másikat hátulról Andy derekára fektette, és a lány testét egyetlen erőteljes mozdulattal maga alá vonta. Andy Brian széles vállába markolt, és mámoros tekintettel figyelte a férfi vágytól eltorzult arcát, ahogy az ágyékára nehezedik láztól égő, remegő teste.

AZ ELSŐ FELVONÁS VÉGÉN szűnni nem akaró taps és bekiabálások köszöntötték a függöny elé álló művészeket. Amikor kivilágosodott a nézőtér, az emberek hirtelen felugráltak a helyükről, és néhány pillanat múlva már hömpölygött is a tömeg a szűk folyosókon át az étterem és a büfék felé.

– A Metropolitanben valóban olyan hosszú szüneteket tartanak a felvonások között, ahogy hírlik? – kérdezte Edna Kimberlytől.

– Igen. Az opera New Yorkban társasági esemény is, nem csupán egy színházi előadás. Itt van idő mindenre! Cesare foglaltatott nekünk helyet az étteremben.

– Farkaséhes vagyok 0 közölte vidám arccal Adam, és átölelte a szerelme vállát. Jessica Brel néhány hónappal ezelőtt lett Adam Totti menyasszonya, első közös útjuk éppen Carla esküvőjére vezetett. A szülők eleinte kissé korainak tartották a fiuk szándékát és elköteleződését, de hamar belátták, hogy Jessicánál megfelelőbb lányt aligha találnának a visszahúzódó Adam számára. Tökéletesen összeillettek. A lány rendkívül jó családból származott, és őszinte rajongással figyelt Adam minden megnyilvánulására.

– Tiszta, csillagos éj volt.

Csupa illat a kis kert.

Az ajtó halkan nyílott, s árny lebbent a pázsiton át.

Némán berepült hozzám, szíve szívemen dobbant.

Száz édes csókban forrott össze ajkunk,

míg izzó kézzel lefejtém válláról a fátylat.

Ó, nem tér vissza többé üdvöm álma!

Az óra elszállt, síromnak éje rémít.

Már meg kell halnom, bár úgy vágyom élni!

Úgy vágyom élni![1]

– Ó! Isa, te tudod a szöveget? – csodálkozott Edna.

– Persze! Ha apa énekli Cavaradossit, sosem hagynám ki. Kedvencem a Levélária. De ez persze majd csak a végén lesz. Rengetegszer hallottam!

– Aki csak elénekelte ezt az áriát, Isa meghallgatta – szólt közbe mosolyogva Kimberly.

– Igen! De még mindig apa énekli a világon a legszebben. Amikor elhangzik, hogy meg kell halnom, bár úgy vágyom élni, mindig elszorul a hangjától a torkom.

– Ezt nagyon szépen mondtad – simogatta meg Isa arcát Edna.

– Annyira örülök, hogy végül el tudtál jönni hozzánk! – vette át a szót Kim. – Cesare nagyon várt! Sokszor emlegette, reméli, egyszer tényleg elfogadod a Carla esküvőjén tett meghívását, és vendégül láthatunk Amerikában.

– Látod, hamarabb itt voltam, mint ahogy számítottatok rám!

– Igen, meg is lepett minket a gyors elhatározásod, hogy jössz, mert előtte néhány nappal érkeztetek csak vissza Bécsbe. Viszont elmondhatatlanul jó, hogy most itt vagy.

– Örömmel jöttem. És már most köszönöm nektek ezt az estét! Az első felvonás egyenesen lenyűgözött!

– Nagyívű előadás ez itt, az biztos.

– És hát, a Te Deum-jelenet a végén! Kirázott a hideg! Ahogy végeláthatatlan sorokban vonulnak a szereplők, a papok, a városlakók, a nemesurak a káprázatos jelmezeikben! Meg a világítás! Ahogy a templom ajtaján ömlik ki a fény! Nem is lehetett vele betelni! Veronában éreztem ugyanezt. Ott láttam a Toscát, még Windischgraetz herceggel az Arénában. Ó, de nagyon régen volt! Marton Éva énekelte a címszerepet, tudjátok, az a világhírű magyar szoprán. Egy életre szóló élmény volt látni!

Az étterem, mire elverekedték magukat odáig, zsúfolásig megtelt. A főpincér a társaságot az asztalukhoz kísérte. Adam azonnal rendelt is egy dupla hamburgert, krumplival, Kim és Isa salátát kért, hozzájuk csatlakozott Jessica is. Edna mindössze egy limonádét óhajtott, természetesen az alján némi ginnel.

– Cesare elmesélte, milyen kalandjaitok voltak Németországban.

– Ó, ne is mondd! Az életem kész regény! Viszont végül nagyon jól alakultak a dolgok. Az egész család, de legfőképpen Carla szempontjából.

– Tudhatjuk már, hogy mihez kezd ezzel az óriási vagyonnal?

– Valójában még nem ismerjük a tényleges nagyságát az összes befektetésnek és az ingatlanok értékének. Jelenleg még csak a felmérések zajlanak. Dr. Hirschfeld elvállalta, hogy jogilag igazgatni fogja a birodalmat.

– Zarah azt mondja, elképzelhető, hogy Ausztria egyik leggazdagabb embere lett Carla Lewinsonból.

– Igen, ez így van. Nagyon jól hangzik a történet, csak minden bizonnyal megélni nem egyszerű. Persze ha a nehézségek közül lehetne választani, akkor inkább ilyesmit kérnék magamnak is – nevetett Edna.

– És mihez kezd majd ezek után?

– Nos, a tervekről annyit tudok, hogy Carla elveszett világháborús műkincsek felkutatását akarja fő tevékenységként az alapítvány zászlajára tűzni. Nagy hatást tett rá, hogy ugyanilyen körülmények között elrabolt és végül megtalált festmény vezette el a nagyanyjukat is hozzájuk. Azt szintén fontos megemlíteni, hogy Carla nagyon számít a művészettörténész testvérére a vállalkozásban, egyrészt a műtárgyak miatt, másrészt pedig mert úgy tűnik, mégis vissza akar térni az eredeti hivatásába, a titkosszolgálathoz.

– Szép, hogy a nővérére is gondol.

– Nagyon szeretik egymást. Bár néha az embernek az a benyomása, hogy Carla jobban ragaszkodik Andyhez, mint fordítva. De lehet, hogy ez csak a látszat.

– Viszont az sem valószínű, hogy Andy feladná a Guggenheimnél az állását – vetette közbe Kim.

– Márpedig az alapítvány teljes embert kívánna, szóval valamelyiküknek muszáj lesz ezt a lépést megtenni.

– Vagy inkább az áldozatot meghozni. A birodalom Carláé, tehát feltehetőleg ő kényszerül majd rá.

– Nos, ez titok, de az apja elárulta nekem Bécsben, hogy minden követ meg fog mozgatni annak érdekében, hogy a lánya ne térhessen vissza a szolgálathoz.

– Bécsben? Mikor járt a tábornok Bécsben?

– Ó! Butaságot beszélek. Szóval, azt akartam mondani, amikor megérkeztem Bécsbe, akkor beszéltünk telefonon. Telefonon mondta.

– És miért ellenzi a tábornok?

– Mert majdnem belehaltak az aggodalomba és a fájdalomba, amikor Carlát az a szerencsétlenség érte Peruban. És a tábornok nem akarja, hogy a lánya ilyen veszélynek legyen még egyszer kitéve. Maga miatt sem, de főleg Dina miatt. Retteg, hogy ha Carlának valami baja esne, elveszítheti a feleségét is.

– Nem tudom hibáztatni érte.

– Ó, nem, én sem! Dr. Hirschfeld meggyőzésében is oroszlánrészt vállalt, hogy vegye át a jogi irányítást a praxisa helyett, és azt reméli, hogy segít majd rávenni Carlát, hogy egyre inkább az alapítvány legyen az életében a főszereplő, ahogy ezt egy darabig valóban gondolta is. Bár igaz, hogy soha nem dönthetünk a gyerekeink helyett.

– Egy szülőnek mindig észnél kell lenni. És ha a háttérből kell mozgatni a szálakat, titokban, a gyereke boldogulásáért, akkor azt kell tenni. Az eszközök végül is nem sokat számítanak.

– Egyetértek. De nem árt az óvatosság! A gyereked bizalmának a megtartása annyit jelent, hogy élethosszig, mosolyogva táncolsz a borotva élén. Ugyanakkor be kell látni, hogy a dolog anyagi része sem közömbös. Végül pedig mind jól járhatunk Carla vagyonával!

– Hihetetlen fordulat, meg kell hagyni! És annyira örülök, hogy lassanként rendeződik a család sorsa.

– Nos, azt nem tudom, hogy mindenkié rendeződik-e. Andyről tudtok valamit?

– A múlt héten találkoztam vele – szólt bele a beszélgetésbe Isa. – A konziból szerveztünk egy látogatást a Guggenheimbe. Andy vállalta, hogy körbevezet minket. Remekül csinálta! Nagyon büszke voltam!

– Jó lenne látni őt is. Carla esküvője óta nem találkoztunk. Érdekelne, hogy megy a sora, mi történik itt vele – mondta Edna.

– Mi többször hívtuk őt már hozzánk is. Gondoltuk, egyedül lehet, talán örül, ha a hétvégét együtt töltjük. Az volt az érzésünk, hogy ő nem akarja a közelségünket. Mindig volt valami, ami miatt nem ért rá, aztán úgy voltunk vele, hogy hagyjuk, majd ő jelentkezik. De azóta nem keresett bennünket.

– Igen. Megértem.

– Mármint hogy tudod, mi a távolmaradása oka?

– Ó, nem, dehogy! Azt akartam mondani, hogy értem, amit mondasz. De talán, hogy most itt vagyok, mégis jó alkalom volna ez egy találkozásra.

– Igazad van. Holnap fel is hívom – jelentette ki határozottan Kimberly.

– Anya! Vissza kell mennünk! Megszólalt a gong! Hamarosan kezdődik a második felvonás!

Tel-Aviv, Izrael

CARLA MÁR TÖBB MINT EGY ÓRÁJA ébren volt. Mozdulatlanul feküdt az ágyban, és Yaakov egyenletes szuszogását hallgatta. Újra ránézett a telefonjára, aztán kikapcsolta az ébresztőt, mielőtt megszólalt volna. Pontosan hét órát mutatott.

A konyhában hosszan időzött az ablak előtt, és az embereket figyelte a téren. Érezte, ahogy eltölti a szorongás.

Leemelte a szekrény alsó polcáról a vajas kekszet, néhány szeletet a tányérjára rakott a dobozból, majd leforrázta a teafüvet, és a reggelijét az asztalra tette. Sokáig ült fölötte, de semmihez sem nyúlt hozzá. Egyetlen korty vagy falat sem ment volna le a torkán.

– Ma eldől minden – mondta halkan maga elé, aztán felállt, menet közben kibújt a köntöséből, és belépett a fürdőszobába.

Fél kilenc előtt néhány perccel kanyarodott be a parancsnokság központi épülete előtti parkolóba. Mélyet sóhajtott, aztán a visszapillantó tükörben vetett még egy pillantást az arcára. A tekintetében megmagyarázhatatlan riadtság bujkált. Nem értette, hogyan tört rá álmában a félelem. A félig átvirrasztott éjszaka után a vonásai nem fáradtnak vagy megviseltnek tűntek, inkább az aggodalom jelei mutatkoztak rajtuk.

Kiszállt a kocsiból, vékony, tengerkék csíkos blúzát betűrte a nadrágjába, vállára terítette a blézerét, és elindult a főbejárat felé.

Az ügyeletes tiszt mosolyogva köszönt rá.

– Örülök, hogy látom, Lewinson hadnagy! Minden rendben, ugye? Mikortól tér vissza hozzánk?

– Nos, azért jöttem, hogy ezt ma megtudjam. Letelt a kényszerpihenőm, az utolsó bizottsági meghallgatás van hátra.

– Ezek szerint az orvosok mindent rendben találtak.

– Igen. Mindent.

– Ez igazán nagyszerű hír! Valamennyien aggódtunk magáért. De ezek szerint megérte, mert újra itt van.

A személyi állomány parancsnoka, két tiszt társaságában, lehajtott fejjel üldögélt az irodája tárgyalóasztalánál. Még egyszer átfutotta a Carla Lewinson dossziéjából kiemelt iratokat, és a többiekre nézett.

– Akkor ez eldőlt – mondta.

– Igen – válaszolt az idősebbik férfi.

Halk kopogás hallatszott, a titkárnő lépett be a szobába.

– Lewinson hadnagy megérkezett, uram.

– Rendben van. Kérem, jöjjön be.

Carla feltartott fejjel lépett az irodába. Levette a szemüvegét, és üdvözölte a bent várakozókat.

– Jó reggelt! Foglaljon helyet. Hogy érzi magát?

– Tökéletesen! Készen állok a folytatásra. Egyetlen perccel sem bírnám tovább a semmittevést!

– Ó, nem gondolnám, hogy eddig is bírta volna.

– Valóban, bár nem csak rajtam múlt. A baleset után sok minden történt a családunkban, ráadásul váratlanul. Úgyhogy nem is maradt sok választásom – válaszolta Carla.

– Igen, hallottunk néhány dolgot. Persze nem hivatalosan.

– Meglep, parancsnok úr, hogy ad a szóbeszédre – nevette el magát Carla.

– Minek is tagadnám, engem is meglepett. De nem voltam képes visszafogni magam – mondta kicsit szégyellős mosollyal a parancsnok.

– Nocsak, azt hittem, ez női tulajdonság. Legalábbis a férfiak ezt szokták állítani.

– Látja, Lewinson hadnagy, ezek szerint a férfiaknak sem lehet mindent elhinni.

– A férfiaknak? Mindent? Viccel! A férfiaknak semmit, parancsnok úr! – csóválta meg huncut mosollyal a fejét Carla.

– Ha megengedi, rátérnék a tárgyra.

– Sőt, kérem!

– Megkaptuk az orvosi jelentéseket. Ezek szerint az ön felépülése az operációk után rendben lezajlott, a rehabilitációját is sikeresen befejezték. A terheléses vizsgálatok nagyon jó eredményekkel zárultak.

– Bíztam benne – vetette közbe Carla.

– Kijelenthetjük tehát, hogy orvosi szempontból ön teljesen egészséges.

– Ezt örömmel hallom, mert így gondolom én is.

– A pszichológiai tesztek eredménye is megfelelő lett.

– Remek! Ezek szerint minden akadály elhárult.

– Elviekben igen.

– Elviekben? Csupa gyakorlati dolgot mondott eddig.

– Ez csak megfogalmazás kérdése.

– Amennyiben?

– A helyzet az, hogy a másodfokú bizottság, noha orvosi értelemben egészségesnek nyilvánította, katonai értelemben azonban az újbóli állományba vételét visszautasította.

– Nem értem.

– Sajnálom, hogy rossz hírt kell közölnöm. De a titkosszolgálathoz nem térhet vissza.

– Hogyan?

– Ez a döntés született. Végtelenül sajnálom, hogy ezt nekem kellett önnel közölnöm.

– Sajnálja? Ezek szerint magát? Hogy önnek kellett közölnie? Amikor engem fosztottak meg a hivatásomtól? Nem inkább engem kellene sajnálnia?

– Higgye el, tudom, mit érez.

– Bocsásson meg, de ezt kétlem. Hónapokat töltöttem a gyógyulással. Mindent megtettem érte. És sikerült! Bevallom, volt idő, amikor úgy éreztem, a sors új utakat jelölt ki számomra. De rá kellett jönnöm, hogy ez az életem! Most pedig egy tollvonással elveszik tőlem? Ez így nincs rendben. Szeretném tudni, mi a valódi ok.

– Az ok, hogy katonai szempontból nem találták önt alkalmasnak.

– És az mit jelent? Hogy elfelejtettem volna a szolgálati szabályzatot?

– Nyilván nem.

– Vagy kevésbé lennék képes terepen ellátni a feladatom?

– Nem próbáltuk ki.

– Akkor próbálják ki!

– Erre nincs lehetőségünk. A határozat az határozat. Nem dönthetek egyedül.

– Értem. Ebben az esetben felülvizsgálati kérelmet fogok benyújtani.

– Nincs rá mód, sajnos.

– Nincs? Lewinson tábornok a döntést, a szabályzat értelmében, megváltoztathatja.

– Ez igaz. Csakhogy…

– Csakhogy?

– A határozatot ő írta alá.

– Hogyan?

A parancsnok Carla elé tolta a papírokat. Carla szeme megtelt könnyel. Minden erejét összeszedve próbált uralkodni magán. Hosszú idő elteltével szólalt meg újra.

– Egy kérdésem van. Az apám mikor írta ezt alá?

– Ma reggel, hadnagy. Közvetlenül az előtt, hogy ön megérkezett.

– Értem. Köszönöm a tájékoztatást – mondta higgadtságot erőltetve magára, majd felemelkedett az asztaltól.

– Van még valami.

– Ó! Ezen kívül? Akkor ne tartsa magában!

– A leszerelése alkalmából a személyi parancsnokság önnek századosi rendfokozatot adományozott. Szívből gratulálok az előléptetéséhez!

– Valóban? Köszönöm!

– Látom, nem örül neki igazán.

– Nem. Egyáltalán nem. Mert én nem százados szerettem volna lenni, hanem állományban tartott titkosszolgálati operatív tiszt. Mindössze ezért nem látja rajtam a maradéktalan boldogságot. És ha most megbocsátanak, magukra is hagynám önöket.

– Természetesen. Megértjük. De az okmányai miatt még muszáj lesz beszélnünk.

– Muszáj? Ne legyen nevetséges. Carla Lewinsonnak ettől a pillanattól kezdve az izraeli titkosszolgálatnál semmit sem muszáj!

Carla magabiztos léptekkel ment végig a folyosón, igyekezett, hogy az arca ne áruljon el semmit az érzéseiből. Szinte szétfeszítette a düh és a megalázottság. A liftnél először a fel irányú gombot nyomta meg, azonnal beszélni akart az apjával. Amikor beszállt, mégis inkább a földszintet választotta a második emelet helyett. A haragját egyszeriben a kétségbeesés váltotta fel. Csalódott volt, és mélyen megbántott.

– Miért? Miért hallgatott erről? Miért nem beszélt velem? Hogy tudta ezt a lányával megtenni? Ilyen álnokul elárulni engem? Azt, akit szeret? Hogy lehetett erre képes? És vajon ezt a lépését mióta fontolgatta? Hagyta, hogy a visszatérésemet tervezgessem, miközben ő már döntött a sorsomról a megkérdezésem nélkül? – záporoztak benne a megválaszolhatatlan kérdések.

– Minden jót! – intett az ügyeletes tisztnek a kapunál, és továbbsietett. A férfi azonnal kiugrott utána a fülkéből.

– Lewinson hadnagy! Várjon! Mikor áll szolgálatba?

Carla nem fordult meg, csak intett a kezével, és kilépett az ajtón.

– Drágám, enned kell valamit – kérlelte Yaakov. – Vagy legalább igyál egy kis vizet. Délelőtt óta fekszel, és lassan már beesteledik. Egész nap nem válaszoltál a hívásaimra! Lehetetlen volt elszabadulnom, és apádat sem értem el. Azt hittem, megbolondulok az idegességtől.

– Te tudtál róla, Yaakov? – kérdezte erőtlen hangon Carla.

Yaakov hallgatott. Leült az ágy szélére, és megsimogatta Carla arcát.

– Válaszolj. Tudtál róla?

– Apád nagyon szeret téged. Mindennél jobban, még az életénél is.

– Különös módját választotta a bizonyításnak.

– Hidd el! Amikor megtörtént a perui eset, kis híján belehaltak anyáddal az aggodalomba.

– Ezért most kivégzett?

– Ne mondd ezt! Inkább megmentett.

– Mitől? Nem inkább magukat mentette meg az izgalmaktól? Miközben engem, a pályámat és vele együtt az életemet egy mozdulattal megsemmisítette?

– Meg kell értened őt. Nem volt más választása.

– Dehogynem.

– Mi?

– Hogy hagy élni.

– De hiszen éppen ezt teszi!

– Úgy látszik, mindkettőnknek mást jelent ez a kifejezés. De nem válaszoltál, Yaakov.

– Mire?

– Hogy tudtál-e róla.

– Én…

– Jól gondold meg, mit mondasz. Mert nem lesz visszaút belőle.

– Igen – válaszolta némi szünet után, suttogva Yaakov. – Tudtam róla. De…

– De? – vágott a szavába Carla.

– Nem mertem előre szólni.

– Nem mertél szólni?

– Apád megkért rá.

– És így inkább te is elárultál.

– Nem! Én nem ezt akartam, de…

– …de mégis ezt tetted. – Mióta tudod, hogy meg fognak alázni?

– Már egy ideje. Szörnyen sajnálom...

– Sajnálod? Ezt tudod a jellemtelenségedre mondani? Miközben itt éltél velem, aludtál mellettem, szeretkeztél velem, hogy, úgy végig becsaptál? Hogy eltitkoltad előlem az igazat? És mosolyogtál rám? Úristen! Ekkorát emberben még nem csalódtam! Ez rosszabb, mintha nyíltan lennél az ellenségem, mert akkor legalább tudhatnám, hogy mire számítsak!

– Carla, szerelmem, tudom, hogy…

– …mit tudsz, Yaakov? Hogy gyáva vagy? Hogy félsz a következményektől? Hogy kihúzod az utolsó pillanatig, és akkor már nem lehet majd semmit tenni, és kész tények elé állítasz? Engem? A feleséged? A társad? A szövetségesed? A szerelmed? Mit tudsz, Yaakov? Mögém állni? Ahelyett, hogy mellém állnál? Összesúgni? Ahelyett, hogy figyelmeztetnél a rám leselkedő veszélyre?

– Én ezt nem nevezném veszélynek.

– Hanem, minek neveznéd, Yaakov? Minek neveznéd azt, amikor a szerelmed addigi életét elvenni készül a tulajdon apja? Orvul meghurcolva őt? Mindenki szeme láttára! Egy ostoba színjáték keretében! Mondd, te minek neveznéd?

– Nem vette el az életed.

– Hanem?

– Megóvott téged.

– Á, értem.

– Carla, most egy kis időre van szükséged, hogy tisztán láss!

–Tényleg? Szóval eszed ágában sincs belátni, milyen szörnyűséget követtél el ellenem, és fel sem merül benned bocsánatot kérni. Mented az irhádat, magyarázkodsz, és olyan színben akarod előttem feltüntetni a történteket, mintha az én érdekemet szolgálná. Az is, hogy hallgattál róla? Mondd, minek nézel te engem? És mondd, kinek tartod magad? Hogy ezt megengedheted velem szemben! De tudod, mit? Igazad van, Yaakov. Időre van szükségem. Hogy tisztán lássam azt a férfit, akihez hozzámentem.

– Hogyan?

– Összeszedem néhány holmimat. Ma éjjel nem alszom itthon. Át kell gondolnom a történteket.

– Carla, könyörgöm, ne csináld ezt! Most felindult állapotban vagy! Nem hozhatsz így helyes döntést!

– De. Éppen így hozhatok helyes döntést. Mert most megláthattam, számíthatok-e rád. És nem.

– Elmondtam az igazat!

– El. De későn. Hazudtál nekem, bár mentségedül szolgál, hogy most nem tagadtad le. Emiatt lesz talán esélyed a folytatásra. Talán.

– Mikor?

– Nem tudom megmondani.

– Kérlek! Ne tedd ezt!

– Ez az egyetlen megoldás, hogy valamennyit megőrizzek a büszkeségemből.

– De a büszkeség soha nem volt jó tanácsadó!

– Lehet. Azonban mindig sokkal jobb választás volt, mint hazugságban élni.

Lewinson tábornok befejezte a vacsoráját. Dina feszült hangulatban szedte le az asztalt.

– Nem lesz ebből baj, Joel?

– Remélem, nem. Vagyis, nem tudom. Már megbántam, hogy azt az átkozott papírt aláírtam.

– Akkor vond vissza!

– Nem lehet. Ne hibáztass te is! Miattad tettem!

– Miattam? Hogy mondhatod ezt?

– Mert féltettelek! Nem akartam, hogy állandó rettegés legyen az életed!

– Akkor miért nem kérdeztél meg? Hogy én mit szeretnék? Nem gondoltad, hogy esetleg rám is tartozik? És nem jutott eszedbe, hogy tőle is meg kellene kérdezned, mit szeretne? Talán ha beavattad volna az érzéseinkbe, meggyőzhető lett volna! Nem is jutott az eszedbe, hogy mennyire szeret minket? Hogy magától is megtenne értünk dolgokat, ha értelmét látja?

– Azt hittem, dönthetek.

– Ahogy eddig is? Mindig, mindenben?

– Csak szerettelek volna megkímélni az idegességtől.

– Hát, nem sikerült, mert nagyon ideges vagyok!

– Ugyan már! Hiszen nem történt semmi! Carla erős, és ott az alapítvány, talál magának másik életcélt!

– Helyette döntesz? És beleszólása sincs?

– Kérlek, ne veszekedj velem! Mondtam, nem történt semmi baj.

– Nem is fog?

– Remélem, nem.

– Reméled vagy tudod?

– Ne nyaggass már! Nyilvánvaló, hogy nem tudhatom. Csak bízom benne. Engem a jó szándék vezetett!

– A jó szándék? És mondd, Joel, mennyit ér a jó szándék, ha közben tönkreteszed vele a lányod életét? Tisztában vagy azzal, mit jelentett Carlának a hivatása?

– Igen.

– Nem hiszem! Mert ha így lenne, tudnád, hogy mindent! Én haltam bele, majdnem minden alkalommal, amikor elment. És mégis azt mondtam magamnak, viseld el, ha a lányod ezt akarja. Támogasd, és óvd, amennyire lehetséges.

– Nem érted? El akartam kerülni, hogy megint valami baja essen! És nem akartam, hogy az életed aggodalmak között teljen!

– Ne keverj bele most a döntésedbe!

– De te és én vagyunk a szülei! Együtt neveltük fel!

– Igen, együtt. És pont ezért kellene tudnod, hogy a szülőknek az a dolguk, Joel, hogy aggódjanak! Miközben, annak ellenére, mindent megtesznek a gyermekük boldogságáért!

– Mi talán nem tettünk meg mindent?

– Sok mindent együtt tettünk meg. És sok mindenben egyszerűen figyelmen kívül hagytál. Engem, a véleményem, és az érzéseimet is. Talán ez vezetett ide!

– Miért? Szerinted én nem a legjobbat akartam?

– De. Minden bizonnyal. Csakhogy most egy nagyon fontos döntést hoztál meg egyedül. És tudnod kell, ha hibáztál, és Carla látja a kárát, ezúttal nem fogom neked megbocsátani!

A tábornok telefonja megcsörrent az asztalon. Yaakov neve jelent meg a kijelzőn. Érezte, hogy elszorul a torka, és a homloka gyöngyözni kezdett.

– Itt vagyok – szólt bele a készülékbe.

– Elment! – ordította zokogva a férfi fájdalmában. – Elhagyott!

– Hogy? És hova?

– Nem mondta meg, hiába kértem!

– Azonnal felhívom!

– Itt hagyta a telefonját. Azt mondta, időre van szüksége. És hogy ne keressük… – csuklott el újból a hangja.

Dina megkövülten állt a szobában, jól hallott minden szót. A tábornok döbbenetében kiejtette a kezéből a telefont.

– Most bajban vagy, Joel! – mondta fenyegető hangsúllyal Dina. – Átkozottul nagy bajban!

Azután megfordult, és elindult az előszobába a kabátjáért.

New York, Amerikai Egyesült Államok

– EDNA NÉNI! NAHÁT, milyen kellemes meglepetés! Nem is tudtam, hogy Amerikában vagy!

– Csak néhány nappal ezelőtt érkeztem. Kim azonnal értesíteni akart, de nem sikerült veled beszélni.

– Ó, nagyon sajnálom! Rengeteg dolog szakadt rám egyszerre!

– Megértem. De én mindenképpen látni akartalak. Úgy nem mehetek vissza Európába, hogy nem öleltelek magamhoz! Nagyanyád soha nem bocsátaná meg nekem, ha azt kellene mondanom, hogy sajnálatos módon nem tudtunk találkozni. Na, gyere! Gyere ide hozzám!

Átkarolták egymást, és hosszú ideig álltak összebújva a Guggenheim Museum hófehér, üvegkupolás előcsarnokában. Edna, amikor kibontakozott Andy öleléséből, úgy érezte, mintha az unokahúga megremegett volna.

– Bocsáss meg, hogy így rád törtem a munkahelyeden. De nem hagytál más választást! – mondta Edna kedvesen.

– Semmi baj! Örülök, hogy itt vagy! Tudod, most egy kicsit fullasztó körülöttem ez a sok minden. Vannak pillanatok, amikor az a benyomásom, hogy menthetetlenül összecsapnak a fejem fölött a hullámok.

Edna biztos volt benne, hogy Andy nem csupán a munkájára gondolt.

– No, akkor a legjobb az lesz, ha elviszlek ebédelni! És lazítunk egy kicsit.

Amikor Edna az előcsarnokban magára maradt, elővette a telefonját. Remegő ujjakkal ütötte be a számot.

– Halló?

– Már vártam, hogy hívjon.

– Sajnos nem ment előbb a dolog. De most végre találkoztunk, és eljön velem ebédelni.

– Nagyszerű! Legyen rajta, hogy minél több információhoz jussunk. Maga nem lesz gyanús, ha érdeklődik.

– Mindent megteszek, ami tőlem telik.

– Ne feledje, rögtön egy másik találkozót is el kell érnie. Ha most személyesen nem sikerül, később nehezebb lesz. Meg kell tudnunk, amit lehet. És az előtt, mielőtt Andy élete ismét zátonyra fut.

– Előttem is világos, mekkora a tét.

– Nagyobb, mint hinné. Úgy tűnik, mi pillanatnyilag többet tudunk Brian Scottról, mint az amerikaiak. De ne ringassuk magunkat illúziókba, ők sem ostobák. Ahogy Bécsben is mondtam magának, csak idő kérdése, hogy Scott nyomára bukkanjanak. Akkor pedig mindkettőjüknek vége, ennyi küzdelem ellenére és ennyi tragikus fordulattal a hátunk mögött a szemünk láttára zúzódik szét egy csapásra Andy élete.

– Remélem, azért itt még nem tartunk.

– Mondtam, ne legyenek illúziói. Ha Andy nem száll ki ebből, és nem szakít azzal a fickóval, amilyen gyorsan csak lehetséges, képtelenség lesz megakadályozni, hogy bűnrészességgel vádolják és letartóztassák. Én pedig nem tehetek semmit. Ölbe tett kézzel kell végignéznem, ahogy tönkremegy az egész élete. Ismétlődik minden! Megint ugyanott tartunk.

– Ráadásul ártatlanul…

– Edna! Rá kell valahogyan vennie, hogy véget vessen ennek a kapcsolatnak! Magának biztosan hinni fog!

– De ha egyszer csak előhozakodok ezzel, nem gondolja, hogy meg sem hallgatna és faképnél hagyna, mondván, hogy semmi közöm hozzá, és ha így nézzük, talán igaza is lenne?

– Nos, az én véleményem szerint maga ennél sokkal okosabb.

– Túlbecsüli a képességeimet.

– Szó sincs róla! Ön az egyetlen, aki úgy férkőzhet a bizalmába, hogy nem is sejti, miért teszi. Tegye félre az erkölcsi aggályait. Mert az nem fogja megmenteni a lelkifurdalástól, ha a baj bekövetkezne hogy, miért is nem tette.

Edna még egy jó darabig szorongatta a kezében a telefont. Hirtelen Jozefa jutott eszébe.

Ha valaki a világot csak az érzései tükrében látja – gondolta –, és ez eluralkodik fölötte, valóban igaz, hogy az észszerűség vajmi keveset nyom az illetőnél a latban, és ezért kár is hivatkozni rá, vagy az időt érvelésre vesztegetni. Legjobb, ha az ember úgy intézi a dolgot, mintha azt, aminek történnie kell, a másik akarta volna.

Egyszerre rettenetesen butának érezte magát, hogy a párhuzamot eddig nem fedezte fel. Andy pontosan olyan volt, mint az anyja. Az érzelmei elfedték a szeme elől a valóságot.

A bárban rábeszélte Andyt az avokádós salátára, mondván, hogy abban legalább van egy kis tartalom is, azt válassza, ráfér, mert lassanként kétszer kell ránézni, hogy egyszer észrevegye az ember. Ő az édes szósszal nyakon öntött garnéla mellett döntött, jégsalátaágyon, egy vékonyka szelet csilis pirítóssal, mert, mint hangsúlyozta, mindenről lemondani végtelen ostobaság lenne. Hozzá egy pohárka rozéról meg végképp.

– Zaklatottnak tűnsz. Minden rendben van? – kérdezte néhány falat után Andytől.

– Persze – hangzott a kissé bizonytalan válasz. – Csak a múlt héten meglátogattam apámat. És bevallom, ez felkavart.

– Hogy?

– Igen. Találkozni akartam vele.

– A börtönben?

– Mivel a cukrászdában nem tudtam – nevette el magát Andy.

– De hogyan? Elmentél a börtönbe? Ó, bocsánat, értelmetlen dolgokat kérdezek. Persze, hogy elmentél.

– Szerintem nem akkora ügy.

– Én a te helyedben kizárólag azért mentem volna, hogy meggyőződjek, elég erősek-e a lakatok.

– Jaj, Edna! Hogy mondhatsz ilyet!

– Szerintem jó okom van rá.

– Nézd, tudjuk, mi történt. Ezzel együtt azt mondom, hogy anya szerette, és biztosan boldog volt mellette.

– Nem is volt mellette. Titokban találkozgattak, aztán egy szép napon kiderült, hogy rajtuk kívül más is van az ágyukban. A feleségről nem is szólva! Bocsáss meg, de az apád sosem volt egyenes jellem.

– Mindenki képes boldoggá tenni egy másik embert.

– Valóban. Csak nem mindenki számára jelenti az a bizonyos boldoggá tétel ugyanazt.

– Ezt hogy érted?

– Anyád, legalábbis az elején, boldog volt, hogy ez a férfi belépett az életébe. Rajta kívül pedig mindenki attól lett volna boldog, ha kilép onnan. Mégpedig időben.

– Jó, de akkor most nem beszélgetnénk itt.

– Rendben van, megadom magam. De azért, ugye, nem menesztjük mennybe?

– Mindentől függetlenül, mégiscsak az apám.

– Ne légy romantikus! Néhány hónappal ezelőtt még azt sem tudtad, hogy a világon van.

– És ha menő orvos vagy ügyvéd lenne, az rendben volna?

– Andy, ez nem volt szép. De megbocsátom neked az övön aluli ütést, mert szeretlek. Csakhogy rossz ajtón kopogtatsz, mert igen, az rendben volna. És ezt szerintem te is tudod. Máris harcolsz érte, mert érzéseid támadtak, miközben egyetlen mozdulatot sem érdemelne meg. Miért nem nézed először alaposabban meg, hogy akit pártolsz, és együttérzésedben megszeretsz, hogyan és miben bukott el? Én ismertem édesanyádat. Láttam a szenvedéseit. Te nem. És azt is láttam, hogy ez a férfi semmit sem tett érte.

– Belátom, igazad van. És nem is terveztem további lépéseket. Meglátogattam, mert meg akartam ismerni, de nem hinném, hogy találkozni szeretnék vele újra.

– Az elhatározásoddal egyet tudok érteni. És az külön örömmel tölt majd el, ha meg is tudod tartani. Legyen eszed! Nem kell mindenkinek a hóna alá nyúlni, mert az ember keze könnyen büdös lehet.

– Ó!

– Bocsánat. Tudom, hogy eszünk. De így legalább még emlékezetesebb. Jó, beszéljünk inkább valami másról. Mondd, hogyan telnek itt a napjaid?

– Hamarosan megnyitunk egy kortárs kisplasztikai kiállítást, közel kétszáz műtárgy érkezik a világ minden tájáról. Ezzel egy időben benne állok mellig egy nagyszabású brit ásatás előkészítésében, bár nem tudom, hogy el tudok-e utazni a régészcsapattal hosszabb időre.

– Miért ne tudnál? – csillant fel Edna szeme.

– Mert nem hagyhatom itt… – akadt meg a szó egy pillanatra Andy ajkán – …szóval sok minden van.

– Mit vagy kit nem hagyhatsz itt?

– Ó, nem kit, hanem a munkám. Sajnos, azon a téren nagyon izgalmas dolgokról nem számolhatok be neked – rendezte át gyorsan a gondolatait Andy.

– Hacsak nem mégis…

– …nem tudom mire gondolsz.

– Ó, drágám! Ne hagyd, hogy elszaladjon melletted az élet! Valakit sürgősen találnod kell!

– Kell?

– Hát persze! Csak nem akarsz egész életedben egyedül gondoskodni magadról?

– Én olyat úgysem találnék, akiről nem nekem kell gondoskodnom.

– Badarság! Férfiak tucatjai nyalnák fel előtted az aszfaltot, csak veled lehessenek! Mindenüket a lábaid elé terítenék, önként és dalolva!

– De ha a tucatból egy sem kell?

– Csak az az egy?

– Most nincs egy sem.

– Szóval, esténként magadban üldögélsz. Kötögetsz is? Vagy sorozatokat nézel? Nem tudom, melyik lenne a szomorúbb.

– Kigúnyolsz?

– Eszem ágában sincs! Mindössze nem szeretném, hogy elpazarold az idődet. Sajnos, itt kevés embert ismerek. Ha Bécsben lennénk, egykettőre találnék neked megfelelő személyt.

– De nem Bécsben vagyunk. És különben is…

– …pedig lehetnénk! – vágott Andy szavába Edna. – Vagy legalább időnként eljöhetnél! Nekem kis idő is elég, hogy megszervezzem a dolgokat. Aztán, ha beleszerettél, úgyis jössz majd sűrűbben!

– Jaj, Edna! Ma már nem ilyen világban élünk!

– Veszem észre. És nagy kár! Ezért vagytok ti, fiatal nők egyedül, és követitek el egyik butaságot a másik után.

– De ma már senki nem akar kegyelemkenyéren élni egy férfi oldalán!

– Miért? Eltartani egy férfit talán annyival jobb volna?

– Hát, azt éppen nem.

– Na ugye. Mindig félelemmel tölt el, milyen keveset tud a korosztályotok az életről.

– Gondolod?

– Nem gondolom, tudom. Szerettek beleszeretni a rosszfiúkba.

– Úgy érted, a bűnözőkbe? – kérdezett vissza Andy, és az arckifejezése hirtelen riadttá vált.

– A rosszat úgy értettem, hogy nem a megfelelőbe – fürkészte Andy arcát Edna. – És nem mondom, hogy ez rád is vonatkozik feltétlenül, és távol álljon tőlem, hogy az ismert eseményekre hivatkozzak, de általában valami mindig fontosabb szerepet játszik, mint a belső. Ez a valami pedig legtöbbször a varázs, meg a kisugárzás, ahogy ezt manapság divatos hívni, no meg a külső. Csakhogy kockás hasat könnyebb szerezni, mint pallérozott elmét. Majd amikor az intellektus hiánya kiderül, ráadásul pénz sincs elég, az annyira már nem jó. A többi veszélyről nem is beszélve!

– Fura, hogy erről a témáról beszélgetünk, de talán igazad van… – gondolkodott el Andy. – Amikor téged hallgatlak, mindig rájövök, hogy valamit nem csinálok jól.

– Az ember az évek múlásával lesz bölcsebb, azzal, hogy tanul az elkövetett hibáiból. Egy napon rájön, hogy nincs többé ideje tartalmatlan barátságokra, erőltetett kapcsolatokra és értelmetlen beszélgetésekre. Arra meg aztán különösen, hogy valaki, csak azért, mert lusta és gyenge, vagy azért, mert a saját dőresége miatt elrontotta az életét, az erejét elszívja, és veszélybe sodorja, miközben azt hazudja, mennyire szereti. Mert ha igazán szeretné, mindezt nem tenné.

– Ezt még sosem gondoltam így végig.

– Attól tartok, sok mindent nem gondoltál végig.

– Viszont az csak bizonyít valamit, ha az illető újra meg újra visszatalál, mert a másik nélkül nem tudna élni.

– Igen, bizonyít. De nem azt, amit vélsz. Rendszeresen azzal vigasztalódunk, hogy aki szeret, visszatér. Azonban csak félrevezetjük magunkat. Aki ugyanis szeret, nem hagy el.

– Lehet. De azután rájön, hogy hiányzol neki!

– Nem, nem te hiányzol. Hanem az a biztonság, amit jelentesz. És ha ezt más nyújtaná, akkor az a másik hiányozna neki.

– Ez elég kegyetlenül hangzik mindkét félre nézve. És meg kell mondanom, hogy kicsit rosszindulatúan is. De nem mindenki ilyen!

– Nem, és ezt egyetlen szóval sem állítottam. Azonban néha nem árt a dolgokat más megvilágításba helyezni.

– Hm. Azt hiszem, tényleg többet kellene találkoznunk.

– Állok elébe! Még maradok az Államokban egy bő hétig. Akár mindennap eljöhetek! De átmehetnék hozzád is. Legfeljebb, ha későre maradnék, ott alszom. Persze nem akarok tolakodni, mindenkinek joga van a saját nyugalmához – közölte továbbra is fürkész szemekkel Edna.

– Persze! Nagyon jól mondod! Ami biztos, hogy holnaputánra terveztem egy kis vásárlást. Van kedved velem tartani?

– Hogy van-e? Gondolatolvasó vagy! Éppen az ideutazásom alkalmával nézelődtem a szekrényemben, és megállapítottam, hogy az öregedő gardróbnak bizony jót tenne egy-két cipőcske, miegymás. És egy tűzpiros koktélruci! Egyszerűen nem tudok lemondani erről a színről. Azt mondják, a szőkéken közönséges benyomást kelt. Hát, én nem tudom. Mindenesetre a minősítést könnyebben elviselem, mint a piros ruha hiányát.

– Nagyszerű, akkor tizenegykor felveszlek Cesarééknál.

– Szólok Kimnek, hogy velünk kávézol, legalább láthatnak. Milyen boldog lesz!

– És kérdezd meg, hogy ő is jönne-e.

– Kim? Ne viccelj! Lábak nélkül is elvonszolná magát, ha vásárlásról van szó. Bolondul a divatért! Ráadásul Isa is az anyjára ütött ebben.

– Akkor tartson velünk ő is!

– Biztosan nem tud. Iskolában lesz. És ha Kim legszívesebben magával is cipelné, Cesare úgysem engedné el. A gyerekekkel, a tanulást tekintve, nagyon szigorú. No, hát ezt megbeszéltük. Akkor fizetek.

– Nem, én hívtalak meg.

– Rendben. De a Macy’s bisztrójában, holnapután én állom a cechet! Most szólok!

A HAMILTON PARKOT KÖRBEÖLELŐ házak fölött megcsillantak az első napsugarak. Csend volt még, amikor Andy kilépett a County Roadon bérelt lakása ajtaján.

Fürgén leszaladt a lépcsőn, egyenesen át a túloldalra, aztán a kocsinál rögtön ki is bújt a blézerből. Máris melege volt. Beült a volán mögé, és elhúzta a tetőablakot. Elővette a kesztyűtartóból a napszemüvegét, és mielőtt feltette volna, belepillantott a tükörbe. Elégedetten elmosolyodott, azután beindította a motort, és elindult a főút felé. Vörösesbarna, hullámos haja és agyagszínű, lágy selyemblúza vidám táncot járt a menetszélben.

A reggeli csúcsforgalmat megelőzve suhant át a Marin bulváron, majd a Green Parknál lehajtott a Newportot és Manhattant összekötő víz alatti alagútba. Felhúzta az ablakokat, és élvezte, hogy a mindig nyüzsgő úton most akadálytalanul hajthat végig.

A Freeman Plaza előtti téren felállított alkalmi színpadon éppen a szemközti tűzoltómúzeum fennállásának századik évfordulóját ünnepelték, rézfúvós zenekar hangolt. A 7. sugárútra kisebb kerülővel tudott csak rákanyarodni, mert a polgármester érkezése miatt a környező utcákat már hajnalban lezárták.

A Madison Square Park mellett szintén nagy volt a felfordulás, közvetítőkocsik között cikázva leizzadt, sovány emberek húzták-vonták guruló ruhaállványokon a gondosan becsomagolt jelmezeket, és cipelték a szekrénnyi méretű dobozokat az öltözőkabinok irányába. A park lombjai fölött óriási világítótestek magasodtak, a darus kocsikról derékig kihajoló világosítók állítgatták a forgatás megkezdése előtt a reflektorok irányát és erejét. Az utakon és a járdákon minden irányban villamos vezetékek hevertek.

Andy imádta a reggeleket, amikor friss volt még minden, szerette, hogy New York belvárosában állandóan történik valami. Az Empire State Building mellett haladt el, amikor megszólalt a kihangosítón a telefonja.

– Szia, Andy, én vagyok.

– Carla! Ez milyen szám, amiről hívsz?

– Az új számom.

– Ó, akkor majd elmentem. Nem is szóltál, hogy megváltozott.

– Még nem nagyon beszéltem senkivel.

– Valami baj van? Olyan furcsa a hangod! Mi történt?

– Azzal kezdődött minden, hogy az orvosi bizottság nem engedélyezte, hogy folytassam a szolgálatot.

– Jaj! Ugye nem azt akarod ezzel elővetíteni, hogy nem gyógyultál teljesen meg?

– Á, dehogy! Tökéletesen jól vagyok. És ebben éppen ez a rossz.

– Rossz?

– Tudod jól, hogy ez volt az életem. Azután jött az alapítvány, és a jövőmet illetően elbizonytalanodtam, hogyan tovább, melyik lenne a helyes irány. Nem tudtam dönteni, és a szívem szerint egyszerre mindkettőt választottam volna. Vagyis megpróbáltam volna helytállni. Itt is, ott is. Végül döntöttek helyettem. És most nagyon nehéz lemondanom róla.

– De ha jól vagy, miért nem engedtek dolgozni?

– Mert apám megtiltotta nekik.

– Hogyan?

– Gondolom, félelmében. Hogy még egyszer ne történhessen bajom.

– Sajnálom. Ezért hibásnak érzem magam.

– Ugyan, hülyeség! Amikor ezt a hivatást választottam, mindenki tudta, hogy veszélyes. És ha nem kettőnkkel esik meg, akkor is előfordulhatott volna, hogy más miatt kerülök műtőasztalra. Valószínűleg öregszenek, és elkezdtek pánikolni.

– Azt hiszem, érthető.

– Persze, hogy az. De miért így? Miért nem kérdezett meg? Miért nem beszélt velem erről?

– Mert az ember aggodalmában nem mindig választja a megfelelő utat. És amikor rájön, gyakran késő. Ezt én már pontosan tudom.

– Ahogy mostanra, gondolom, ő is.

– És mit mondott?

– Nem beszéltem vele.

– Nem?

– Eddig nem. De anya és nagyi meggyőztek, hogy ez butaság. A dolgokat ki kell beszélni, és bármilyen nehéz, meg kell próbálni megérteni a másik felet is. Különösen, ha az illető az ember apja.

– Ezzel egyetértek. Mikor történt? Vagyis mikor tudtad meg, hogy apád áll a háttérben?

– Néhány nappal ezelőtt. Yaakov árulta el.

– Ő is tudott róla?

– Igen.

– És nem szólt neked?

– Nem.

– Elhallgatta, hogy az apád mire készül?

– Igen, Andy, pontosan ez történt.

– Hűha! És most? Most mi van?

– Elköltöztem otthonról.

– Tessék?

– Elhagytam Yaakovot.

– Ne! Ezt azért ne tedd! Kérlek! Olyan boldogok vagytok, te is tudod, hogy ti egymásnak vagytok teremtve! Carla, az életben nem megy minden simán, és meg kell…

– …várj, Andy! – vágott a szavába Carla. – Tudom, hogy te is pontosan úgy érzel, ahogy én.

– Nos, bevallom, hogy igen. Becsapott. És ez megbocsáthatatlan. Kiábrándító. Az emberből azonnal kiölhet egy ilyen eset minden érzést. Csak mégsem szeretném, hogy elhamarkodd…

– …látod, mennyire egyformák vagyunk? Annak ellenére, hogy harminc évet töltöttünk külön!

– Megtisztelő, hogy így gondolod, de véleményem szerint ez nincs így. Mindig is csodáltalak, Carla, mert én nem vagyok képes ilyen erősnek lenni.

– Dehogynem!

– Sajnos, nem. Ez a legnagyobb hibám. Tudom, hogy mit kéne tennem, és nem visz rá a lélek, hogy megtegyem. De most nem rólam van szó, hanem rólad. Hogyan tovább? Mit akarsz tenni? Egyáltalán hol vagy?

– A nagyinál. Csak egy estét akartam nála tölteni, neki sem hiányzik a felfordulás, gondoltam, másnap kiveszek egy lakást. De persze nem engedett el.

– Jól tette. És tudják már, hogy ott vagy?

– Nem. Csak anya.

– Neki megmondtad?

– Nem. Amikor Yaakov sírva felhívta apámat, hogy közölje vele, hogy eljöttem otthonról, anyámék az eset miatt éppen egy nagy veszekedésen voltak túl. Anyám hallotta a telefonbeszélgetést, és persze azonnal tudta, hogy hova mehettem. Vette a kabátját, és utánam jött.

– Se Yaakov, se apád nem gondolt erre a lehetőségre?

– Ó, Andy, a férfiak milyen kézenfekvő lehetőségre szoktak gondolni? Semmilyenre! Kizárólag magukkal vannak elfoglalva, meg a saját ügyeikkel, aztán amikor egyedül maradnak, összeomlanak, és kétségbeesve elkezdik keresni a boldogságukat. Olyanok, mint azok, akik a szemüvegük után tűvé teszik az egész lakást, miközben mindvégig az orrukon volt.

– Ebben van valami – nevette el magát Andy.

– Ami karnyújtásnyira van tőlük, észre sem veszik! Csak ha már nincs. Akkor viszont eszeveszettül hiányzik nekik.

– De, ugye, meg fogsz nekik bocsátani?

– Apának talán. Sőt, minden bizonnyal igen. Yaakovnak még nem tudom. Borzalmas csalódást okozott. Így, hogy tudott róla, kétszeresen kellett megélnem a megaláztatásomat. Ezért egyelőre azt érzem, hogy nem lennék képes egy árulóval egy fedél alatt élni.

– Carla! Yaakov ezt biztosan nem tette önként. Apád a markában tartotta. Mégha nem is ez a helyes kifejezés. Szerintem Yaakov végig tudta, hogy mi lenne a helyes, csak nem mert lépni.

– Akkor ezek szerint választhatok? Gyáva vagy becstelen? Nagyszerű, mert egyik jobb, mint a másik!

– Át kell gondolnod és át kell értékelned a helyzetet! Én lehet, hogy Yaakovot felmenteném.

– Te igen. Te képes vagy ilyesmire. Én nem tudom, hogy valaha meg tudom-e tenni.

– Válaszolj egy kérdésemre, kérlek, de őszintén!

– Persze!

– Szereted Yaakovot?

– Igen.

– Mindennél jobban?

– Még igen.

– Akkor félre kell tenned a sérelmeidet, amilyen gyorsan csak lehet. És meg kell vele beszélned, hogy többé ilyet nem tehet, ha veled akar élni.

– Anya is ezt mondta.

– Igen?

– Igen. Azt mondta, hogy hibát követek el, mert most a csalódás ködében bolyongok, és megrémít, hogy újra fájdalom érhet. Csakhogy a fájdalom, sajnos, együtt jár az élettel, de ez nem ok, hogy lemondjak a boldogságról. Azonban pillanatnyilag nem vagyok képes beszélni Yaakovval. Sem erről, sem másról.

– Nem mondom, hogy ne leckéztesd meg a tévedéséért. Csak annyit kérek, hogy mielőtt bármit eldöntenél, alaposan gondold át! Fontold meg, mit miért áldozol fel!

– Nem tudom, Andy. De gondolkodni fogok rajta. Megígérem.

– Bárhogy is alakuljon, rám mindig számíthatsz.

– Tudom. És ez nagyon sokat jelent. Ahogy te is rám.

– Köszönöm.

– Egyébként igazából nem is ezért hívtalak.

– Hanem?

– Az alapítvány miatt.

– Annyira vicces, hogy még mindig el tudok feledkezni arról, hogy a testvérem egy egész birodalommal rendelkezik! És hogy Ausztria leggazdagabb emberei közé lépett egy-két hét leforgása alatt. Te hitted volna, amikor a göcsörtös, vén paliszander árnyékában azt latolgattuk, vajon mit kéne tennünk, hogy kiderítsük az igazságot?

– Nem! – nevette el magát Carla. – És nekem is csak akkor jut eszembe, hogy minden megváltozott, ha erőltetem a dolgot. Én még mindig egy operatív tisztnek látom magam a titkosszolgálatnál, akinek meg kell gondolnia, hogy mennyire drága tapétát vegyen a lakásába. Teljes tudathasadásos állapot! Ugyanakkor valójában nem az én pénzem, hanem az alapítványé.

– Ami meg a tiéd.

– Jó, ez igaz. De az ember akkor sem kezelheti az alapítványa vagyonát úgy, mint a saját hitbizományát. Amikor belefoglalták a tulajdonosi okiratba, hogy attól a naptól Carla Litzman-Lewinson von Lebensberg bárónő rendelkezik a további jogokkal, majdnem megkérdeztem, hogy az kicsoda. Akkor tudtam meg, hogy fel kell vennem a férjem és a nevelőapám neve mellé az igazi apám nevét is, amivel természetszerűleg a rangját is megkaptam. Persze, dönthettem volna másként is, de hát most melyikről mondjak le? Bár, ha a dolgok jelenlegi állását nézem, a Litzman lenne a kieső.

– Na, figyelj, ezt az utóbbi gondolatot tartsd magadtól egyelőre olyan távol, amennyire csak lehetséges!

– Lehetséges volna?

– Igen. Ha akarod. Márpedig akarnod kell. Hagyj magadnak időt! Semmi sem sürget, hogy olyasmit határozz el, amit a későbbiekben biztosan megbánnál.

– Rendben van. Hallgatok rád.

– Elkanyarodtunk! Folytasd, amiért hívtál.

– Azt akarom, hogy együtt dolgozzunk.

– Ó, igen, ezt már említetted. És mi volna a feladatom? A nagyi mondta, hogy ingatlanokkal foglalkoztok. Meg befektetésekkel.

– Igen. Ez a két ágazat termeli a pénzt. De én se pénzügyi tanácsadó, sem, pedig házügynök nem szeretnék lenni, ha már katona nem lehetek.

– Azt hiszem, nem értelek pontosan.

– Kifejtem. Persze, személyesen kellene erről inkább beszélnünk, de gondoltam, megtudom, hogy a dolog egyáltalán érdekel-e.

– No, most már igazán kíváncsivá tettél!

– Elhatároztam, hogy az alapítvány által megtermelt pénzből a második világháború alatt elrabolt, és azóta rejtegetett vagy soha elő nem került műkincsek felkutatását és eredeti tulajdonosukhoz való visszajuttatását szeretném finanszírozni. Mi is így találtunk egymásra. Hátha másnak is sikerülne.

– Carla, ez csodálatosan hangzik! Ugyanakkor a téma nem veszélytelen. El sem tudod képzelni, mi megy a nemzetközi műkincspiacon. Nem beszélve a feketepiacról!

– Brian Scott ügye után vannak sejtéseim. És ha szükség lenne rá, a bevetésekben való részvétel sem áll tőlem túlságosan távol. Mondhatni, a profilomba vág – nevetett a telefonba Carla. – Persze, az akcióktól te sem riadsz vissza, amint ez korábban kiderült.

– Én sem vagyok ijedős, az tény. Őszintén bevallhatom, a lehetőség nagyon érdekelne!

– Örülök, hogy ezt mondod! Mert nélküled a szándék szép, de a megvalósítása elképzelhetetlen. Műtörténész vagy, nem is akármilyen. És régész. Tekintélyes pozíciót vívtál ki magadnak a szakmádban. Lenne súlya annak, amit teszünk. És olykor annak is, ahogy tesszük. Talán érzelgősnek tűnik, amit mondok, de a származásunk is erre kötelez.

– Ó, Carla, nem is tudod, milyen boldoggá tettél most!

– Tényleg elvállalod?

– Te jó ég! Hogy elvállalom-e? Hát még szép! Azonnal? Tegnaptól? Igen, igen, igen!

A LINDEN BULVÁR és a Rockaway sugárút kereszteződésében már kora reggel óta nem működtek a lámpák. A szélrózsa minden irányából érkező forgalmat megbénította a fejetlenség, a folyamatos koccanásoktól állandósult a káosz. Hirtelen újabb éles csattanás hallatszott, majd a motorzajon és az éktelen dudáláson keresztül is jól kivehető veszekedés hangjai szűrődtek a levegőbe. Ismét teljesen leállt az amúgy is csigalassúságú forgalom. Aznap immár sokadszorra vonult ki a szirénázó kerületi járőrkocsi, hogy a rendőrök felvegyék a soron következő jegyzőkönyvet.

Lee őrmester az ablakhoz ment, és lenézett a tizedik emeletről. Az íróasztalnál ülő férfi levette a fejhallgatót, és tekintetével követte a társát.

– Látod, George – szólalt meg az őrmester –, ez ma már a hatodik.

– A hetedik, uram.

– Tényleg? Elszámoltam volna magam? Akkor még jobban állunk! Meglátod, úgy lesz, ahogy mondtam! Ezen az úton, lámpa nélkül, mire végzek, nyolcig meg sem állunk!

– Legalább történik valami! Őszintén szólva sokkal izgalmasabb melóra számítottam. Ülünk itt éjjel-nappal a 104-es lakásban, mint valami nyugdíjasok, és felváltva hallgatjuk a csendet.

George Harald tizedes két hónappal ezelőtt került Blitzmanhoz, egyenesen a kiképző iskolából, az irodába. John Lee őrmester már azelőtt itt teljesített szolgálatot, hogy Rómából Jeromot áthelyezték.

– Zöldfülű vagy, George. Mit hittél? Hogy ez a 007-es főhadiszállása lesz?

– Azt éppen nem. Amikor beléptem az ajtón, rögtön rájöttem, hogy ez nem lehet az. De arra sem gondoltam, hogy az egész abból fog állni, hogy egy szerelmespár évődését hallgatom reggel meg este, a nagy semmit napközben, éjszaka meg a szuszmákolást.

– Ha megfigyelünk valakit, az ilyen, barátom. Van, hogy hetek múltán történik csak valami említésre méltó. Van, hogy egyáltalán nem. És van, hogy ránk köszönt a szerencse, aztán akcióba léphetünk.

– De kik ezek?

– Nem tudom, George, nem az én dolgom.

– Szerintem a csaj valami nagyon menő helyen dolgozik, a pasas meg, azt hiszem, bujkál. Persze ezt csak kikövetkeztettem. Nem mindig én vagyok szolgálatban.

– Te csak jegyezd fel a táblázatba, hogy a felvételen mettől meddig van beszélgetés. Aztán akire tartozik, majd meghallgatja. A többivel te ne foglalkozzál! Nekünk tiltja a szolgálati szabályzat a kíváncsiskodást.

– Hát jó, de attól még véleményünk lehet.

– Nem, George, nem lehet.

– Ugyan már! Szólásszabadság van!

– Jerom Blitzman vezetése alatt nincs. És ezt jó, ha észben tartod, mielőtt csúnyán megütöd a bokád.

– Oké. Akkor éljenek a dögunalmas esték!

– Azért te csak figyelj! És ha bármi szokatlan van, ne felejtsd el azonnal felhívni a főnököt. Akár hajnalban is.

– Rendben. De ha nem lehet véleményem, akkor hogy döntsem el, hogy mi a szokatlan?

– Hát úgy, George, hogy előveszed a jobbik eszed, és kötözködés helyett mérlegeled, akarsz-e ejtőernyő nélkül kirepülni a tizedikről, abban az esetben, ha elmulasztanál valami fontosat közölni Blitzman századossal.

– Ez világos beszéd volt.

– Na látod. Örülök, hogy sikerült a kérdést rendbe tenni. No, nekem mennem is kell. Lejárt a munkaidőm. Reggel nyolcra itt vagyok. Jó mulatást!

– Kösz! Meglesz!

John Lee őrmester éppen behúzta maga mögött az ajtót, amikor újabb csattanást lehetett hallani. Visszadugta a fejét, és elvigyorodott.

– Kicsit késtek. De megvolt a nyolcadik!

– HAHÓ, MEGJÖTTEM! – kiáltotta Andy a bejárati ajtóból, majd gyorsan vállfára tette a blézerét, és bement egyenesen a fürdőszobába. – Képzeld, Brian – folytatta kézmosás közben –, reggel majdnem egy órán át beszéltem Carlával. Alaposan el is késtem miatta, de nem bántam, mert nagyszerű terveink vannak! Hallod, amit mondok, Brian? – kérdezte, és elindult a nappali felé.

– Igen, hallom. Jó nektek – felelte egykedvűen a férfi.

– Mi a baj?

– Semmi – rántotta meg a vállát Brian.

– Nekem nem úgy tűnik.

– Tényleg nincs! Mi lenne?

– De csak van valami! Látom rajtad. Nem akarod elmondani?

– Majd később.

– Mit változtat, ha nem most, hanem később?

– Jaj, Andy, hagyjál már! Van nekem elég gondom e nélkül is.

– Mi nélkül?

– Hát, hogy jössz és nyaggatni kezdesz.

– Ha látom, hogy valami nyomaszt, természetes, hogy megkérdezem, mi az. Nem?

– Ja.

– Ó, Brian! Miért csinálod ezt? Ez egyáltalán nem segít!

– A lakásodban gubbasztok egész nap, és gondolkodom az életemen.

– Hú, ez nem kezdődik valami jól.

– Mi? Hogy gondolkodom az életemen?

– Igen. Merthogy…

– …hogy nem most kéne, igaz? Ezt akartad mondani? Mindig ezt mondod!

– Ha egyszer ez az igazság!

– Igazság! Hol van itt az igazság! Hagyjuk már! Elegem van ebből a kilátástalanságból! Ez az, ami idegesít.

– Ez?!

– Igen. Ez! Meg az, hogy téged is veszélybe sodorlak!

– Nem most történik meg először. Lassan kezdek hozzászokni.

– Hát én nem!

– Furcsa, hogy ezt éppen te mondod.

– Nem úgy értettem! Azt, hogy én veszélyben élek, elfogadtam. De azt nem akarom, hogy te is abban élj. Értsd meg, tennem kell valamit!

– Ugye, nem azzal akarsz megint előállni, hogy…

– …semmivel sem akarok előállni! – szólt közbe türelmetlenül Brian. – De lásd be, hogy teljesen esélytelenek vagyunk így!

– Már régen beláttam.

– Akkor mire vársz?

– Én?

– Igen, te!

– Talán ki kéne hogy dobjalak innen?

– Lehet, hogy még az is jobb lenne.

– Akkor rajta! Szedd a sátorfádat, és mehetsz! Ne tétovázz, már nincs hideg az utcán éjszaka!

– Andy! Kérlek, ne veszekedjünk!

– Te kezdted.

– Jó. Bocsánatot kérek. Csak ma délben elmentem találkozni valakivel, és most ezen töprengek.

– Kimentél a lakásból? Nappal?

– Igen, mert muszáj volt.

– Muszáj volt?! Na, mindegy. Lépjünk ezen túl. Kivel találkoztál?

– Egy ismerőssel.

– Rendben. Ha nem akarod, ne mondd meg. És azt sem vagy hajlandó elárulni, hogy miért?

– Nem tudom.

– Brian! Szedd össze a bátorságodat, és mondd el!

– Van valami, amiben részt lehetne venni.

Andyvel megpördült a szoba. Azon nyomban feléledtek az emlékei, kis híján rosszullét fogta el.

– És mi lenne az? – nyögte ki alig hallhatóan.

– Egy nagyobb akció. Most szervezik. De nekem csak át kéne adnom valamit.

– Nem volt még elég, Brian?

– Értsd meg, hogy így nem élhetek! Tisztában vagyok vele, hogy van vesztenivalóm, mert rosszul is elsülhetnek a dolgok. De lépnem kell!

– Miért érzed úgy, hogy lépned kell? Ráadásul megint ebbe az irányba? Megbeszéltük, hogy egyelőre inkább kivárunk.

– Mert pénzre van szükségem! Te ezt nem értheted! Neked nem kell bujkálni!

– Nos, ahogy hallgatlak, könnyen előadódhat, hogy újra ez a sors vár rám is!

– Ettől akarlak megkímélni.

– Ez lenne a módja? És mihez kell a pénz? És mennyi kell?

– Nagyon sok. De most nagyjából kockázatmentesen előállítható az összeg.

– Nagyjából?

– Ha kimész az utcára, annak is van kockázata! Új személyazonosságra van szükségem, meg egy-két kisebb műtétre, már utánanéztem, hol lehetne megcsináltatni. És kezdőtőkére az új élethez. Mexikóba akarok eljutni, mert ott el tudok tűnni.

– Ó, ez minden? – kérdezte visszafojtott dühvel Andy.

– Nem.

– Mi van még?

– Az, hogy nagyon szeretném, ha velem jönnél!

– És?

– Mit és? Ott kezdjük újra!

– Brian, neked elment az eszed! Mit fogok én Mexikóban csinálni? Kukoricát termesztek?

– Nem szeretsz annyira, hogy ezt megtedd értem?

– De. Nagyon szeretlek. Csakhogy ez nem elég ok arra, hogy közben lemondjak magamról.

– Gondoltam, hogy ez lesz.

Andy Brian kijelentését inkább válasz nélkül hagyta.

– Na, és mennyi pénz kellene? – kérdezte némi szünet után.

– Úgysem fogadnám el.

– Ne játszd meg magad! Én is tudom, hogy a kapcsolatunk a jelenlegi állapotában tarthatatlan. De ettől még nem kellene újabb bajt csinálni magadnak. Arról nem is szólva, hogy esetleg ezáltal nekem is. Régóta szoktatom magam a gondolathoz, hogy egyszer innen el kell menned. Kiszakad a lelkem a helyéből, ha arra a napra gondolok, de belátom, hogy nincs más választásunk. Viszont pont azért, mert szeretlek, nem tudnám elviselni, hogy újabb ostobaságokat kövess el. Inkább segítek. Szóval, mennyire lenne szükséged?

– Egymillióra. Annyira biztosan.

– Annyit nem tudok előteremteni. Hirtelen nem. Ráadásul úgy, hogy egy családtagom se tudjon róla.

– Tisztában vagyok vele. És nem is várnám el. Meg az sem biztos, hogy valaha meg tudnám adni. Vagyis egyelőre biztos, hogy nem. Éppen ezért nem fogadhatnám el, még akkor sem, ha lenne. De muszáj innen végre kiszabadulnom! Bujkálhatok akár száz évig is, amit elkövettem, soha nem évül el.

– Akkor nem lenne itt az ideje, hogy megoszd velem is a titkodat? Mert abból, amit most mondtál, az derült ki, hogy elismered, korántsem tudok rólad mindent.

Andy Brian szájából akarta végre hallani, amit a tábornoktól Peruban megtudott. Remélte, hogy ez alkalommal sikerül megtörnie a jeget, és Brian önként megnyílik előtte.

Eddig egyszer beszélt vele a múltjáról, a perui táborban, de később kiderült, hogy akkor is hazudott. Andy végig úgy látta jónak, ha nem faggatja. Brian és a története különös módon soha nem kapcsolódott össze benne. Nem volt képes egynek látni azt a férfit, akit szeret, aki gyengéd vele, akinek az ölelésénél számára nincs a világon semmi izgatóbb és megnyugtatóbb egyszerre, és a bűnözőt, aki ráadásul minden bizonyíték szerint hidegvérű gyilkos is. Ugyanakkor az eszével tudott mindent. De a szíve mást akart. Sokszor érezte, hogy megtébolyodik a saját kétarcúságában.

– Andy, azt akarod nekem bemesélni – törte meg a közéjük álló csendet a férfi –, hogy a testvéred vagy az apja, azok után, ami történt, nem avattak be a volt barátod ügyeibe? Mert, ha jól tudom, fogalmuk sincs, hogy megint együtt vagyunk.

– Jól tudod. Fogalmuk sincs.

– Rólam nem is beszéltetek?

– Nem – hazudott Andy.

– Ezt nem tudom elhinni.

– Hiszed vagy sem, így történt. Sok minden egyébről volt szó, amiből az egymás nélkül töltött harminc év alatt sajnálatos módon kimaradtunk.

– És amikor Peruban kénytelen voltam azon az éjjelen elmenni tőled, bármennyire is rossz volt, de kizárólag a biztonságod érdekében tettem, ők meg kimentettek az országból, s miután kiderült, hogy a balesetet te okoztad, és hogy akkor is végig velem voltál, azok után sem kérdeztek semmit?

– De igen. Természetesen kérdeztek, és válaszoltam is nekik. Elmondtam, hogy kit ismerek, milyennek ismerem, és hogy a viselt dolgait soha nem osztotta meg velem. Inkább elhallgattam azt a keveset is, amit tudok, mert jobbnak láttam, ha nem csinálok nagyobb bajt, mint ami van.

– Védeni akartál?

– Talán igen. Meg magamat is. De ösztönös volt minden, amit tettem, nem sok időm maradt gondolkodni. Végül kénytelenek voltak elhinni, vagyis helyesebben elfogadni, hogy minden valószínűség szerint egyszerűen csak belekeveredtem.

– Azt sem mondták el, milyen ügyekről van szó?

– Nem.

– Te sem kérdezted meg? Ezt egyszerűen képtelen vagyok elhinni!

– Hiába is kérdeztem volna! Nem engem akartak felvilágosítani, hanem azt akarták megismerni, amit én tudok. Van még kérdésed, Brian?

– Nincs.

– Ennek igazán örülök. Mert nekem viszont volt az imént.

– Igen, emlékszem. Valóban nem tudsz mindenről – mondta halkan Brian, és lehajtotta a fejét. Sokára és nehezen szólalt meg újra. –Legjobb lesz, ha elmondom az igazat.

– Nos, ez igazán üdítő változás lesz. Hallgatlak.

Brian újabb szünetet tartott. Még mindig bizonytalan volt, hogy bevallhatja-e a teljes igazságot. Vakon megbízott Andyben, hitte, hogy a lány soha nem árulná őt el. De vajon el sem ítélné? Nem változtatná meg a kapcsolatukat, ha ismerne róla mindent? És különben is, nincs ez már már túl későn egy beismerő vallomáshoz?

Végül elszánta magát, és elmondta, hogyan érkezett legelőször Amerikába, kik vitték át Kolumbiába, majd hogyan követték a hajó útját onnan egészen Rómáig. Bevallotta, hogy kábítószert csempésztek Andy festményeivel, és hogy valóban felhasználta azt, hogy tudott a kiállítások menetéről, de mert minden a tervek szerint alakult, nem is gondolt arra, hogy Andynek is bántódása eshetne. Cipruson, az eredeti elképzelések szerint, le kellett volna adni az árut, csakhogy ahelyett, hogy a hajó gyomrában a vásznak hátuljáról a csomagokat leszedték és a kijelölt szállítónak a parton átadták volna, egy előre, általa beszervezett másik banda, melyet a megbízói nem ismertek, a megfelelő részesedésért cserébe kilopta a festményeket a hajótestből. Ezért hihette mindenki, hogy a képeket elrabolták. Abban azonban biztos volt, hogy a festményeket később sértetlenül úgyis megtalálták volna az elhagyott gyárban, mivel Demetris vállalta, hogy gondoskodik a dologról. Egészen addig jól is ment minden, amíg Andy testvére be nem kapcsolódott a nyomozásba. Akkor fogták el a szálloda medencéjében, és szállították át Izraelbe. Azután, hogy Izraelből a kolumbiaiak szöktették meg, ők csempészték be a telefont is a cellájába egy beépített őr segítségével, amiről írt neki, de nem azért, mert számukra fontos volt az élete, hanem azért, mert megtudták, hogy nem beszélt, és azt akarták, hogy az ezután se történhessen meg. Persze, egyszerűbb lett volna nekik, ha ott a helyszínen megölik, de akkor nem juthattak volna többé az áruhoz. Mert bármennyire is tűnik ő időnként ostobának, vagy született vesztesnek, tudta, hogy csak úgy maradhat ezek után az akció végén életben, ha az áru mindaddig elrejtve marad a szigeten, amíg ő nincsen biztonságban. Aztán a helyet, ahol az árut megtalálják, megnevezte, a számlával együtt, ahová a pénzt várta. De ahelyett, hogy a pénzt küldték volna, kutattak utána, ezért döntött a mihamarabbi eltűnés mellett. Ennek következtében végül egy fillér nélkül maradt, mert a beígért utalás természetesen soha nem érkezett meg.

– Ez minden? – kérdezte Andy halkan, majd a férfira emelte a tekintetét. – Más nincs, amit szeretnél elmondani?

– Nincs.

– Értem – suttogta Andy, és az elhallgatott gyilkosságokra gondolt.

– Nem mondasz semmit? Csalódást okoztam, ugye?

– Azzal amit elmondtál, vagy azzal, amit nem?

Brian összeszűkült szemmel méregette Andyt.

– Mindent elmondtam, amiről tudnod kell! – közölte ridegen.

– Amiről tudnom kell? – kérdezett vissza Andy.

– Tudom, hogy nem bízol bennem, mert először hazudtam. De ha nem tudsz dolgokról, kevésbé vagy veszélyben. Ez alapszabály!

– Hol alapszabály ez, Brian?

– Mindegy, hogy hol.

– A bűnözőknél?

– Igen. Most megvetsz, igaz?

– Nem. Nem megvetést érzek. Hanem sajnállak.

– Azért, mert mégis üres kézzel állok itt előtted?

– Nem. Azért, mert magadat ilyen helyzetbe sodortad.

– Lett volna más választásom?

– Igen, lett volna.

– Mi?

– Nem mi, hanem ki.

– Te? Arra gondolsz?

– Igen. Sajnálom, hogy azt hitted, hogy te, ahogy vagy, és amilyen vagy, nem lettél volna elég. Hogy azt hitted, hogy nekem nem te számítasz, hanem valami más, amiről azt sem tudjuk igazán, hogy mi. Pénz? Vagyon? Karrier? Külsőségek? Nekem ezek közül egyik sem lett volna fontos.

– Volna? Lehet, hogy már én sem vagyok fontos?

– Ó, Brian, most mit vársz tőlem?

– Semmit. Igazad van. Hülye voltam, hogy bizonyítani akartam.

– Ahogy az újabb terveddel is bizonyítani akarsz? És kinek?

– Igen! Neked! Mert tisztában voltam vele, hogy el fogsz hagyni.

– Tessék?!

– Pontosabban el fogsz küldeni, ha nem teszek valamit. Mert nem leszek neked elég! És ez után a beszélgetés után már szinte tudom, hogy így is lesz!

– Nem, soha nem akartalak elküldeni. Azt azonban nem tudom megjósolni, hogy kénytelen leszek-e. Mert azt sem akarom, hogy megint elölről kezdődjön az egész.

– Megértem, hogy neked már a családod a legfontosabb. Minden szavadból érződik, hogy a befolyásuk alatt állsz. Én pedig nem vagyok számotokra vállalható. Soha nem léphetném át veled ezt a határt.

– Felesleges ilyeneken tépelődni. Azt latolgatni, hogy mit miért nem lehet.

– De én nektek amúgy sem lettem volna elég jó! Akkor sem, most meg már végképp.

– Ezt nem tudhatod. Meggondolatlan dolog azt állítani, hagy valakinek semmi sem elég jó, ha csak a végletek a választék.

– De vállaltál volna?

– Ez most már mindegy, Brian. Ez a hajó elment.

– Hát el. És ez is az én hibám. Mert elcsesztem az életem.

– Pontosan ezért nem kellene tetézni a bajt.

– De nincs más esélyem.

– Mikorra várható az akció? Azt megmondod?

– Holnapután. Csütörtökön délelőtt. A McCarren City Park parkolóházában csak átveszek egy csomagot. Aztán elviszem a kikötőbe. Ennyi, és nem több.

– Tehát ezek szerint eldöntötted.

– Igen. Ahogy mondtam, muszáj.

– Csak még egy kérdés…

– Igen?

– Ha meglenne a pénz, nem mennél el oda?

– Nem fogadhatnám el. Hát nem érted? Azzal csak megint…

– …rendben van – vágott közbe Andy. – Akkor ezt hagyjuk. Akarsz vacsorázni?

– Nem akarlak terhelni ilyesmivel.

– Látod, ez az, amivel soha nem tudnál terhelni – válaszolta Andy, és kiment a konyhába.

Kivett két szelet húst és zöldségeket a hűtőből, olajat, fűszereket tett a pultra, aztán nekilátott. A főzéssel általában elterelte a gondolatait. Azonban most semmi más nem járt a fejében, csak a beszélgetésük. Egyszeriben mindenét áthatotta a kilátástalanság. A reménytelenség és a kiszolgáltatottság. Szerette a férfit. De őt magát is meglepte, hogy felfedezte, már nem mindenáron.

– Brian soha nem fog megváltozni. – gondolta. – Mert nincs ereje hozzá. Ahhoz viszont ostobán büszke, hogy a felé nyújtott kezet elfogadja.

Maga sem tudta, hogy miért, de mégis lelkifurdalást érzett, és talán dühöt is, amiért nincs elég pénze, hogy Briannek segítsen az új életét megtalálni. Bár nem volt már biztos abban sem, hogy ez valamit megváltoztatna. De akárhogy is volt, felelősséget érzett iránta. Különösen azok után, hogy tisztába került vele, Brian egyenesen a vesztébe rohan. Ő már nem félt. Nem félt attól, hogy magával ránthatja, mert rájött, hogy a családja segítségével szinte észrevétlenül teremtette meg a saját védelmét és az önnön biztonságát. Csak gyűlölte, hogy Brian megmentésében tehetetlen.

Ugyanakkor a találkozásuk óta Edna szavai jártak a fejében. Igaza volt, az ember egy napon rájön, hogy nincs többé ideje a hazugságra. Arra meg aztán különösen, hogy valaki veszélybe sodorja, miközben azt állítja, mennyire szereti. Mert ha igazán szeretné, ezt nem tenné.

Legbelül már tudta, hogy a Briannel való kapcsolata a végéhez közeledik. De még mindig marta a a fájdalom, ha arra gondolt, hogy nem láthatja többé.

Emlékezett, a nagyanyja mondta egyszer, hogy az ember nem hagyhatja hátra a saját múltját csak úgy, hirtelen. Mert az idő folyik, mi pedig a folyamat része vagyunk. Mégpedig a saját életünk folyamatának a része. Nincsenek benne pihenők, kikötők meg szünetelőpontok. Az elmúló napok és az azokból összeállt évek dönthetnek egyedül arról, milyenek lesznek azok, amelyek előttünk állnak. Mert tegnap volt az a nap, aminek a döntéseit ma szenvedjük el, és ma van az a nap, ami a holnapunkra hatással lesz. Dőreség azt hinni, hogy a dolgok aznap dőlnek el.

Kétségek gyötörték, úgy érezte, valamit mégis tennie kell. Nem hagyhatja, hogy Brian végképp elsüllyedjen. Talán ha őszintén beszámolna Carlának, s felfedné a titkát, ő minden bizonnyal segítene. Hiszen a testvére. Ekkor jutott eszébe, hogy Briant nem is érdekelte, amiről telefonon beszéltek.

– Magára zárta az ablaktalan világa ajtaját, s most csodálkozik, hogy a sötétben semmit sem lát – gondolta.

Belecsúsztatta a felforrósodott serpenyőbe a húsokat. Közben a zöldségek is elkészültek, így néhány perc múlva tálalhatott.

Leterítette az étkezőben az asztalt, evőeszközöket és poharakat vett elő. Meglocsolta mártással a rózsaszínre sütött szeleteket, melléjük kupacokat formált a párolt zöldségekből, majd előkészített egy üveg bort a tárolóból.

– Brian! Kész a vacsora! – kiáltotta.

JOHN LEE ŐRMESTER éjjeliszekrényén megszólalt a telefon.

– Mi az? – kapta fel a készüléket. – Történt valami? Hány óra van egyáltalán?

– Mindjárt éjfél, uram.

– Miért engem hívsz?

– Azért, mert Blitzman századost nem érem el.

– Hogyhogy nem éred el, George?

– Hiába hívom, nem veszi fel. Már több mint egy órája!

– Ez valóban szokatlan. És mi van?

– Helyzet van John. Bejelöltem a hangfájlon, ami érdekes. Átküldhetem?

– Persze. Csak még mindig azon gondolkodom, hogy mi lehet Blitzman századossal. De küldd csak! Sürgős?

– Holnapután délelőttről van benne szó.

– Akkor mindenképpen küldd! Megpróbálom kideríteni, mi történt a főnökkel. Köszi, George! Jó munkát végeztél. Látom, megfogadtad a tanácsom!

– Nem tehettem mást, Lee őrmester! Ugyanis utálok repülni.

AKI MOZDULNI BÍRT, a Modern Kisplasztikai Biennálé előkészületeinél szorgoskodott. A díszletesek éppen végeztek a két legbelső terem elparavánozásával, és a megküldött tervek szerint fekete flanellal vették körbe a tereket. Tegnap délelőtt végre megérkeztek a különféle magasságú karcsú posztamensek is, matt feketére lefújva. A világításért felelős csapat már korábban elhelyezte a fényterelő szárnyakkal ellátott lámpákat a kijelölt pontokon. A titkárság dolgozói is fújtatva cipelték a farekeszeket, melyekben az aprólékosan becsomagolva lapultak a fehér porcelán-, elefántcsont és viaszszobrocskák.

– Reméltem, hogy már itt tartanak! – hallatszott a bejárat felől az ismerős hang. Andy azonnal az ajtóhoz sietett.

– Csakhogy itt vagy! Aggódtam, amikor telefonált a sofőr, hogy késik a géped.

Christina Jeranova kakaóbarna, bő vászonnadrágban és fahéjbarna alapon felhőkék és bézs pettyes, elöl rakott muszlintunikában állt az előcsarnok közepén, örömtől csillogó, hatalmas vízkék szemekkel és széles mosollyal, az elmaradhatatlan gyöngysorral a nyakában, és a férfias kinézetű, antik Doxa órájával a csuklóján. Megrázta fehérszőke bubi frizuráját, maga mellé huppantotta a fonott gyékényből varrt kézitáskáját és a kisméretű, bőrszegélyes bőröndjét, majd üdvözlésül mindkét karját a levegőbe emelte.

– Öregem, azt hittem, erről most le fogok csúszni. Andy, drágám, de jó újra látni téged!

– Teljesen felvillanyozott a tudat, hogy együtt dolgozhatunk! Ez az első kiállításom itt. Köszönöm a terveket, nélküled most nem érezném magam biztonságban. Mindennek tökéletesnek kell lennie! Ráadásul alig maradt időnk!

– Ha szükség lesz rá, ott az éjszaka is.

– Reméljük, erre nem kerül sor. Biztosan fáradt vagy! És azt külön köszönöm, hogy bezsúfoltad ezt a két nap New Yorkot a programodba.

– Ha te hívsz, megoldom, hogy itt lehessek. Ismersz! Ha munka van, a fáradtságot hírből sem ismerem. Hé, maga! – fordult hirtelen az egyik díszletező felé. – Óvatosan azzal a ládával! És hol marad a kesztyűje, barátom? Műtárgyhoz nem nyúlhatunk puszta kézzel! – Gyere! – karolt Christina Andybe. – Legjobb, ha azonnal hozzá is látunk.

– Egy kávét sem innál előtte?

– De. Innék. Azonban most ennél sokkal fontosabb dolgunk van.

Christina vezényelte a kicsomagolást. Barátságos volt, de határozott. A figyelmét semmi nem kerülte el, fejből tudta, melyik alkotást hova szánta. A posztamenseket kétszer is átrendeztette, megmozgatták az egész installációt mindössze néhány centiméterért. A lézermérőt szinte azonnal kikapcsoltatta, azt mondta, nincs ideje vitatkozni, belenyugodhatnak, hogy az ő szeme még a gépnél is pontosabb.

– Majd ha végeztünk, maguk itt maradhatnak és ellenőrizhetik a beállítást – közölte a kétkedőkkel magabiztosan.

Délután végre elkezdődhetett a termek berendezése.

– Jé, ez pont úgy néz ki, mint az a nagy szobor a csarnokban! Csak éppen kicsi! – kiáltott fel az egyik díszletező, amikor Andy fehér kesztyűben az állványra helyezte az első műtárgyat. – Jópofa lesz! – folytatta a férfi lelkesülten. – Olyan, mintha maguktól megállnának a levegőben!

– Ilyet még tényleg soha nem is láttam! – tódította a másik. – Ebben a sötétben, a sok fekete miatt a környezetükből semmit sem lehet érzékelni! Hú, ezt nagyon kitalálták!

– Köszönöm az elismerést – válaszolt Andy. – A tervezés Christinát dicséri!

– Nos, igyekeztem minden tőlem telhetőt megtenni! De azt tudniuk kell, hogy a kisplasztika nem egy nagy szobor kicsinyített mását jelenti. Olyan, életnagyságnál kisebb alkotásokról van szó, amikor ezt mondjuk, amelyek értékes, érzékeny anyagokból készülnek, ezért rendszerint különféle enteriőrök dekorációját képezik. Ennyiben eltérnek tehát a klasszikus, nagy méretű terekben elhelyezhető kő-vagy bronzszobroktól.

– Hát, Mrs. Jeranova, azt nem merném határozottan állítani, hogy minden szavát megértettem, de hogy jól fog kinézni a kiállítás, az biztos! – bólogatott elégedett mosollyal a díszletépítő.

– Elnézést! – szólalt meg Andy háta mögött egy másik férfi. – A puszpángfából készült tárgyak kirakodását elkezdhetjük?

– Igen, köszönöm! Már kérdezni is akartam, hogy rendben megjöttek-e?

– Most hordják be a vörös terembe.

– Nagyszerű! És a kehlheimi kőből faragott műveket el tudták a rajzok szerint helyezni a tárlókban?

– Ó, Mrs. Benson-Collins, egyenesen pompás lett! Ráadásul a helyiségből az ötvösmunkákra lehet rálátni. Úgy vélem, telitalálat a bourbonkék fal és szőnyeg az arany-és ezüstérme-bemutatóhoz!

– Tökéletes! Amikor itt végzünk, Christinával azonnal megnézzük. Nagyon örülök! Már csak huszonnégy óránk maradt a tárlat megnyitásáig. Úgyhogy hajrá!

– Akkor én most átmegyek az ötvösterembe, és ránézek, hogy mi hol tart – közölte Christina. – Boldogulsz, ugye?

– Igen. Valóban az lesz a legjobb, ha megosztjuk az erőinket!

Andy éppen elmerült a porcelánszobrocskák beállításában, amikor a nevét hallotta kiabálni a szomszéd teremből.

– Mrs. Benson-Collins! Mrs. Benson-Collins! Itt van?

– Tessék, itt vagyok – állt meg az ajtóban.

– Ne haragudjon, hogy megzavarom, de a sajtó munkatársait képtelen vagyok lerázni. A holnapi megnyitóra már most szeretnének egy-két fotót készíteni a kiállítótérről, hogy benne legyen a holnapi lapokban, én mondtam, hogy ez nem lehetséges, de úgy tűnik, hajthatatlanok, s amikor megtudták, hogy ön is itt van, meg Mrs. Jeranova külföldről, azt mondták, hogy megkérdeznék önöket néhány dologról. Fogalmam sincs, hogy mit tegyek! – zihálta a fiatal nő.

– Először is nyugodjon meg, Ms.…

– Cooper. Eve Cooper. A marketingről. Egy hete kezdtem – magyarázta kissé zavarodottan.

– Igen. Gondoltam. Nos, Ms. Cooper, semmi ok az aggodalomra. Terelje be őket a kis konferenciaterembe, amint itt végeztem, odamegyek.

– De…

– Segítek – vágott közbe Andy. – Megcsinálom az ön munkáját. Remélem, jól gondolom, hogy ezek után nincs hozzáfűznivalója.

– Bocsánat. Természetesen nincs.

– Rendben. Húsz perc, és ott vagyok. Ja, és még valami. Hányan vannak?

– Tíz vagy tizenkét fő.

– Küldessen le nekem egy tucat meghívót ide.

– Igen, Mrs. Benson-Collins. Máris küldöm. És bocsánat, de Mrs. Jeranova nem jön önnel?

– Nem, Ms. Cooper, nem jön velem. Dolgozik. Ezúttal kénytelenek lesznek a személyemmel beérni.

– Csak azért…

De Eve Cooper a mondatot nem fejezte be. Andy villámló pillantást lövellt felé.

– Bocsánat. Butaság volt, hogy megkérdeztem.

– A számból vette ki a szót, Ms. Cooper.

Az utolsó műtárgy is a helyére került. Andy üzent Christináért. Amikor megérkezett, lekapcsoltatta a teremvilágítást, és beadatta a szúrófényeket. A díszletezők körében megdicsőülve húzta le a kesztyűjét. Mindnyájan elégedetten tekintettek körbe. Christina, ő és a munkatársai kifogástalan munkát végeztek: a hófehér, apró műtárgyak vidáman lebegtek a fénynyalábokban a körülöttük láthatatlan térben.

– No, ez nem lett rossz! – mondta fanyar humorával Christina.

Andy elnevette magát, aztán felmarkolta az időközben a teremőr székére bekészített meghívókat, és a konferenciaterem felé vette az irányt.

Reggel óta az járt a fejében, hogy Carlának mit mondjon el. Hogyan tálalja azt, ami lehetetlen. Hazudni nem fog, ezt eldöntötte. Az igazat pedig, úgy érezte, nincs joga vele megosztani, ezzel csak Briannek tenne rosszat, úgy érezhetné, elárulta őt. Segíteni akart rajta. De mindenre megesküdött, hogy ha sikerül is, utoljára teszi.

Eve Cooper kinyitotta előtte a terem ajtaját. A bentlévők azonnal elcsendesedtek. Andy a mikrofonhoz lépett.

– Jó napot, hölgyeim és uraim! Andy Benson-Collins vagyok, a kiállítás vezető kurátora, régész, művészettörténész. Mint önök is tudják, a tárlat holnap este hatkor nyitja meg a kapuit a nagyközönség előtt, a sajtó számára pedig előtte két órával. A tájékoztató, melyet a múzeum igazgatója tart, ugyanekkor kezdődik. Biztonsági okokból a múzeum oda beosztott dolgozóin kívül a csarnokokba senki nem léphet be, így sajnálatos módon önök sem. Viszont holnap igen. Ezért hoztam magammal néhány meghívót is a megnyitóra és a sajtókonferenciára, ha esetleg még valamelyiküknek nem lenne. Természetesen holnap Mrs. Christina Jeranova és én is jelen leszünk, és minden kérdésükre válaszolunk. A Guggenheim Museum nevében köszönöm, hogy már ma megtiszteltek minket az érdeklődésükkel. Viszontlátásra!

Andy letette a kezében tartogatott meghívóköteget a pódium előtti asztalra, és halvány mosollyal az arcán sietve elhagyta a terepet. Eve Cooper kimeredt szemekkel állt az ajtóban, szőke, göndör tincsei egészen átnedvesedtek a homlokán az izgalomtól.

– Legközelebb már maga csinálja – biccentett felé Andy. Az órájára nézett. – Gyorsan elment az idő. Nemsokára indulnom kell Ednáért – gondolta, és azonnal jókedvre is derült. – Régen láttam Kimet, és azt hiszem, ránk fog férni egy kis kikapcsolódás! És még az is lehet, hogy én is találok valamit holnapra.

Christina csomagjaival a kezében már a kapuban várta. Andy hívta, tartson vele és a lányokkal a bevásárlótúrára, ígéri, hogy remekül fog szórakozni, de Christina ezt azzal hárította el, hogy úgy véli, a túl sok jó ugyanazon a napon könnyen megbosszulhatja magát, s mivel az orvosai szerint vigyáznia kellene az utóbbi időben fájós lábára, inkább mégis, bármilyen kecsegtető is az ajánlat, a szálloda nyugalmát választja. Elbúcsúztak. Andy sokáig mosolygott a tovatűnő kocsi után.

Az előcsarnokban azután hirtelen elkomorodott. Carla hívását nem halogathatta tovább. Felment az irodájába, és magára csukta az ajtót.

EDNA ÉPPEN A PRÓBASZOBA FELÉ tartott, a karján egy kazalnyi ruhával, amikor Kim megjelent a függöny előtt egy virító, sárga összeállításban.

– Na, lányok? – kérdezte átszellemült hangon.

– Ezt hova gondoltad? – vetett rá futtában egy pillantást Edna.

– Még nem tudom. Csak úgy.

– Akkor szerintem várj vele, míg kitalálod – mondta, aztán ledobta a magával cipelt holmikat a tükör mellett álló fotelbe, és belökte a lengőajtót.

– Ezek szerint nem jött be – motyogta maga elé Kim.

– Hát, hogy őszinte legyek – vette át a szót Andy –, ez a bő muszlinruhácska, azokkal a kis, libbenős ujjacskákkal, nálam is előkelő helyen szerepelne az elutasított dolgok listáján.

– Tényleg? Pedig azt hittem, jó lesz – fancsalodott el Kim arca.

– Mindnyájan jártunk már így. Hogy valamiről azt hittük, jó lesz. Vedd le! Inkább maradj a kékeknél. Az a türkiz például! Ott melletted! Az a te színed. Ráadásul tökéletes az alakod. Miért rejtegetnéd leplekben?

– Mit szóltok? – lépett elő Edna egy felül apró kristályokkal ékesített, tűzpiros, sellővonalú, selyemzsorzsett hosszú ruhában.

– Húha! – tátotta el a száját Kim. – Ezt nem apróztad el!

– Mellesleg, azt hiszem, rendben vagyok! – tapogatta végig Edna saját, szemlátomást is dús dekoltázsát, majd megfordult, és csábosan nézett vissza a tükörből.

– Mit tagadjuk, far-hátilag is rendben vagy – nevette el magát Andy. – Ezt mindenképpen meg kell venned!

– Majdnem ezer dollár! Ez nekem egy valóságos vagyon. Kifizetem, és hetekig úgy fogom érezni, hogy kiraboltak! Sose hittem volna, hogy zu Windischgrätzet visszasírom. Ennek ellenére úgy érzem, nem leszek képes itt hagyni. És sajnos azt sem tudom vállalni, hogy lekoplalom az árát. Ahhoz túlságosan szeretek enni.

– Ez jobb? – jelent meg átöltözve Kim.

– Azt a mindenit! – szaladt ki Edna száján. – Te miért nem jársz állandóan ilyen feszes ruhákban? Úgy festesz, mint egy hollywoodi színésznő a vörös szőnyegen!

– Ó, mindjárt zavarba jövök. Én azt hittem, nekem az a jobb, ami lezserebb…

– …tipikus! – vágott közbe Edna. – A legjobb alakú nők járnak bő ruhákban. Bezzeg amelyik itt lóg, ott folyik, az mindent megmutat. Kinn a hasa, reng a csípője, vastag a lába, és állandó tagsági igazolványa van a „minél kövérebb vagy, járj annál szűkebb cuccokban”-klubba. Az egész egy rémálom! Tudjátok, sokszor elgondolkodom, hogy a férfiak jó részének végül tényleg mindegy. Mert az is biztos, hogy ezek a kis hurkarudak egytől egyig találnak maguknak valakit.

– Talán a csinosabbak válogatósabbak, nem gondolod? – kérdezte Andy.

– Ha te mondod…

– Jól van! Tudtam, hogy leütöd a magas labdát!

– Naná! És úgy éljek, szerzek is neked valami rendes pasast. Mégsem nézhetem tétlenül, hogy elfonnyadj, anélkül hogy megtudnád, mi a valódi élet!

– Szerintem meg lennél lepve, Edna…

– Nocsak! Akkor majd a bisztróban kicseréljük a tapasztalatainkat!

– Tehát szerintetek ezt a fazont vegyem meg? – kérdezte tétován Kim.

– Persze! – vágta rá Andy.

– Amilyen színben csak van, drágám! – tette hozzá Edna.

– De ezt én fizetem, nem Cesare.

– Ja? Akkor csak a türkizt. Aztán otthon szépen vedd fel, és amikor kettesben maradtatok, meséld el neki, milyenek vannak még.

– Jaj, Edna! Először is most rengeteg a kiadásunk. Másodszor meg Cesare a férjem!

– Persze, tudom. De férfi, és pontosan ezért nem kell elkényeztetned.

– Sajnálom, hogy Kim nem tarthatott velünk – mondta Andy, miközben a tálcáját az asztalra tette.

– Isáért kellett mennie, kicsit elhúztuk a vásárlást. Jut eszembe! Te nem is próbáltál fel semmit! Egy igazi hős vagy! Előtted a temérdek, jobbnál jobb ruci, és nem esel kísértésbe. Bárcsak megtanulhatnám én is, hogy ezt hogyan kell!

– Dehogy vagyok hős! Csak ma nem voltam formában.

– Láttam. Engem nem lehet becsapni! Egyébként jó is, hogy szóba hoztad, legalább nem kell magam kényelmetlenül érezni, amikor elővezetem a témát.

– Milyen témát?

– Hogy miért vagy így letörve. Folyton elkalandoztál. Ne is tagadd! Mondd, mi jár állandóan a fejedben?

Andy sokáig nem szólalt meg. Kényszeredetten turkálta maga előtt a nizzai salátát. Edna panírozott csirkeszárnyakat választott, majonézes burgonyával, amihez jó étvággyal azon nyomban hozzá is látott.

– Nem akartam róla beszélni. De tudod, Edna, nyomaszt valami – szaladt ki Andy száján.

Hirtelen meg is bánta, hogy kimondta, de aztán mégis valamiféle megkönnyebbülést érzett.

– Gondoltam.

– Nem vagyok egyedül.

– Persze, hogy nem! Rám mindig számíthatsz.

– Nem így értettem. De tudom, és köszönöm. Olyan furcsa, hogy harminc éven át volt egy családom, akiktől annyira távolinak érzem magam. Bár Carla esküvője után békülékeny hangulatban váltunk el, azonban valami megváltozott közöttünk.

– Talán mert ritkán találkoztok.

– Minden bizonnyal. És keveset is beszélünk. Őszintén bevallom, rettenetesen csalódott voltam! Meg kellett volna mondaniuk az igazat! Persze, ez most már mindegy. Feldolgozom, egyebet nem tehetek.

– Milyen különös! Azért hallgattak, mert féltek, hogy elveszíthetnek. És nem veszítettek volna el, ha beszélnek.

– Carla mondta valamelyik nap, hogy az életünk ellentmondások sorozatából áll, és mennyire érdekes, hogy egyik sem tud létezni a másik nélkül.

– Különben nem lenne ellentmondás.

– Igen – nevette el magát Andy. – Valóban. Szóval, amióta ismerlek titeket, a valódi családomat, nem is értem, hogyan tudtam meglenni ennyi időn keresztül nélkületek.

– Nos, ha az embernek nincs választása, kénytelen azzal beérni, ami van.

– Ó, nem mintha az rossz lett volna! Sőt! Nagyon is jó volt. A nevelőszüleim mindent megtettek, és meg vagyok győződve arról, hogy jobban is alakult így az életem. Képzeld, hol tartanék, ha az igazi apám mellett nőttem volna fel.

– Ezt nem tudhatod. Ugyan nem kedvelem őt, és ez az érzéseimet tekintve nagyon enyhe kifejezés, de semmiben sem lehetünk biztosak.

– Ebben igazad van. De én mégsem bánom, hogy a Benson-Collins családban nevelkedtem. Hálás vagyok érte.

– Igazán szép, hogy így érzel.

– Ezzel együtt azonban most tudom, hogy közöttetek lenni valahogy mégis más. Szokatlan lesz, amit mondok, de veletek egyenrangúnak érzem magam. Nem vagyok képes ezt jobban megmagyarázni vagy megfogalmazni. Korábban nevetségesnek tartottam, mikor valaki a vérvonalról meg a vér szerinti rokonság fontosságáról papolt. Annyiféle ember van, jó is, és rossz is, kedves is, és gonosz is, és ez nem attól függ, hogy ismerős, barát vagy családtag az illető. De legyen akármilyen, be kellett látnom, hogy mégiscsak léteznek azok a bizonyos láthatatlan szálak.

– Léteznek. Efelől nincs semmi kétségem. Visszatérve, hogy értetted az előbb, hogy nem vagy egyedül?

– Mint nő.

– Ó, ezt meglepetéssel hallom – közölte ravasz mosollyal Edna. – Azonban ez az ismeretség valószínűleg nem lehet régi – folytatta hamiskás hangsúllyal a faggatózást.

– De. Ez az, hogy régi.

– Ugye, nem azt akarod mondani… – tettette magát Edna.

– De igen. És tudom, hogy hibát követtem el. És azt is tudom, hogy már régen ki kellett volna ebből lépnem. Azonban képtelen vagyok megtenni.

– Ez azt jelenti, hogy szereted.

Andy felsóhajtott. A homlokát a tenyerébe támasztotta.

– Inkább sajnálom. Vagyis hogy nem, dehogy! Kötődöm hozzá, mert tudom, hogy ki ő valójában. Nem ilyen! Közelről sem, nekem elhiheted! És lehetne egy nagyszerű férfi!

– De nem az.

– Elismerem, sajnos nem.

– És ennek ellenére még mindig szereted.

– Igen. Be kell neked vallanom, hogy még mindig, minden ellenére szeretem.

– Jaj, Andy! Véget kell ennek vetned! Amilyen gyorsan csak lehetséges. Nem kérdezem meg, hogy hogyan kezdődött újra, mert azon már úgysem változtathatunk. Legszívesebben nem is engednélek hozzá vissza!

– Igen, beláttam már én is, hogy legjobban tenném, ha elfelejteném. És talán egyszer sikerülni is fog. De most segítenem kell rajta.

– Miért?

– Mert megint… – fojtotta magába a szót Andy.

– Megint mit?

– Attól félek, elkövet valamit.

– Tudod, hogy erre készül?

– Igen.

– Honnan?

– Elmondta. Őszintén. És mindent meg szeretnék tenni, hogy ebben megakadályozzam.

– Ó, Andy, bárcsak lebeszélhetnélek erről!

– Szeretem, és szeretném, ha megtalálná az elvesztett életét végre. Csakhogy nem áll módomban segíteni rajta, és ez elszomorít – telt meg könnyel Andy szeme.

– És hogyan kellene segítened rajta?

– Pénzre van szüksége. Akkor talán…

– …nem követne el semmit? – vágott a szavába Edna.

– Igen.

– És biztos vagy ebben?

– Igen. Mert ő nem lenne olyan, tudom, hogy miért akarja megtenni, és csak egyszerűen… – csuklott el Andy hangja. Nem tudta tovább tartani magát. Kitört belőle a sírás.

Az ügyeletes felszolgálólány odalépett az asztalhoz.

– Minden rendben van, asszonyom? – kérdezte Edna felé fordulva. – Segíthetünk valamiben?

– Ó, nem, köszönjük, csak a barátnőm most tudta meg, hogy kórházba került a cicája.

– Értem, ó, nagyon sajnáljuk. Jobbulást a cicusnak!

– Hát ez az! Ugyanis már nem jön ki onnan.

Andy felnézett a könnyei közül, kezét a szája elé kapta, és kínjában nevetni kezdett.

– Mi a fenének kíváncsiskodik – rántotta meg a vállát Edna.

– Még ebben a helyzetben is meg tudsz nevettetni!

– Ó, drágám, sok mindenről képes vagyok lemondani – jelentette ki határozottan Edna, aztán egy pillanatra elgondolkodott. – Pardon. Azt hiszem, ez hazugság. Mindegy! De a nevetésről soha!

– Igazság szerint rám férne egy kis jókedv. Tegnap megint veszekedtünk. Nem akarom, hogy bármiben is részt vegyen. De persze a helyzet így is, úgy is tarthatatlan. Tisztában vagyok vele, hogy egyszer el kell mennie! És ez fájdalmat okoz. Azonban nem bujkálhat örökké, és megmondtam, hogy bármennyi szenvedés is legyen az ára, így én nem tartok vele sehova.

– Ezt őszintén remélem! Viszont most bújtatod! Nem félsz ekkora kockázatot vállalni? Ha kitudódik, hogy veled van, az az egész életedet egyetlen pillanat alatt, kártyavárként dönti romba.

– Ettől félek a legkevésbé. És tulajdonképpen, ha az volna, aki régen volt, amikor megismertem, még attól sem zárkóznék el, hogy elmenjek vele. Bár, nem is tudom, hogy azok után, amibe belekeveredett, lenne-e még esély arra, hogy megváltozzon. Mindenesetre szeretnék bizakodó lenni.

– Ne légy! Szerintem nem lenne!

– Rettenetesen sajnálom.

– Andy! Ez a férfi a boldogságod, az egész életed és a jövőd útjában áll! El kell tőle távolodnod, és le kell tudnod végre zárni ezt a fejezetet, amíg nem késő. S ha majd ez sikerült, sajnálkozhatunk fölötte!

– Igen. Azt hiszem, hogy igazad van.

– Én tudom, hogy igazam van! És egyébként hová akarna veled menni?

– Ahol eltűnhetnénk a világ szeme elől.

– Na, még csak az kéne!

– Tudom, hogy veszélyes.

– Nem, drágám, egészen más. Ostobaság! És a kettő között pont egy tövig elcseszett élet a különbség. Ne áltasd magad azzal, hogy Brian Scott gondjaira a pénz megoldást hozna.

– Mindegy, mert nekem nincs is annyi. Carla pedig nem ad. Noha neki nem jelentene gondot.

– Ezek szerint megkérdezted?

– Igen. Ma beszéltünk.

– És elmondtad, hogy mire kell?

– Nem tehettem. Elárultam volna Briant. De mindegy, mert azt mondta, hogy nem segít. Hiába a testvérem.

– Ezt nem szabadna így felfognod! Először is lehet, hogy még hozzá sem férne a pénzhez.

– Igen, így van. Valami ilyesmire hivatkozott az elején. De annyira megalázottnak éreztem magam, hogy alig tudtam figyelni rá.

– Előtte érezted magad megalázottnak? De hát ez butaság!

– Á, nem! Magam előtt éreztem magam annak. Szörnyű volt.

– Ó, istenem!

– Carla azt mondta, nem kezelheti az alapítvány vagyonát a saját hitbizományaként. Kiváltképp, hogy fogalma sincs, mire kell. És, mondta sűrű bocsánatkérések közepette, ismerve az előzményeket, kéri, ne tekintsem bizalmatlanságnak, de nem meri a kölcsönt megkockáztatni.

– Gondolom, nem tudja, hogy ti ketten megint… – hallgatott el Edna.

– Senki sem tudja. Csak te, mert benned megbízom.

Edna lesütötte a szemét. Hirtelen szégyellni kezdte magát, amiért becsapja Andyt. Megérdemelné, gondolta, hogy nyílt kártyákkal játsszon vele szemben. Megfordult a fejében, hogy esetleg kihasználva az alkalmat felfedhetné a lapjait. Ugyanakkor féltette, mintha csak a saját lánya volna, ezért rögtön el is hessegette az ötletet, mert legbelül egyetlen percig sem tudta magával elhitetni, hogy Andy együttműködne vele a szakításuk érdekében, hiszen az imént vallotta be, hogy még mindig szereti Briant.

Kénytelen volt az összes kezdeti ellenérzése dacára belátni, hogy Lewinson tábornoknak igaza volt, és ezúttal sem csalt az emberismerete, amikor ragaszkodott az elképzeléséhez, hogy Andy tudtán kívül kell megszabadítaniuk őt a férfitól.

Nem sokkal azután, hogy Inningből megérkeztek, Bécsben, a lakásán, titokban és váratlanul jelent meg. Egészen addig nem értette pontosan, miért ennyire sürgető és életbe vágóan fontos az ügy, ahogy fogalmazott, amiért, miután értesülést szerzett a kapcsolat kiújulásáról, azonnal hozzá, Ausztriába utazott, míg fel nem tárta előtte a múlt történéseit. Hamar belátta, hogy miért igyekszik kétségbeesetten megmenteni a lánya testvérét, azonban eleinte mégis vívódott, mert jogosulatlannak ítélte a beavatkozást Andy szerelmi életébe.

Azonban mostanra, az elhangzottakra alapozva belátta, hogy helyénvaló volt Lewinson kérése. Nehezen szólalt meg újra.

– Ó, Andy! Nem is tudom, mit mondhatnék. De a nagyobb baj az, hogy fogalmam sincs, mit tehetnék. Az ösztöneim azt súgják, hogy ha pillanatokon belül nem hátrálsz ki ebből, végzetes hibát követsz el.

– Nem hinném, hogy képes leszek megtenni.

– Pedig meg kell tenned! Meg kell tagadnod az érzéseidet és őt magát is!

– Tudom, hogy nehéz ezt hallanod, Edna, mert sokkal észszerűbb vagy, mint én. Isten tudja, milyen nehéz nekem is. De ha azt várod tőlem, hogy elítéljem a férfit, akit szeretek, attól tartok, csalódnod kell.

– Csakhogy ő nagyon veszélyes ember! Neki igazán senkire sincs szüksége!

– Ezt meg hogy érted? Ennyire erős volna?

– Ó, nem! Dehogy! Azért nincs szüksége senkire, mert fogalma sincs arról, mit jelent a szeretet. A feltételek nélküli, önzetlen szeretet.

– Hogyan!?

– Kedvesem, ha tudná, már rég elhagyott volna téged!

– De miért?

– Hogy megmentse az életed.

Edna nem akarta, hogy Andy Cesaréék házához visszavigye. Azt mondta, biztosan fáradt, és holnap a kiállítás megnyitója miatt nehéz napja lesz, ezért inkább próbáljon meg mihamarabb lepihenni. Hívatott egy taxit a Macy’s főbejárata elé, elbúcsúztak, és bevágta magát a kocsiba.

Elővette a telefonját, és beütötte a tábornok számát. Többször is megpróbálta, de Joel Lewinson nem vette fel. – Talán, ha ott reggel lesz, majd látja, hogy kerestem, és visszahív – gondolta. Rossz előérzet gyötörte. Remélte, hogy időben cselekedni fognak.

Amikor hazaért, Kim a nappaliban várta.

– Jó, hogy jössz, Edna, nálunk kerestek telefonon. Többször is, és mondtam, hogy még nem vagy itthon.

– Itt? A lakáson? Engem?

– Igen, először én is csodálkoztam. Aztán arra gondoltam, hátha megadtad valakinek a számunkat.

– De hát én nem is tudom az itthoni számotokat!

– Hm. Ez érdekes.

– És? Mondott valamit?

– Meghagyta, hogy hol éred el. Azt mondta, feltétlenül hívd vissza. Bármeddig, de rendkívül sürgős. Nem, bocsánat, azt mondta, életbe vágóan fontos.

– És ki keresett?

– Felírtam. Várj csak! Igen, itt van. John Lee őrmester volt az.

A MCCARREN CITY PARK betonszürke, kétemeletes garázsépülete hónapok óta tátongott üresen. A kerületi útfelújítások miatt a környéken dolgozók többsége messze elkerülte. Egy ideje már csak néhány órát tartott nyitva, az éjszakás őröket is elbocsátották, mondván, a bevétel még azt a nappali egy embert is alig fedezi.

Tíz óra előtt néhány perccel ezüstszínű Lexus terepjáró állt meg a sorompónál. A portásfülke ablakában homály volt, valamivel hátrébb, az elhagyatott mosónál köpcös, kopaszodó őr alakja tűnt föl.

A sötét hajú, középkorú férfi a vezetőülés ablakán kihajolt az automatához. Kihúzta a jegyet, majd felhajtott az első emeletre. Kevés autó állt bent, néhányon vastag porréteg ült, látszott, hogy régen elfeledkeztek róluk.

Közvetlenül szembe parkolt le a másodikra vezető feljárattal, és a hangtalan motort járni hagyta. Előbb a mellette ülő idősebb, jól öltözött nőnek magyarázott valamit, aztán leengedték az üléseket, és mindketten eltűntek a szélvédő mögül. Az első ajtó ablakait két oldalon résnyire nyitva hagyták.

A férfi telefonja jelzett. „Láttuk, hogy megérkeztek. Egyelőre nyugalom van. A tetőn várunk készenlétben. J. L.” – olvasta.

Fél tizenegy előtt öt perccel egy régi típusú, tetőcsomagtartós Ford kanyarodott be a parkolóházba. Egyből felment a másodikra, majd beállt középre. A sofőr nem szállt ki.

Pontosan tíz óra harminc perckor megjelent egy fekete Cadillac is, és nyugodt tempóban elhaladva előttük szintén felgurult a második szintre. Megállt a Forddal szemközt, a másik oldalon, és két, fekete öltönyös, tagbaszakadt férfi szállt ki belőle, majd megálltak az autó hátuljánál. Mindkettő sötét lencséjű napszemüveget viselt. Nem sokkal ezután kinyílt a Ford ajtaja is, és egy magas, barna hajú, testesebb férfi indult el feléjük.

A nő a Lexus ülésén rejtőzködve, a sminktükre segítségével igyekezett szemmel tartani a jelenetet. A férfit, aki a Fordból szállt ki, egyértelműen felismerte.

Érezte, ahogy a torkában dobog a szíve. Súgott valamit a mellette fekvő férfinak, aki a mindvégig készenlétben tartott telefonjáról elküldte az előre megírt üzenetet: „Elkezdődött. Most találkoztak.”

– Remélem, sikerül nekik – mondta halkan a férfi.

– Ne aggódjon! – válaszolt a nő. – Biztosan el tudják fogni. Hiszen ez a szakmájuk.

Az egyik fekete öltönyös váltott néhány szót a barna hajúval, majd intett a másiknak, hogy felnyithatja a csomagtartót. Két, nagyobb méretű sporttáskát vettek elő, és átnyújtották a barna hajúnak. Azután visszaültek a Cadillacbe, és elhajtottak.

A barna hajú, miután elhelyezte a kocsija hátsó részében a csomagjait, beszállt és indított.

– Azt hiszem, mehetünk – mondta a nő a tükörből, miközben visszaemelte az ülését az eredeti helyzetébe. A férfi a hírre előbb felegyenesedett, azután megnyomta az ülésirányító automatika gombját, D-re húzta a váltót, és a kocsi lassan gurulni kezdett.

A Ford kitolatott az állásból, és megindult a lehajtó felé. Amint a szűk folyosóra ért, a Lexus nagy gázzal behajtott a kanyarba, majd a sofőr hirtelen belelépett a fékbe. Élesen visszhangzott a gumiabroncsok csikorgása, de az ütközést nem kerülhették el. A barna hajú kipattant a kocsijából.

– Mi a francot csinálnak? – ordította. – Normálisak maguk? Ekkora sebességgel jönnek? Ráadásul rossz sávban vannak! Nem vették észre?

– Szerintem mi vagyunk a jó sávban – válaszolta nyugodt hangon a Lexust vezető férfi.

– Ne mondja már meg nekem, hogy ki van a jó irányban!

– Jó, nem mondom. De gondolom, van biztosítása. Adja meg a számát, és el is van intézve.

– Mit akar elintézni, jóember?

– Nézze – szólalt meg a nő a másik ülésről –, nem történt olyan nagy dolog. Minek a felhajtás? Maga is menne a dolgára, nem? Adja meg a számát, és csendben lerendezzük az egészet, végtére is tényleg maga jött a rossz irányból.

A barna hajú továbbra sem higgadt, szinte már ugrált az idegességtől.

– Na, ebből elég! Ha nem értenek a szép szóból, másképp mondom: tűnés előlem a fenébe! – kiabálta csaknem önkívületben.

– Uram! – szólította meg erőltetett nyugalommal a másik –, ha nem hajlandó együttműködni, kénytelen leszek értesíteni a rendőrséget. Jobb lenne, ha ezt elkerülnénk.

– Micsodát? A rendőrséget? Mire a telefonjához érne, már fel is dugtam a seggébe! Még egy ilyen mondatot szól, és a hamvaikkal fogom beszórni a magukon megsütött hamburgeremet! Na, kotrás innen a francba, amíg szépen mondom!

A második szint hátsó részéből ajtócsapódás hallatszott. A barna hajú idegesen a zaj irányába kapta a fejét. A tetőre vezető lépcsőfeljáró mellől két, gyakorló-egyenruhás férfi ugrott az oszlopok mögé.

– Ti hívtátok a rendőröket, mi? – visította.

– Mi nem, mikor hívtuk volna? – válaszolta a Lexusból a férfi. – Talán ellenőrzést tartanak, vagy bejárják a terepet.

– Aha, azért bújtak el! A kurva életbe, húzzatok már előlem a jó büdös francba!

– Semmi gond – szólt ki az ablakon a nő –, legalább, hogy most itt vannak, tisztázhatjuk a helyzetet!

– Nem tisztázunk mi semmit! Takarodjatok el! – üvöltötte, miközben egyre rémültebben nézett, hol az egyenruhások, hol a saját csomagtartója irányába. Látszott, fogalma sincs, mit tegyen. Magát vagy a rábízott árut mentse. Ha elmenekül, és a cuccot hátrahagyja, neki vége. Egyszer és mindenkorra.

A tető felől érkező két férfi oszlopról oszlopra haladva közelített a szűk átjáró felé.

A barna hajú idegessége egészen az őrületig fokozódott.

– Basszák meg! – kiáltotta, majd a nadrágja derekából előrántott egy .38-as kaliberű revolvert. A Lexus ajtajához ugrott, feltépte, és a benne ülő férfit, annak minden hadakozása ellenére, kiráncigálta a kocsiból. A karját olyan erővel tekerte a háta közepére, hogy eltorzult az arca a fájdalomtól, és teljesen mozgásképtelenné vált. A nő megpróbált kiszállni, de az ajtó fennakadt a korlátban.

– Maga meg marad a seggén! Megértette? – rivallt rá a barna hajú.

Az egyenruhások már az utolsó oszlop mögé értek. A barna hajú egészen a Lexus hátuljához húzódott, alig tudta magát hátrafelé araszolva átpréselni a fal és a kocsi között, túszként maga előtt tartva a másik férfit.

– Tegye le a fegyvert! Az épületet körülvettük! Semmi értelme az ellenállásnak! – hangzott az oszlop mögül a felszólítás.

– A kurva anyátokat! – kiáltotta habzó szájjal a barna hajú. Láthatóan elvesztette az önuralmát félelmében, és két lövést adott le az oszlopok irányába.

Néhány másodperc múlva a leadott lövéseket a jobb oldali oszlop mögé behúzódott egyenruhás viszonozta. A nő látta a kocsiból, hogy az illető a mennyezet irányába céloz.

A barna hajú a túszát maga előtt ráncigálva egészen behúzódott a Lexus háta mögé. Félő volt, hogy mindkét fél beássa magát a saját fedezékébe.

A köpcös portás a lövések után előbb felszaladt a fordulóba, hogy megnézze, mi történhetett, aztán visszafordult, és elrohant a fülkéje mellett lógó szolgálati telefon felé. Lihegve tárcsázta a rendőrség számát. Ott azt mondták neki, hogy már úton vannak, megtörtént a bejelentés. Az őr meglepődött, de remélte, hogy nem keverték az ügyeket vagy a helyszíneket össze.

A barna hajú férfi a kocsi takarásában eddigre egészen az első emeleti parkoló közepéig hátrált. A lépcsőházat vette célba. Az egyik egyenruhás kinézett az oszlop mögül, hogy felmérje a helyzetet, de a barna hajú észrevette, és azonnal tüzet nyitott rá. Ezután a vele szemközti oszlop takarásából kilépett a másik egyenruhás, de most már egyenesen a barna hajú irányába tartva a fegyverét. Azonban a túszejtő gyorsabb volt, és lőtt. Az egyenruhás összeesett.

– Most bajban van – suttogta a sötét hajú férfi. – Jobb lenne, ha megadná magát.

– Kussol! – sziszegte a rettegéstől vérben forgó szemmel a másik. – Ezek szerint nem is baleset volt, igaz? – kérdezte, majd a pisztolya markolatával hatalmas ütést mért a férfi tarkójára, aki megszédült, és rögtön erős hányingert érzett.

Kihasználva a pillanatnyi helyzetet, az épen maradt egyenruhás a meglőtt társához futott.

A feljáróból váratlanul motorzúgást lehetett hallani. A barna hajú oldalra nézett. A kanyarban a fekete Cadillac tűnt fel.

A sofőrülés melletti ablakot leengedte a nagydarab öltönyös, és a nyíláson félig kihajolva célzott. A barna hajú megpillantotta a megcsillanó fegyvert.

– Ne! Ne már, baszd meg! Semmit se csináltam! – hebegte zavarodottan, majd maga elé rántotta a még mindig a szédülésével küzdő, homályosan érzékelő túszát. Ebben a pillanatban eldördült a lövés.

A sötét hajú, középkorú férfi élettelenül rogyott össze.

A nő felsikoltott. Eddig a kocsiban, a tükörből figyelte tehetetlenül a jelenetet, most átmászott a vezetőülésre, majd kiszállt a kocsiból. Ekkor kiugrott az oszlop mögül a bajtársát ellátó egyenruhás, és rohanni kezdett a nő felé, hogy a további cselekvésben megakadályozza.

A fekete Cadillac ablakából eldördült a második lövés. Aztán a harmadik, végül a negyedik. A barna hajú, földre ejtve a túszát, már rohant a korlátok felé, hogy leugorjon a földszintre és mentse az irháját, amikor hátba lőtték. Először nem esett össze. Oldalra feltartott kézzel vitte tovább a lendülete. Még két lövést adott le rá a nagydarab fekete öltönyös. Az egyik a vállán, az utolsó pedig a feje közepén találta el. A koponyája szinte felrobbant, néhány darabja egészen a lépcsőház faláig repült. Azonnal elvágódott. Az arca belelapult a burkolatba, a földön pedig lassan terjedt széjjel a csonk körül kiömlő sötétbordó vér.

A kocsi lassítás nélkül gurult tovább a szélesebb belső területre, aztán csikorgó kerekekkel fordult vissza a kijárat irányába, majd gázt adott. A fekete öltönyös ekkorra már visszahúzódott, és az ablakot is felhúzta.

A nő megrendülve tépte ki magát az egyenruhás férfi kezei közül, és a földön fekvő, erősen vérző társa felé rohant.

– Asszonyom! Ne! – kiáltott utána az egyenruhás.

De ő nem nézett semerre. Kétségbeesetten tudni akarta, vajon a férfi él-e még.

A Cadillac egyre nagyobb sebességgel tartott felé. A sofőr meg sem próbálta a gázolást elkerülni. A nő teste tompa puffanással vágódott a motorház tetejére, a szélvédőn csíkot húzott a fejéből előtörő vér, majd legurult az úttestre, közvetlenül a kocsi elé. A Cadillac mindkét jobb oldali kereke áthajtott rajta.

A sérült, gyakorlóruhás férfi, akit a felkarján ért a lövés, a másikra támaszkodva óvakodott lefelé a hátsó lépcsőházban, amikor a járőrkocsik szirénái felverték a környék csendjét. Épphogy elkerülték a találkozást. A rendőrség helyszínelői néhány perc alatt ellepték a terepet.

Tel Aviv, Izrael

A HATALMAS, TENGERRE NÉZŐ ablakokon beáramlott a lenyugodni készülő nap vöröses fénye. A fehér buklé ülőgarnitúra előtt elhelyezett fekete lakkasztalon üres kávéskanna, csészék, félbehagyott szendvicsek, gyűrött szalvéták és elázott papír zsebkendők árulkodtak a keserves beszélgetéssel eltöltött napról.

– Édes kislányom! Belátom, hogy hibáztam. Nagyot hibáztam, és nem keresek rá mentségeket. Elvesztettem a fejem. Talán öregszem, mert egyre többet aggodalmaskodom, hagyom, hogy az érzéseim, vagy éppen a rémület uralkodjanak fölöttem, és magam sem értem sokszor saját magamat. Korábban ilyesmi nem történt meg velem! Igen, igaza van anyádnak. Nem volt jogom ezt tenni.

– Jaj, apa! Tudod, hogy mennyire szeretlek titeket! Hogy soha, de soha nem lennék képes fájdalmat okozni nektek! Mindenért hálás vagyok, mert ami vagyok, nektek köszönhetem. És hidd el, ha beszélsz velem arról, hogy féltetek, hogy nem bírjátok tovább a tudatot, hogy egy napon nem hallotok felőlem, vagy nem egészben térek haza, és hogy ez számotokra most már elviselhetetlen, talán magamtól is meghoztam volna ezt a döntést.

– Beláttad volna, hogy milyen veszélynek teszed ki magad?

– Rajongtam azért, amit csinálok. Ahogy érted is rajongok! Te voltál, és te vagy ma is a példaképem. Büszke vagyok rá, hogy te vagy az apám! És hogy egy csodálatos nő az anyám! De engem nem érdekel a veszély! Ahogy régen sem érdekelt.

– Akkor miért egyeztél volna bele mégis?

– Miattatok.

– Lemondtál volna az életed egy részéről miattunk?

– Ez csak munka! Része az életemnek, ez igaz. De nem az egész életem! Amikor tudomást szereztem a történtekről, úgy éreztem, megöltél. Kivégeztél egy aláírással. Kész tények elé állítottál, döntöttél helyettem, és nem értettem, hogyan tehetted ezt meg velem. De azóta volt időm gondolkodni a miérteken. És a nagyival sokat beszélgettünk róla. Azt mondta, hogy az életem ti vagytok, nem pedig az, amit csinálok. Beláttam, hogy igaza van. És igen. Ha ti kéritek, igen, egyetlen szó ellenvetése nélkül lemondtam volna róla. Mert kettőtöket jobban szeretlek. És számomra nincs semmi, ami ennél fontosabb lehetne.

A tábornok elérzékenyülten küzdött a könnyeivel. Lesújtva állt önmaga előtt.

– Anyád sokkal jobban ismer, mint én. És sokkal jobb ember nálam. Kijózanító érzés ezt megtapasztalni. Amikor elmondtam neki, hogy mit tettem, azt mondta, ha szólok előtte neked róla, ő tudja biztosan, hogy megértettél volna.

– És te? Te nem tudtad, apa?

– Talán tudtam. De féltem. És ostobán féltettelek benneteket. Te nem láttad anyádat, min ment keresztül, amíg a kórházban feküdtél élet és halál között. Ha forró vízbe mártogatnak, sem szenvednék úgy, mint amennyire kínzott a fájdalmának a látványa és a tehetetlenség. Nem aludt, nem evett, lefogyott, és kis híján belepusztult a rettegésbe, hogy elveszíthet. És ezt én többé nem akartam látni. Emiatt követtem el a szörnyű hazugságot ellened.

– Hidd el, apa, megértelek.

– Milyen nagylelkű vagy hozzám! És milyen erős! Ahogy anyád is az. Bármennyire is reszketett a jövőbe gondolni, ha mégis minden úgy marad, ahogy volt, kész volt szembenézni vele, és önmagával is. Amire én képtelen voltam.

– Ne ostorozd magad, apa! Lehet, hogy mi, nők, másmilyenek vagyunk.

– Nem lehet, hanem egészen biztos. A lelki megpróbáltatásokkal bátrabban néztek szembe. Ezt be kell vallanunk. Minket, férfiakat az ilyesmi teljesen kikészít, erőszakossá tesz, és könnyen elvesztjük a fejünket. Kár, hogy csak ilyen későn jöttem erre rá!

– Ugyan, soha nincs későn! Későn akkor van valami, ha már nem élünk. Addig pedig bármi lehet! Nem ölelnél meg, apa?

A tábornokból megállíthatatlanul tört fel a sírás. Napok óta szorongott, küzdött a visszavonhatatlannal, hogy elvesztette azt, akit az életénél is jobban szeretett. A saját hibájából. Az önzéséből és a makacs akaratosságából. De még van mit helyrehoznia. Carla házassága romokban hevert.

– Kislányom, meg tudsz nekem bocsátani?

– Nem. Mert soha nem tudnál olyat tenni, amit meg kellene bocsátanom. Kérlek, emiatt legközelebb gondold meg jól, mit teszel.

– Ha szeretnéd, visszacsinálom. Ha belebukok is, visszacsinálom! Csak akarnod kell! Egy szavadba kerül!

– Nem. Nem akarom. Igazad van, apa. Ezentúl más életre kell vágynom.

– Igen. És tudom, hogy terhel még egy felelősség. Van még valami, ami miattam zátonyra futott.

– Yaakovra gondolsz?

– Rá. Az én hibám ez is.

– Csak részben.

– Nem, egészen. Gyakorlatilag megparancsoltam neki, hogy hallgasson.

– Nem kellett volna betartania.

– Ez nem olyan egyszerű, kislányom!

– Nem, apa, sajnos ellent kell mondanom. Ez sokkal egyszerűbb, mint gondolnád. Csak tudnod kell, hogy kihez tartozol.

– Kérlek, ne haragudj rá!

– Nem haragszom. Haragot tartani butaság, hiszen az olyasmi, mintha az ember a fogfájását akarná őrizgetni. Csalódtam benne, és a viselkedése őszintén megbántott. Elég egyetlen pillanat, hogy az ember beleszeressen valakibe. És egyetlen pillanat ahhoz is elég, hogy kiábránduljon belőle.

– Carla, tudom, hogy most végképp nem vagyok abban a helyzetben, hogy bármit is jogom lenne tanácsolni. De le kell higgadnod, és meg kell neki bocsátanod. Kísértetként bolyong szegény napok óta a lakásban, belepusztul, annyira szeret téged. Amióta csak ismer, szerelmes beléd! Inkább véget vet az életének, de nem lesz képes nélküled élni!

– Kár, hogy ez az érzés nem akadályozta meg abban, amit végül megtett. Végignézte a megaláztatásomat. Miközben vigasztalni próbált. S ha nem erőszakolom, magától soha nem vallja be, hogy előre tudott mindent. Ez az, ami számomra végképp elfogadhatatlan. Nem, apa. Ez egy házasságban nem fordulhat elő.

– Mondtam, én vagyok érte a hibás.

– Lehet, hogy te is. De, igazad van, apa. Meg fogok bocsátani, mert másképp nem lehet nyugodt szívvel visszatekinteni a múltra.

– És a jövőbe sem!

– Kétlem, hogy a jövőmbe vezető úton Yaakovval találkozni fogunk. Mert én egészen biztosan elkerülöm őt. A szégyenemre emlékeztetne.

MÁR HÉT ÓRA IS ELMÚLT, amikor Joel Lewinson úgy döntött, mégis bemegy a hivatalába. Eszébe jutott, hogy felindultságában a telefonját még kedden délután az asztalán felejtette.

Szerette volna a lehető leghamarabb megosztani Dinával a jó hírt, hogy a lányuk megbocsátott neki.

Az utakon unalmas csütörtök este volt. Könnyűszerrel fordult át az autópályán a parancsnokságra vezető irányba.

Sietve szaladt fel a lépcsőn, az ügyeletes tisztnek is csak futtában köszönt.

Benyitott az irodájába, az asztalához ment, és felemelte a készüléket. Ahogy várta, bekapcsolás után végeláthatatlan sorban érkeztek az üzenetek és a jelzések a tömérdek nem fogadott hívásról. Egyelőre egyikkel sem foglalkozott, azonnal Dina számát hívta, és lelkendezve számolt be neki az események alakulásáról.

Útban a kocsija felé már böngészni kezdte a híváslistákat. Elsőként Edna számát ütötte be, de többszöri kísérletezése is eredménytelen maradt. Azután megnyitotta a nő üzeneteit. Riadtan látta, hogy három alkalommal is sürgős visszahívást kért tőle a megbízatása tárgyában. Ekkor megcsörrent a készüléke. Jerom Blitzman neve jelent meg a kijelzőn. Rögtön fogadta a hívást.

– Halló, Jerom? Bocsáss meg, csak most láttam, hogy kerestél, nem volt nálam…

– …elnézést Joel, Esther vagyok! – vágott a szavába Jerom felesége. – Azért hívom, mert a férjemet kedden este kórházba szállították.

– Hogyan? Mi történt? És jól van?

– Sajnos még nincs. Jeromot megműtötték. Eltávolították az epehólyagját, tudtuk, hogy van egy kisebb méretű köve, de az orvosok azt mondták, ezzel nyugodtan élhet.

– Ezek szerint akkor mégsem!

– Nem. A kő kimozdult, és elzárta a hasnyálmirigybe szájadzó vezetéket. Hirtelen lett rosszul, rettenetes fájdalmak és görcsök gyötörték, folyamatosan hányt, és egyszer el is vesztette az eszméletét, így mentőt hívtunk. Nem sokkal azután, hogy bevitték, a műtőasztalra is fektették.

– Te jó ég!

– Szerencsénk volt, bár még az intenzíven ápolják, de csak kismértékben károsodott a hasnyálmirigye. Egyelőre vénásan táplálják, és hosszú felépülést jósolnak neki, de legalább életben van, azt mondják, kevésen múlt. Állítólag már gyulladt volt az egész máj alatti terület.

– Hihetetlen! A legjobbakat kívánom neki, kérem, mondja meg! És hogy most egyedül az egészségére koncentráljon! Van ugyan egy folyamatban lévő ügyünk, de majd holnap az irodában tájékozódom róla.

– Éppen emiatt hívom. John Lee őrmester próbálta Jerommal felvenni a kapcsolatot, de érthető okokból ez nem sikerült neki, sajnálom, de kisebb gondom is nagyobb volt annál, mint hogy hol lehet a férjem telefonja. Viszont most, hogy valamennyire elsimultak körülöttünk a dolgok, újra jelentkezett, és tudtam vele beszélni. Nem árult el részleteket, annyit kért, adjam át, hogy amilyen gyorsan csak tudja, hívja őt fel.

– Megteszem. De kellene a száma, különben csak holnap tudom előkeríteni.

– Természetesen átküldöm, ahogy letettük a telefont.

– Várom. Mindenesetre ez most elég baljósan hangzik.

– Nos, nem tudok többet mondani, nyilván megbocsátja, hogy nem is érdeklődtem különösebben.

A tábornok beült a kocsiba, és várta, hogy Esther Blitzman üzenetben átküldje az őrmester számát.

– Vajon mi történhetett? Ami ennyire sürgőssé vált hirtelen – elmélkedett magában. – Lehet, hogy Andyt kéne megkérdeznem? Minden bizonnyal Brian Scott-tal kapcsolatos a dolog…. bárcsak Edna felvenné a telefont, tőle többet lehetne megtudni – cikáztak a fejében a gondolatok.

Újra beütötte a számot. De ezúttal a készülék egyáltalán nem felelt. Rápillantott az órájára. Háromnegyed nyolcat mutatott.

– New Yorkban háromnegyed egy van – mondta maga elé. – Ez az egész roppant szokatlan!

Rossz előérzet gyötörte. Úgy érezte, a sors egy ideje gonosz játékot űz vele. Elhatározta, hogy nem indul addig haza, míg utána nem járt a dolgoknak. A kijelzőn megjelent Esther Blitzman üzenete. Azonnal megnyitotta, és elindította a hívást.

– Halló! Lee őrmester? Lewinson vagyok.

– Jelentkezem, tábornok úr!

– Bevallom, aggódom. Történt valami?

– Borzalmas tragédia történt, tábornok úr.

– Volt egy sejtésem… Legjobb lesz, ha az elején kezdi.

– Értettem. Nos, George Harald tizedes lehallgatott egy beszélgetést kedden éjszaka.

– Brian Scott és Andy Benson-Collins között?

– Igen. Melyben a férfi közölte, hogy holnapután, azaz ma, egy akcióban vesz részt a délelőtti órákban. A lány ügyes volt, még azt is kiszedte belőle, hogy hol.

– De Andy Benson-Collins nem tudhatott arról, ugye, hogy Edna, a nagynénje, és Jerom lehallgatókészülékeket helyeztek el a lakásában?

– Bizonyosan nem, uram!

– Rendben van. Folytassa!

– Harald tizedes, a parancsnak megfelelően, a beszélgetés kivételes és fontos tartalmáról azonnal értesíteni akarta Blitzman századost. Azonban a telefonja nem felelt.

– Aznap este került kórházba!

– Sikerült végül nekem is beszélnem a feleségével.

– Folytassa, kérem!

– George, vagyis Harald tizedes így engem értesített. Megvártam a reggelt, miközben folyamatosan hívtam én is Blitzman századost, továbbra is sikertelenül, azután próbáltam önt elérni. A tel-avivi központban azt mondták, két nap sürgős szabadságra távozott, a telefonját pedig nem vette fel. Egyéb lehetőség nem állt a rendelkezésemre, nem szólhattam senkinek, nem vonhattam be újabb személyeket, nem is kérdezhettem meg erről elöljárót, hiszen a tábornok úr korábban világossá tette, hogy senki más rajtunk kívül nem szerezhet tudomást az ügyről.

– Ez így volt, valóban. És titokban kell tartanunk továbbra is, csak így őrizhetjük meg egyrészt a lépéselőnyünket az amerikaiakkal szemben Brian Scottra vonatkozóan, másrészt, mint tudja, a lányom testvéréről, Andy Benson-Collinsról van szó. Pontosabban az életéről! Szóval, egyáltalán nem babra megy a játék! Helyesen cselekedett, őrmester!

– Nos, ebben nem vagyok egészen biztos.

– Hogyhogy?

– Emlékeztem, korábban említette Blitzman százados a hölgyet, aki ideutazott, hogy az ügyünkben közreműködjön. Tudtam, hogy a rokonuknál szállt meg, így, noha az ő számát nem ismerhettem, de végül, az operaház segítségével sikerült üzenetet hagynom a lakásukon, hogy keresem. Arra gondoltam, talán ő kapcsolatba léphetne önnel, és tájékoztathatná arról, hogy beszélnünk kell.

– Tökéletes a logikája, őrmester.

– Az idő sürgetett, ha azt akartuk, hogy a parancs szerint elhárítsunk vagy megakadályozzunk minden olyan lépést, amely a nevezett férfi miatt újabb bajba sodorhatná Ms. Benson-Collinst. Ezért igyekeztem minden tőlem telhetőt megtenni. Azonban… – csuklott el hirtelen Lee őrmester hangja.

– Azonban?

– Hibát követtem el, végzetes hibát, hogy hagytam, hogy a hölgy ne csak egy üzenetet közvetítsen.

– Amennyiben? – kérdezte egyre feszültebben Lewinson tábornok.

– Azt mondta, hogy nem hallgathatok, ha egy élet megmentéséről van szó! A helyzet éppen elég kilátástalannak tűnik a titoktartásom nélkül is. Végül belementem, és hosszas unszolásra vázoltam dióhéjban az eseményeket, és említést tettem neki arról, hogy a parancsnokaim szerint titokban, de meg kell a férfit állítanunk. És ebben akár a legmesszebbre is elmehetünk.

– Te jó ég! És mit tettek ezután?

– A hölgyet, mint előbb jeleztem, beavattam az akcióról megtudott részletekbe. Elmondtam, hogy volt időm, és végiggondoltam a módját, hogyan érhetjük el, hogy a férfit letartóztassák végre. Csak magamra számíthattam, a szolgálati szabályzat szerint ilyenkor a rangidősnek kell átvennie a parancsnokságot.

– Ez így van. És mi volt a terve?

– Hogy elmegyünk a helyszínre, ahol az akciót lebonyolítják. Brian Scott a McCarren City Park parkolóháza második emeletén találkozott a szállító megbízottaival, hogy egy csomagot, pontosabban kettőt, amiről mostanra már tudjuk, hogy kokainos zsákokat tartalmazott, átvegyen. Egyedüli és kézenfekvő megoldásnak látszott, hogy ketten feltartóztatjuk valamilyen ártatlan ürüggyel, míg az általunk előre értesített rendőrség a helyszínre érkezik.

– Értem. Folytassa!

– A hölgy megkérdezte, hogy hogyan képzeljük el. Elmondtam, hogy minden valószínűség szerint a szolgálati autónkkal akadályozzuk meg, hogy addig, amíg kiérnek a rendőrök, kihajtson a garázsból.

– Ez nem hangzik valami jól…

– Ő is ezt mondta. Hogy a férfi könnyen rájöhet, hogy csapdába csaltuk, és esetleg annyira elragadtatja magát dühében, hogy Ms. Benson-Collinst még nagyobb bajba sodorjuk, mint amilyenben jelenleg van.

– És? – sürgette a tábornok Lee őrmestert. Érezte, ahogy az első izzadságcseppek végigfutnak a háta közepén.

– Azt javasolta, hogy beszéljünk egy kicsit később. Meg kell kérdeznie valamit, de van ötlete.

– És ebbe maga belement?

– Igen. Nem éreztem úgy, hogy egy ötlet önmagában bármilyen veszélyt is jelenthet.

– Nem hibáztatom. De az ötletek hordozzák magukban a legtöbb kockázatot. Ugyanis előrébb járnak, mint a gondolkodás, emiatt az ember könnyen kész ténynek veszi azokat. Beszéltek később?

– Igen, egy jó óra múlva visszahívott. Közölte velem, hogy megtalálta a megoldást, sőt meg is beszélte a rokonával.

– Mely szerint?

– Eljönnek ők a parkolóházba, a rokona autójával, mint hétköznapi emberek vagy egy házaspár, akiknek éppen arra van dolga, ez könnyen hihető, mondta. Majd a helyszínen valamivel, esetleg egy apró koccanással feltartóztatják a férfit. Mi pedig, hogy teljes biztonságban legyenek, a háttérből figyeljük és fedezzük az akciójukat. Így lehet nálunk akár fegyver is, de biztos volt abban, hogy a használatára nem kerül sor. Végezetül hozzátette, hogy jó oka van, hogy a családjáért és Andyért, bocsánat, így nevezte Ms. Benson-Collinst, mindent megtegyen, és hogy hála az égnek, ezzel egyetértett a rokona is.

– Magasságos isten az égben! Maga ebbe belement? Két civilt bevonni egy ilyen bevetésbe?

– Sajnos, igen… – csuklott el ismét Lee őrmester hangja.

A tábornokot most kiverte a víz. Alig kapott levegőt, idegességében a fejét vakarta.

– De miért?

– Nem keresek mentségeket. Kizárólag az önök parancsa járt a fejemben, hogy Ms. Benson-Collinst meg kell védenünk.

– Folytassa – mondta ernyedten Lewinson.

– Minden rendben is ment. Elhelyezkedtünk a tetőn, hogy ha figyelnék az épületet a bűnözők, ne keltsünk feltűnést, és amikor megérkeztek, bejelentettük az akciójukat a rendőrségen. Névtelenül. Aztán lesurrantunk a hátsó lépcsőn, hogy szemmel tarthassuk a terepet. Ekkorra már megtörtént a koccanás. Brian Scott üvöltözött velük, de ők nyugodtan ültek a kocsiban. Sajnos, az ajtó becsapódott mögöttünk, így Harald tizedessel lelepleződtünk. És a baj ekkor kezdődött.

– Rosszat sejtek.

– Igen, uram, a legrosszabb történt. A férfi kicibálta a hölgy rokonát az autóból, aztán fegyvert rántott és ránk lőtt. Harald tizedes viszonozta, de természetesen előírás szerint az épület mennyezete felé célzott. A férfi hátrálni kezdett, maga előtt tartva a túszát. Feltételezhetően a lövések hangjára a környéken minden bizonnyal még lesben álló autó, ami a csomagokat hozta, hogy lássa, a másik rendben elhagyja-e a terepet, visszajött az épületbe.

– Uram, segíts! – suttogta a tábornok. – De megúszták, ugye?

– Nem, uram – válaszolta elhaló hangon John Lee őrmester. – Mindnyájan meghaltak.

– Neeem!!! Nem!!! – ordított a tábornok. – De hát hogyan?

– Előbb a hölgy rokonát érte találat, azt nem tudjuk, hogy tévedésből történte. Azután Brian Scott menekülni próbált, és a kocsiból leadott lövésekkel valósággal kivégezték.

– És azután?

– A hölgy kiugrott az ülésről, én hozzáfutottam, hogy megakadályozzam, hogy a földön fekvő rokonához szaladjon, de kitépte magát a kezemből. Az úttesten a bűnözők autója halálra gázolta.

Lewinson tábornok sokáig nem bírt megszólalni. Csak hallgatta Lee őrmester zokogását a vonal túlsó végéről. Egyetlen hét leforgása alatt minden, ami eddig körülöttük szép volt, veszélybe került, és romba dőlt a családja egyik részének az élete. Kongott az agya az ürességtől, égette a bűntudat, amiért a telefonját a parancsnokságon hagyta. El sem tudta képzelni, hogyan fogjon majd hozzá, hogy Zarah, Carla és Dina tudtára adja a történteket. – A New York-i rokonok már bizonyára értesültek a szerencsétlenségről – gondolta. – És vajon Andy?

Szerette volna, ha ez az egész csak egy borzasztó álom lenne. De sajnos maga volt az észvesztő valóság.

– És maguk? – kérdezte aztán Lee őrmestert.

– Harald tizedes a karján sérült meg a viszonzott lövésektől. Én még ott elkötöttem a vérzést, a szolgálat orvosa kezeli, rendbe fog jönni. A rendőrség minket nem keresett azóta.

– Hivatalos jegyzőkönyv készült? Látta?

– Igen, uram, láttam a rendőrségi közleményt.

– Átküldené?

– Természetesen.

– Azt hiszem, nincs tovább mit mondanunk.

– Szeretném tájékoztatni, hogy ma reggel beadtam a leszerelési kérelmemet.

– Helyesen járt el, Lee őrmester. Legyen máshol sokkal szerencsésebb.

Néhány perc múlva megérkezett a közlemény. Lewinson tábornok remegő kézzel nyitotta meg.

„A New York állambeli McCarren City Park kétemeletes parkolóházában 2015. július 17-én 10 óra 45 perckor lövöldözés tört ki egy bűnszövetkezet tagjai és a parkolóházban tartózkodó polgári személyek között. Az incidens során Brian Scott, nemzetközi körözés alatt álló brit állampolgár, Edna von Hoch osztrák állampolgár, üzletasszony, valamint Cesare Totti amerikai állampolgár, operaénekes, a Metropolitan Opera örökös tagja életét vesztette.

A nyomozást az FBI nagy erők bevetésével haladéktalanul megkezdte.”

Bécs, Ausztria

A KÖZPONTI TEMETŐ főbejárata előtt hosszan elnyúló, kőrisfákkal szegélyezett széles sugárút végében méltóságteljesen magasodott az égbe a templom halványzöld fémkupolája. Az eső nemrégen állt el, és lassan tisztulni kezdett az ég.

Cesare búcsúztatását a múlt héten tartották meg New Yorkban, az operaház a saját halottjának tekintette. A ravatalát, a hatalmas csarnokot, amelyben a koporsója állt, és az épület előtti teret, ameddig a szem ellátott, fehér rózsacsokrok borították. A nagyanyját a temetésre Carla kísérte el, Dina és Joel, Zarah egyetértésével, az otthonukban maradtak.

Andy a halálesetekről még aznap, kevéssel a Modern Kisplasztikai Biennálé megnyitóünnepsége előtt értesült. Christina Jeranova óriási lélekjelenléttel vette át a feladatait, a köszöntőbeszédet is ő mondta el helyette, miközben hősiesen próbált erőt adni neki a történtek elviseléséhez.

Brian halála őszintén megrázta Andyt, hirtelen még fel sem fogta, hogy a férfihoz kapcsolódó megpróbáltatásai ezennel visszavonhatatlanul véget értek. Később bevallotta magának, hogy legbelül, a szíve legeldugottabb bugyraiban valamiféle ellentmondásos megkönnyebbülést is érzett, elvegyítve a veszteség felfoghatatlan fájdalmával.

Hiszen szerette. Bár tudta, hogy a búcsújuk a küszöbön áll, mert az életük a korábban lejátszódott események hatására tarthatatlanná vált, valamint azt is tudta jól, hogy a sors forgatókönyvében ez a tragikus fordulat is benne lehet, most mégis kínzó ürességet érzett. Az elvesztett csata, vagy még inkább a kudarcot vallott háború elviselhetetlen nyomort és keserűséget maga után hagyó értelmetlensége nyomasztotta. Persze, hogy az utolsó pillanatig remélt. Remélt, ahogyan a végzetes betegségben szenvedők is remélnek a haláluk pillanatáig, még úgy is, hogy senki sem tudja már rajtuk kívül, miben is bíznak.

És persze, hogy minden nehézség ellenére hitt a változásban, hitt az erejükben és abban, hogy a dolgok váratlanul jóra fordulhatnak. Egy ideig hibáztatta Carlát, bántotta, hogy elutasította őt, és arra gondolt, talán ha megkapják a pénzt, mindez nem így végződött volna. Aztán a nagyanyja sugallatára végül belátta, hogy minden ember a jellemében hordozza a végzetét, és ostobaság abban bizakodni, hogy az bármilyen külső akaratra vagy tényező hatására megváltozhat.

Brian aznap reggel azzal búcsúzott el tőle, hogy készüljön fel a legrosszabbra. Meglepte, hogy ettől egyáltalán nem rémült meg. Talán az élet felé megnyilvánuló vak bizalma mondatta ki vele azt, hogy bár tudja, erre is van esély, de majd csak akkor gondol rá, ha megtörtént. Addig nem. Erre Brian azt kérdezte, hogy lehetséges az, hogy még mindig ennyire erős benne a remény? Azt válaszolta neki, hogy inkább a hite erős. Mert amikor este aludni térünk, nincs rá semmiféle biztosíték, hogy másnap reggel fel is ébredünk. Mégis, minden alkalommal beállítjuk az ébresztőórát. Brian rámosolygott. Úgy, ahogy akkor, az első találkozásukon, és megcsókolta. Andy azt akarta, hogy csak ez az egyetlen kép maradjon meg az emlékezetében róla.

Azonban Edna és Cesare halálán nem volt képes túllépni. Ők ártatlanok voltak. Mindössze segíteni akartak, mégpedig rajta. Mert szerették őt.

Carla megrendült a hír hallatán, noha nem állt még annyira szoros közelségben sem Cesaréval, sem pedig Ednával, egyedül Inningben találkoztak.

Yaakovra gondolt, miközben a nagyanyja szavaira emlékezett. Zarah azt mondta, hogy az időnkből van a legkevesebb. És hogy a legnagyobb tévedéseink egyike, hogy azt hisszük, még van! Kár, hogy az ember csak két úton képes felfedezni ezt az igazságot. Az egyik, hogy megöregszik, a másik, hogy körülötte az események tragédiába torkollnak.

A legjobban Kimet sajnálta, és Cesare gyermekeit. A gyönyörű Isát, az okos Adamot és azt, hogy akkor veszítették el az apjukat, amikor a legnagyobb szükségük lett volna rá. Látta Kim kétségbeesett arcát, amelyen nem csupán a férje halála fölött érzett fájdalom feszült, hanem a rettegésé is, hogy vajon mi lesz velük ezek után. Úgy érezte, talán nem tapintatlanság, ha rögtön biztosítja őt arról, hogy az alapítványa a gyerekekről és a taníttatásukról maradéktalanul gondoskodni fog. Kim azt mondta, rendkívül hálás ezért, de ezt nem kell vállalnia. Carla azt válaszolta, hogy de, igen. Ők most már egy család. Egy család, amiért Cesare a legnagyobb áldozatot hozta meg. Kim szabadkozott, nem tudta, elfogadhatja-e, de Carla észrevette a megnyugvás halvány jeleit a szemében, és ez a bánat ellenére valódi örömmel töltötte el.

A nagyanyjáért viszont komolyan aggódott. Amióta az apjától náluk, azon az estén megtudta, mi történt, alig beszélt. A fájdalma elnémította.

A temetői kápolnától a kapu felé vezető elhagyatott sétányon Andy, Zarah és Carla lépdelt egymás mellett. A szél elült, a fák lombja rezzenéstelen mozdulatlanságba dermedt.

– Milyen csend van! – szólalt meg Andy halkan.

– Igen – hagyta helyben Carla. – Egy kicsit elgondolkodtam.

– Szép volt a szertartás. Mindenfelé az a tömérdek vörös rózsa! – mondta Zarah.

– Heinz von Stuhblad-Wissingen küldte az összeset. Ő már nem tudott jelen lenni, azt üzente a fiával, hogy az ő korában ezt nem lehetne elviselni – közölte Carla.

– Különbözőek vagyunk – vágta rá Zarah. – Ó, micsoda ostoba megállapítás! Nem is tudom, miért mondok ilyeneket! Hát persze, hogy azok vagyunk.

– Visszamegyünk a szállodába? – tudakolta Andy.

– Még nem – válaszolta Zarah határozottan.

Carla és Andy kérdőn néztek a nagyanyjukra.

– Először nem voltam biztos benne, hogy odatalálnék – felelte a távolba meredve. – Csak aznap érkeztem vissza Amerikából, szegény Edna intézett el kétségbeesve mindent. Az időpontot ki kellett tűzni, tovább nem várhattak vele. Sejtelmünk sem volt, hogy ideérek-e. Emlékszem, azon a nyáron hosszú ideje borzasztó hőség volt, mindenfelé rettenetes szárazság tombolt. Csak egy ócska fekete pulóvert találtunk, amit felvehettem. Végig nem is éreztem, hogy melegem lenne. De amikor végre levehettem, csöpögött belőle a víz. Sok mindent nem tudok felidézni arról a napról. De azt tudom, hogy végig ti jártatok a fejemben. És azóta nem voltam itt. Hiszen ismertek! Soha nem voltam jóban a halállal. És ma, amikor újra beléptem a kapun, rájöttem, hol találom.

– Mit? – kérdezte Carla. – Csak nem…

– De igen. Édesanyátok sírját.

– Ó, nem tudtam, miért nem tetted le azt a csokrot Edna ravatalára.

– Jozefának hoztam. A fehér tubarózsa volt a kedvenc virága.

Bécs, Ausztria, 1984 nyara

ZU WINDISCHGRÄTZ HERCEG FELDÚLTAN járkált a repülőtér érkezési csarnokában, és szüntelenül a hatalmas falióra percmutatóját figyelte. Szinte hallotta az apró kattanásokat, ahogy a fekete pálca előrehaladt, és minden egyes mozdulatára egyre nyugtalanabbul sóhajtozott. A New York-i gépről bemondták, hogy másfél órát késik. Ez pedig pontosan két órával ezelőtt volt. A herceg sarkon fordult, és elszánt arccal célba vette az információs pultot.

– Kérem, utána tudna nézni, hogy a New Yorkból érkező járattal mi történik? – kérdezte.

– Természetesen, uram – válaszolta az egyenruhás, szőke nő, majd ránézett a monitorra. – Igen. Most fogják kiírni. Néhány perc múlva landol.

– Köszönöm, hála istennek! – derült fel a herceg arca.

Egy félórás várakozás után végre kinyílt az automata ajtó, és megjelentek az utasok.

Windischgrätz lábujjhegyre emelkedve próbálta a tömeg feje fölött minél hamarabb megpillantani a vendégüket. Már csaknem elvesztette az egyensúlyát, mire végre feltűnt Zarah törékeny alakja.

Titánszürke, egyszerű vonalú, ujjatlan, nyári szövetruhát viselt, a derekán keskeny, csaubarna övvel, a vállára dobott tengerkék, széles stólával. Félhosszú, vörösesszőke haja szoros kontyba tekerve simult a tarkójára.

Az arca halvány volt, kissé élettelen, a leheletfinom smink sem segített elfedni a gyötrelmét. A szeme alatt fájdalmas sírás nyomait lehetett kivenni, de mindez csak azoknak tűnhetett fel, akik jól ismerték. Elegáns volt, egyenes tartású, és szilárd.

– Nagyon vártam – futott elé a férfi. – Tudom, talán sem a hely, sem az időpont nem a legmegfelelőbb erre, de engedje meg, hogy mély megrendüléssel fejezzem ki a részvétemet. És felajánljam egyúttal önnek az egzisztenciámat. Bármiben készséggel állok a rendelkezésére, bármikor.

– Köszönöm. Nagyon köszönöm. Rendkívül nehéz ilyenkor bármit is mondani. Önnek is, nekem is. De rengeteget számítanak a szavai, ezt szeretném, ha tudná.

– A gyerekek ügyében is tettem lépéseket. Erről később tájékoztatnám. Az ügyvédeim felsorakoztak, és nagyon bizakodóak.

– Ezt öröm hallani. Azonban az ügyvédek az ítélethirdetés előtt mindig azok. Csak utána kezdenek el kételkedni.

– Ne aggódjon! Ha pillanatnyilag nincs is a kezünkben az ütőkártya, meg fogjuk szerezni.

– Hálás vagyok. Azonban szeretném, ha egyetlen percig sem tekintenénk kétesélyesnek az ügyet.

– Nem is lehet az! A fél kormányt ismerem. Revideálniuk kell magukat! Efelől nincs semmi kétségem, és kész vagyok a legmesszebbre elmenni az ügyben.

– Ahogy jómagam is. De erre térjünk vissza a temetés után.

– Igen. Azt hiszem, sietnünk is kell. Ez a késés nem jött most jól! Edna az otthonunkban vár minket. Már telefonáltam haza, hogy leszálltak. Talán egy bő óránk marad majd a szertartásig.

– Akkor ne is vesztegessük itt tovább az időt. Részemről indulhatunk.

Bármennyire is igyekezett a sofőr az autók között leleményesen előbbre jutni, csigalassúsággal haladtak. A városba vezető úton tömött sorokban állt a forgalom.

– Talán átmeneti ez a megtorpanás – reménykedett a herceg. – Csak jussunk át ezen a rövid szakaszon, és a pályán már biztosan felgyorsulunk!

– Mennyi idő, amíg önökhöz érünk?

– Brunn am Gebirge nagyon közel van ide, a házig csak harminc perc lenne az út. Szeretem azt a környéket, ott nőttem fel. Fenyőerdők veszik körül a birtokot, ameddig a szem ellát. Magasan, a csúcson már csak a kopott szikláké a terep, a völgyből látszik, ahogy szikrázik rajtuk a hó a téli napsütésben. A lentebb elterülő rétek őszi pompájánál pedig semmi sincs mesésebb! A sombokrok minden színben játszanak, a sárgától a vörösön át egészen a mélybordóig. Tele a táj ilyenkor vaddal, rengeteg a fácán, a fogoly, szarvasok és vaddisznók bolyonganak mindenfelé, olykor a ház külső kerítéséig is eljönnek. Ma már nem vadászunk. De míg apám élt, évente, a tél beállta előtt megrendeztük a hajtást. Tele volt az egész épület csodás vendégekkel, nagy volt a rokonság! Siheder voltam, alig vártam, hogy kezdődjön a móka! Felültünk a lovakra, aztán irány a hegyekbe! Csak úgy piroslott a sok vadászegyenruha! A személyzet külön kocsikkal hozta az ebédet utánunk, a szabadban terítettek, ezüsttel, porcelánnal, és felszolgálták az ételt. Ültünk az ég alatt, mint valami ebédlőben. Ma már ezt el sem lehetne képzelni – nevetett. – Istenem, micsoda idők voltak! Néha még ma is álmodom róla. Ó, bocsásson meg, nem zavarja, hogy ennyit beszélek?

– Egyáltalán nem. Jó hallgatni. Köszönöm, hogy igyekszik elterelni a figyelmemet.

– Mondja, ön szokott álmodni?

– Ébren, vagy éjszaka, amikor alszom?

– Nahát, tényleg! Az ember önkéntelenül is mindig az utóbbira gondol. Pedig valójában meglehetősen keskeny a kettő között a határ.

– Elaludni veszélyes dolog. Nem tudom, hogy ez eszébe jutott-e már?

Windischgrätz herceg kérdőn és meglepetten nézett felé. Zarah kedvesen rámosolygott.

– Az alvás ugyanis maga a „kis halál”. S ezt tudva nyugodtan elaludni maga a bizalom. Hiszen önként süllyedünk tudatlan állapotba. Vállalva a veszélyt.

– Fura megközelítés. Milyen veszélyre gondol?

– Ó, számtalan létezik. Hiszen nem tudjuk, mi történik velünk. Mielőtt álom jönne a szemünkre, még a legnagyobb bajban is derűlátással gondolunk a holnapra és ezzel együtt a jövőnkre. De nem tudhatjuk, mi vár ránk, mire újból magunkhoz térünk. Lehet, hogy semmi különös. De lehet, hogy nem mozdul többé a kezünk vagy a lábunk, vagy valakink nincs többé. És azt sem mondhattuk neki, hogy szerettelek, hogy ne haragudj rám, vagy szeretném, ha megbocsátanál. Mert nincs többé. A helyzet megváltoztathatatlanná vált, azalatt, amíg aludtunk.

– Elgondolkodtató, amit mond. És mi a helyzet az álmokkal?

– Az álom csak következmény. Gyógyír, ami kiengeszteli az idők fájdalmát. Jó esetben elrepít és egy új, számunkra sokkal kedvesebb, megnyugtatóbb világot teremt, melyből az ébredés olykor borzasztó lehet. Ezért visszamenekülünk hozzá a valóságtól. Ez pedig az újabb veszély.

– Ébren álmodni.

– Pontosan. A kábítószer. Amikor előbb csak véletlenül, később már akarattal keverjük össze a valósággal az álmainkban testet öltött vágyainkat, mondván, ha egyszer az a csúf valóság meg az élet nem voltak hozzánk kegyesek, és nem adták meg mindazt, amit szerettünk volna, vagy amire vágytunk… nos, akkor majd az álmaink megadják. Csakhogy az álmok valójában nem tudnak adni. Mert az álmoknak nincsen kezük, ahogy a valóságnak vagy az életnek sincs. Nekünk van. Következésképpen egyedül mi adhatunk magunknak. És ezáltal egymásnak.

Mindketten az ablak felé fordultak. A város egyhangúságát elhagyva, távolabb, Brunn am Gebirge hegyeinek körvonalai bontakoztak ki. Az út a széles völgyben sekély vizű tavak között kanyargott, a köves partok mentén ropogósra száradt növényszigetek jelezték, hogy esős időszakban meddig terjed a nedvesség éltető hatalma.

– Az ott már a házunk! – mutatott előre a férfi. – Pár perc, és megérkezünk.

– Valóban pompás látvány. Megértem, hogy ennyire imádja.

A ház főbejárata előtti, fehér kavicsos sétányon recsegve fordult a kocsi a lépcsők felé. Edna tárt karokkal szaladt elébük.

– Ó, drágám! Csakhogy itt vagy! Nem is tudom, mit mondhatnék, ami enyhítené a fájdalmunkat – ölelte át hosszan Zarah-t.

– Most még túl friss a seb. A fájdalom az idő múlásával alábbhagy, azonban kétlem, hogy az esetemben ez megtörténik – válaszolta Zarah.

– Ne hibáztasd magad! Azzal nem segítesz.

– Elrontottam, Edna. És ezzel most szembe kell néznem.

– Nem tudhattad előre…

– …valóban, de ettől még tehettem volna másként – vágott a szavába Zarah. – Tudod – karolta át Ednát, és elindultak a lépcsőn fölfelé –, az emberek többsége szereti felmenteni magát. A felelősség alól éppúgy, mint az alól, hogy rajta is múlt, és küzdenie kellett volna érte. Én az életem során nem tudtam megtanulni, hogy mi a kényelem. Ahhoz túl sok minden történt benne. Így ezt a fogalmat magamra nézve nem ismerem. És nehezen fogadom el mással szemben is.

Beléptek az épületbe. A tölgyfa gerendás nappali ablakai a hegyekre néztek. A helyiség mindkét végében kőből épített kandalló állt, előttük hívogatóan puha, skót kockás moherszövettel bevont szalongarnitúrákkal. A távolabbi asztalon teavíz gőzölgött.

– Még van időnk egy teára – mondta Edna, miközben átvezette a vendégét a szoba túloldalára. – Be kell vallanom neked valamit – mondta, miközben elhelyezkedtek. – Nem várhatok tovább, ha azt szeretném, hogy tudd a valóságot.

– Mi lehet a mostani valóságnál rosszabb?

– A cseppeket én adtam Jozefának.

– Hogyan? – kérdezte elszorult torokkal Zarah.

– Amikor a szállodában találkoztunk, hogy átadja a papírokat.

– De miért?

– Láttam, hogy mennyire megviselt, hogy kikészült, ráadásul elmondta, hogy aludni sem bír, persze érthető módon, és ott vannak a gyerekek, akikről gondoskodnia kell, és néha már szinte képzelődik a fáradtságtól és a kialvatlanságtól.

– És gyógyszert adtál neki?

– Igen, de a nyugtató, amit adtam, ártalmatlan. Én is ezt használom! Utánajártam, már az összes orvost végigkérdeztem a közelemben, hogy vétkes vagyok-e, vállalnom kell-e a szörnyű tettet, azzal, hogy segíteni akartam, de végül a lányodat mégis… mégis én öltem meg – mondta ki a súlyos szavakat Edna, miközben könnycseppek gördültek végig az arcán. – Bűntudatom van, és felelősnek érzem magam a haláláért.

– Én azt hittem, az orvosa írta fel a nyugtatóit. Legalábbis ezt az értesülést kaptam. Vajon tudta, hogy gyermeket vár?

– Nekem Jozefa nem mondta el. De a rendelőben minden bizonnyal alaposan megvizsgálták!

– De te, ezek szerint, egyikről sem tudtál.

– Nem!

– Ne kínozd magad ezzel, Edna! Csak a jó szándék vezérelt.

– Segíteni akartam! Arra gondoltam, hogy ezt a pár napot valahogy még kihúzzuk, felajánlottam hogy pénzt is adok, amit persze nem fogadott el…

– …ez a lányomra vall – vágott közbe Zarah.

– …aztán Karl meg az ügyvédei úgyis elintézik rövid idő alatt a kölcsöne jóváírását, és rendeződik minden, és utána az erőinket majd arra fordítjuk, hogy lelkileg helyrejöjjön és megint talpra álljon. Az volt a célom, hogy addig mindenképpen Bécsben maradok, amíg te hazajössz.

– A kölcsöne? Miféle kölcsönről beszélsz?

– Sejtelmem sem volt, hogy nem tudsz róla.

– Nem tudtam.

– A lányod Lisa örökségét Marcus cégébe fektette. De a férje nem akarta, hogy ez a pénz beleolvadjon a vállalkozásba, ezért csak úgy fogadta el, hogy írt egy kölcsönszerződést az összegről. Jozefa nem tudott a papírról, mert feleslegesnek tartotta, és a férje halála után találta meg az irataik között.

– Marcus. Mintha csak előre tudta volna! Gondoskodni akart róluk.

– Igen. Nagyszerű ember volt.

– Bárcsak Jozefa rám hallgatott volna!

– De hiszen rád hallgatott! Hozzáment, ahogy azt elterveztük.

– Így is cérnaszálon lógott minden.

– Hogy értve?

– Még az esküvőjük előtt nem sokkal is találkozott azzal a másik férfival.

– Ez nem lepett meg.

– Te tudtál róla?

– Nos, az igazat megvallva, gyanítottam. De pont abban az időben utaztunk el Hongkongba.

– Igen. Bár nem tartozik ez feltétlenül rám, kérdezni is szerettem volna, hogy miért vagy itt?

– Mármint hogy Karlnál?

– Igen. Gondolom…

– Karllal megmaradt a barátságunk. Az elején voltak döccenők, mert ő még mindig ugyanúgy szeret. De jól ismersz, Zarah. Tovább kellett lépnem. Ugyanakkor annyira szeretem Karlt, hogy nem lettem volna képes az életemben való jelenléte nélkül meglenni.

– Elég ellentmondásosan hangzik.

– Karl szerint én magam vagyok a két lábon járó ellentmondás. Ez van. Nem tudok mit tenni.

– De végül, mint látom, Karl elfogadta az új feltételeket.

– Azt mondta, ha ez az ára, hogy velem lehessen, igen, elfogadja.

– Az ember azt gondolná, hogy egy ilyen férfinak nincs tartása. Meg önbecsülése, ha ebbe belemegy.

– Én ebben mást látok. Egészen mást.

– Szeszélyes vagy.

–Meglehet. De én az önmagát is háttérben tartó, önzetlen szeretetét látom abban, amit tesz.

– Őszintén irigylem, hogy ilyen. És nem értem, én miért nem tudtam ezt még a tulajdon lányommal szemben sem megtenni.

– Nyilván számos oka van. De legfőképpen a saját sorsod…

– …ugyan! – szólt közbe hevesen Zarah. – Irritál, amikor valaki arra hivatkozik, hogy nehéz gyerekkora volt, meg boldogtalan élete, és e mögé akarja elrejteni a hiányosságait, és magát felmenteni a felelősség alól. A vádbeszéd után szokott ilyen fordulatokkal kezdődni a védőbeszéd. Nekem pedig arra semmi szükségem! És már csak azért sem lenne helyénvaló, hogy áldozatként viselkedjek, mert éppen most igyekszik a sorsom felvilágosítani engem magamról.

– Szigorú vagy. Kemény és hajlíthatatlan.

– Jelenleg éppen azt tapasztalom meg, hogy ennek mi az ára. De kissé elkanyarodtunk attól, amivel a beszélgetésünket kezdtük.

– Igen. Azóta is állandóan gyötröm magam. És nem csak a cseppek miatt. Hanem amiatt is, amiért nem álltam a sarkamra, hogy velem maradjon a szállodában, és hozza oda a gyerekeket is. Akkor talán vigyázhattam volna rá.

– Nem ment volna oda, bármennyire erőlteted. Semmit sem gyűlölt jobban, mint a kiszolgáltatottságot, vagy ha elesettnek látták.

– Ebben rád emlékeztetett.

– És valószínűleg ez tévesztett meg téged is. Úgy vélhetted, sokkal jobban van.

– Igen. Az volt a benyomásom, hogy bírni fogja. Hogy erős, és eszembe sem villant, hogy ennyire közel áll ahhoz, hogy feladja.

– Nem, nem adta fel! Jozefa soha nem adott fel semmit. Velünk is szembeszállt, és bárkivel megtette, ha a céljai azt kívánták. Ő nem követett el öngyilkosságot! Ezt a rendőröknek telefonban is megmondtam. Amúgy sem tette volna meg ezt soha, de anyaként pedig végképp kizárt, hogy ilyen megoldás mellett döntött volna, csak azért, mert most igazán próbára tette az élet. Jól ismertem a lányomat. Ennél őt sokkal keményebb fából faragták. Meg akartam óvni, és ehhez rossz eszközt választottam.

Az előtér felől elfojtott beszélgetés hallatszott. Néhány perc elteltével az ajtóban Karl jelent meg, már átöltözve, öltönyben.

– Ó, még mindig itt? Már azt hittem, mindenki elkészült, és indulhatunk! Nem sok időnk maradt, ha oda akarunk érni – közölte.

– Te jó ég, így elszaladt az idő! – ugrott fel Zarah a fotelből.

– Teát sem ittunk. Ami miatt bejöttünk ide – tette hozzá Edna.

A herceg mellett egy középkorú, teltkarcsú, talpig feketébe öltözött nő állt. A látogató mosolyogni próbált, de az arca mély megrendültségről árulkodott. Zarah az ajtó felé pillantott.

– Signora Lissi! – indult a házvezetőnője felé. – El sem tudom mondani, milyen jó érzés, hogy itt van. Köszönöm, hogy megtette ezt az utat, Bressanone egyáltalán nincs közel.

– Végtelen fájdalommal tölt el, hogy jönnöm kellett. Tudhatja, asszonyom, hogy a lányukat a gyermekemként szerettem. És most nincs többé! Valójában még fel sem fogtam – telt meg ismét könnyel a szeme.

– Ezt nem is lehet, Signora Lissi. Éppen San Diegóban voltunk – fordult Edna felé –, amikor a hírt megkaptam. De az útból, amit idáig megtettem, egyetlen percet sem tudnék visszaidézni. Gépiesen cselekedtem. Semmire sem emlékszem.

– Kint várunk – közölte a herceg. – Igyekeznünk kell.

– Hamar megleszünk – válaszolta Edna.

– Most jut az eszembe! Mennyire felelőtlen vagyok! Szerettem volna itt venni vagy esetleg tőled kapni egy fekete ruhát. Vagy valami feketét, amiben elmehetek. Nem is gondoskodtam róla, az igazat megvallva teljesen ki is ment a fejemből. Miért is lett volna nálam Amerikában gyászruha? Amúgy sem szerettem soha a feketét.

– Nos, ezzel a színnel én is hadilábon állok. Egy mindenes fekete ruhám van, ami bárhova jó, így erre az alkalomra is, de az amúgy is bő volna rád…

– Ó, nem, nem!

– Illetve, várj csak, éppen nemrégen akadt a kezembe, van még egy fekete kötött ruhám. Sosem volt rajtam. Ugyan az időjárást tekintve nem éppen a legmegfelelőbb viselet lesz, úgy gondolom.

– Nos, ha nem szeretnék szürkében menni, úgy vélem, nem sok választásom marad. Mindenesetre, ha lehet, megpróbálom.

– Természetesen!Menjünk, az emeleten megtaláljuk.

A feketére lakkozott, nyitott halottaskocsi méltósággal haladt végig az úton. A szertartást végző pap lépdelt a menet élén, mögötte Zarah, Edna és Karl gyalogoltak. Kissé lemaradva Signora Lissi baktatott, egyfolytában a szemét törölgetve. Eljött a kegyeletét leróni a gyerekek dadája, és Frau Schneider is – akitől Jozefa a lakást bérelte –, a lányával, doktor Kausch, a gyerekek orvosa, és néhány közelebbi barát. Utolsó pillanatban csatlakozott hozzájuk a búcsúszertartáson dr. Hirschfeld, Ednáék ügyvédje is, a feleségével.

Az előkészített sírhely némán tátongott a parcella közepén. A koporsót a temető munkásai, a pap rövid beszéde után, a mélybe engedték. A hantot minden oldalról beborították a fehér tubarózsa koszorúk.

– Nekem pár napon belül vissza kell mennem Hongkongba – szólalt meg Edna a temető kapujában.

– Hát persze. Sajnálom, hogy nem maradhatsz tovább.

– Sajnos, nem. De Karllal sokkal többre mész! Azt mondta, hogy mindenről gondoskodik. És ez így is lesz. Bízz benne!

– Nem tudok arra gondolni, hogy a gyerekeket is elveszíthetem. Egyelőre nem.

– Nem is fogod elveszíteni. Ez egy teljesen képtelen helyzet! De álljon bármi is a háttérben, ki fog derülni. És megoldódik minden.

– Legyen így. Egyszer azt mondtam Jozefának, amikor bajban volt, hogy igyekezzék távol tartani magától azt, hogy bármi is rosszul alakulhat. Csak arra szabad gondolnia, ami jól történhet. Nem hittem volna, hogy a végén nekem lesz szükségem a saját tanácsomra.

– Nem is tudtam, hogy a lány katolikus volt – sodródott Windischgrätz mellé dr. Hirschfeld.

– Pedig az volt.

– Nahát! Én azt hittem… – mondta, aztán hirtelen elhallgatott.

– Az apja olasz volt. Így a Totti család értelemszerűen római katolikus. Mélyebben soha nem keveredtünk ebbe a témába, Ednától mindössze annyit tudok, hogy Zarah nem akarta, hogy ami velük megtörtént, még egyszer megismétlődhessen. Éppen ezért a nevelt fiát is megkeresztelték.

– Különös, annyi év után is ilyesmire gondolni.

– Az éveknek ehhez semmi köze, ügyvéd úr. A tragédiákat és az elpusztított hozzátartozóinkat a sejtjeinkben őrizzük, és az emlékezést, a félelmeinkkel együtt, a génjeinkben adjuk tovább.

Bressanone, Olaszország, 1990

A KULCS ÓVATOSAN FORDULT el a zárban. Az ajtó résnyire kinyílt, és Signora Lissi bedugta a fejét. Reggel hat óra volt. Körülnézett, nem akart zajt csapni, remélte, hogy Zarah még pihen.

Nesztelenül lépett be az előszobába, és halk léptekkel csempészte a vöröslő, lédús sárgabarackkal teli kosarakat a konyha felé.

A piacról jött, ahol minden árust jól ismert. Hajnalonta még szinte ki sem rakták a portékát, ő már a kocsikról meg a szekerekről válogatta a tojást, a zöldséget meg a salátának valót. Korán indult, hogy időben visszaérjen, mert a tejes házhoz járt, ráadásul ő is a piacos napon jött a sajttal meg a tejföllel, néha még vajat is hozott, de azt egyre ritkábban, mert ahogy mondta, fáj a könyöke, hiszen elmúlt hatvan, és az egész életét végigköpülte, már nem bírja. Ha azonban Signora Lissi szólt neki, hogy tortát kell sütnie, akkor azért az öreg összeszedte magát, és egy félkilónyit a következő alkalomra neki még megcsinált. A friss gyümölcsök hétről hétre a főcsarnok előtt, a nevére címkézett ládában vártak az érkezésére.

Amikor beköszöntött a befőzési szezon, elérkezett Signora Lissi ideje. Úgy nevezte ezt az időszakot, hogy az édes kánaán.

Miután kipakolta a kosarakat, bekukkantott a nappaliba. Legnagyobb meglepetésére Zarah-t az íróasztalnál, felöltözve találta.

– Ó! Jó reggelt, asszonyom, azt hittem, még pihen! Én meg itt settenkedek! Hiszen alig múlt hat óra!

– Jó reggelt! Nem pihenek, már korábban felkeltem. Tegnap délután, nem sokkal azután, hogy ön elment, táviratot kaptam. A korai vonattal Milánóba utazom.

– Értem. Gondolom, a gyerekek miatt.

– Igen. Emlékszik? Néhány hete levelet írt nekem Flavia.

– Ó, hogyne, a kislánykori barátnője.

– Igen. Antonio, a férje…

– …aki diplomata – vetette közbe Signora Lissi.

– …igen, pontosabban már a külügyben dolgozik néhány éve, rátalált egy szervezetre. Nagyszerű érzés, hogy a bajban a kezdetektől mellettem állnak!

– Ó, hogyne! Ez egy olyan szervezet, akik eltűnt személyeket kutatnak fel, ha jól értem.

– Borzalmasan gyűlölöm az eltűnt szót! Egyszerűen megöli az ember hitét. Az unokáim nem tűntek el! Igenis élnek, valahol, amit jelenleg még nem ismerünk. De nem tűntek el!

– Mindig is csodáltam önt ezért, asszonyom. Hat éve kel és fekszik ugyanazzal. És soha nem fordult meg a fejében, hogy feladja, sőt meg sem torpant egy pillanatra sem.

– A lányom temetése után az a Bécsben töltött egy hónap volt életem legrosszabb hónapja. Még a németországi éveknél is rosszabb. Azóta valóban minden egyes nappal könnyebb. De amennyivel könnyebb lett, ugyanannyival lett erősebb a küzdelembe vetett hitem. Nem hagyom, hogy ez az érzés elmúljon belőlem. Képtelen lennék feladni, hogy viszontlássam őket.

– Tiszta szívemből kívánom, hogy a vágya minél hamarabb teljesüljön! Szabad valamit mondanom?

– Hát hogyne! Hallgatom!

– Néha azon is elgondolkodom, vajon nem sokkal nehezebbe mindez, hogy ön egyedül van. Hogy nincs társa, akire támaszkodhatna. Tudom, hogy ilyesmivel nem lenne jogom önnek előhozakodni! De talán megbocsátja nekem, mert hirtelen nem is tudnám megmondani, mióta szolgálom a családot, és meg is öregedtem közben, lassan nyugdíjba vonulhatok, bár ön volt olyan jó, és azt mondta, hogy addig dolgozom, ameddig csak akarok, és úgy vélem, soha nem éltem vissza a bizalmával meg a kedvességével, de ez alkalommal muszáj kimondanom, hogy én önökhöz tartozónak érzem magam. Csak ez az oka, hogy a témát szóba hozom. Tudom, hogy szüksége lenne valakire! Bár Signor Totti emlékével nem hiszem, hogy egykönnyen versenyre lehetne kelni.

– Drága Signora Lissi! Először is én köszönöm, hogy mindezt elmondta. Számomra a legfontosabb mondata, hogy hozzánk tartozónak érzi magát, amiért nemhogy nem haragszom, hogyan is tehetném, hanem hálás vagyok. És éljen csak vissza a bizalmammal meg a kedvességemmel, és maradjon sokáig, mert láthatja, ön nélkül félkarú óriás vagyok. A társról pedig annyit, hogy köszönöm, hogy aggódik értem. De az én életemben egyetlen férfi volt. Szerettem őt, ahogy ember másik embert csak szerethet. Attól a pillanattól, amikor megláttam. Ma is ugyanúgy szeretem. Az óratoronyban csókolt meg először, és másnap orvost kellett hozzám hívni, mert a boldogságtól belázasodtam. Miután hozzámentem, és elkezdődött az életünk, attól rettegtem, hogy egy napon felébredek, és kiderül, hogy az egészet csak álmodtam. Brunót, amellett hogy gyönyörű férfi volt, nagyszerű és csodálatos jellemmel áldotta meg a sors. Tiszteltem, megbecsültem és felnéztem rá. Minden rezdülését, kívánságát éberen figyeltem: jó feleség, jó anya és jó szerető akartam lenni.

– Ahogyan az is volt. Efelől senkinek sem lehet kétsége!

– Köszönöm, hogy így gondolja. Tudom, hogy ő is szeretett. Ugyanúgy, ahogy én. Elhalmozott mindennel, amire csak vágytam! Úgy ölelt át, úgy érintett meg esténként, ahogy más erre nem lenne képes. Vagyis számomra nem. Az emléke semmit sem halványult bennem, és amíg lélegzem, képtelen lennék másként gondolni rá. Látja, ezért nem vagyok egyedül. És emiatt nem érzem a magányt.

– Milyen szépen tud beszélni!

– No, azért nem mindig, és egyáltalán nem mindenkiről!

– Hát, azzal tisztában vagyok! Signor Totti mondta is, hogy nem jár jól, aki a feleségével vitatkozni próbál! Mert ha a tények nincsenek is a birtokában, a szavaival biztosan legyőzi!

– Bruno! Édesem – sóhajtott fel Zarah.

– És mondja, ez az iroda Milánóban van?

– Nos, azt nem tudom pontosan, hogy hol van. Antonio valakit felkutatott, akinek ez a szakterülete, Flaviától kaptam meg a nevét és a címét. Természetesen azonnal levelet írtam az illetőnek. Táviratban érkezett a válasza, hogy pár napot Milánóban tölt hivatalos ügyben, és ha szeretném, készséggel találkozna velem a továbbiak megbeszélése céljából. Itt van, lefordítom – vette kezébe a papírlapot. – Németül írta.

Tisztelt Asszonyom!

Nagy átéléssel és mély megrendüléssel olvastam a levelét. Tájékoztatom, hogy 17-18-19-én Milánóba utazom tárgyalásra. Ez közel esik az ön városához, ezért ha ön is úgy gondolja, szívesen beszélném meg önnel a továbbiakat. A cég a Hotel Duomóban foglalt számomra szállást, ott megtalál, és az érkezéséről ott üzenetet hagyhat. Tisztelettel: Martin Schloenk

– Nahát, ez csodálatos! – csapta össze a kezét Signora Lissi. – Egy igazi reménysugár!

– Bevallom, engem is felvillanyozott a dolog. Sok éve most érzem azt először, hogy ez biztató kezdet.

– Bárcsak igaza lenne! És egyszeriben megoldódnának a dolgok!

– Maradjunk a földön! Mert azt kétlem, hogy bármilyen örökbefogadást könnyedén meg lehetne semmisíteni, bármilyen törvényellenességre is hivatkoznánk. Mert ott vannak az érzelmek! Amelyek már kialakultak. És amelyeket nem tanácsos, a gyerekek érdekét tekintve, figyelmen kívül hagyni. De ha megtudjuk, hol találjuk őket, nemcsak hogy nagyot léptünk előre, hanem új helyzetet teremtettünk. Azonban ne szaladjunk ennyire előre! Árthat az egész ügynek.

– Mikor indul, asszonyom?

– Hamarosan, a holmijaimat már bőröndbe raktam. Veronában át kell szállnom, de kora délutánra ott leszek. Tegnap este telefonáltam a szállodának is. Két nap, és újra itt vagyok.

– Izgalommal várom! Addig pedig apait-anyait beleadok a baracklekvárba!

Milánó, Olaszország

A HOTEL DUOMO SZOKATLAN, háromszög alakú épülete mindössze néhány utcányi távolságra állt a székesegyháztól.

A találkozót délután ötre beszélték meg. A férfi hangja a telefonban megnyerő volt, és rendkívül kedves.

A szálloda halljába pontosan érkezett. Lagúnazöld, a vonalait lágyan követő, vékony gyapjúruhát viselt, rövid, fahéjszínű kabátkával, melynek felső részén egy aranyba foglalt, azték fejet formázó terrakottakitűzőt helyezett el. Körülnézett.

A férfi már várta. Amint megpillantotta, felpattant az ülőhelyéről. Szembetűnően magas és vékony testalkata ellenére széles vállú volt. Az ötvenes éveinek az elején járhatott, talán néhány évvel lehetett fiatalabb Zarah-nál. Sötétbarna, enyhén hullámos haja a halántéka környékén már őszbe fordult. Elegáns, ónszürke öltönyt viselt, inggel és selyem nyakkendővel.

Zarah észrevette, és egyenesen felé tartott. Messziről mosolygott rá.

– Jó napot! Zarah Winter-Totti vagyok. Miből gondolta, hogy én lehetek az, akit vár?

– Jó napot, Martin Schloenk. Nem is tudom. Megérzés volt. Maradunk itt, vagy enne, inna valamit?

– Nem, köszönöm, jól vagyok. Egy pohár vizet, úgy vélem, itt is kaphatunk.

A férfi intett a bár felszolgálójának, és megrendelte az ásványvizeket.

– Nos, a levelében elég részletesen leírt mindent, és mellékelte is a szükséges dokumentumokat. Átnéztem, és feltűnt benne néhány dolog.

– Mégpedig?

– Mielőtt idejöttem, konzultáltam nemzetközi családjogi szakértőkkel. Az én területem, ahol dolgozom, valamelyest más, de végül is ugyanígy elvesztett családtagokról szól. Antonio kérte, ha lehet, személyesen vegyem kézbe az ügyét.

– Hálával tartozom neki érte. Mondja, mi volt, ami feltűnt önnek?

– Tehát, a különös az, hogy ha egy örökbeadás ennyire gyorsan és ilyen, a megszokottnál is erőteljesebb titoktartási intézkedések mellett zajlik, akkor az két esetben lehet indokolt. Az egyik, hogy az érintett gyermek vagy gyermekek tanúvédelmi programban szerepelnek, pontosabban az elhalt szülők miatt közvetlen veszélyben forog az életük. Nem tudom, jól gondolom-e, hogy ez az önök esetében kizárható.

– Jól gondolja. Szerintem nem ilyesmiről van szó. Sem a lányom, sem a vejem részéről.

– Értem. A másik lehetőség az örökbeadás diplomáciai érintettsége.

– Ezen mit kell érteni?

– Azt, hogy az örökbefogadó külföldi személy. Általában jelentős beosztásban dolgozó, a külügy vagy a katonaság területén, vagy maga is diplomata. Ezáltal az örökbeadó állam is érdekelt a szerződések teljes körű titokban tartásában. Elsősorban azért, hogy az esetleges zsarolásokat elkerüljék, vagy éppen az állampolgársági kérdésekből adódó nehézségeket.

– Amennyiben jól értettem, ha ezt az utóbbit, azaz a diplomáciai érintettséget tartjuk a mi esetünkben elképzelhetőnek, a gyerekek már nincsenek Ausztriában. Következésképpen ott keresni őket tovább fölösleges.

– Minden valószínűség szerint ez a helyzet.

– De miért nem hagyják őket a saját hazájukban?

– Számtalan magyarázata lehet ennek. De legtöbbször, és csúnyán hangzik majd, amit mondok, valamiféle ellentételezés áll a háttérben.

– Gyerekekkel?

– Nem kell rosszra gondolnia. Ezek az örökbefogadók ugyanúgy várják a babákat, sőt néha még jobb helyzetbe is kerülhet némelyikük, de ezzel természetesen nem azt akartam mondani, hogy ez az ön esetében is igaz lehet, azazhogy önnél kevésbé jó helyen lennének, csak megjegyeztem, hogy ilyen is van, és boldog élet vár rájuk. Azonban az önökkel megtörtént eseményláncolat is ezt a feltevésemet igazolja.

– Amennyiben?

– Valakinek gyereket ígértek, valamiért cserébe. Vagy valakiknek. Hiszen itt kettőről van szó.

– Elképzelhető, hogy szétválasztották őket? – kérdezte megriadva Zarah.

– Bizonyosan szétválasztották őket.

– De miért?

– Mert így kisebb a kockázat.

– Te jóságos ég! Ilyen ridegen? És még választhatnak is?

– Nem. Arra nincs mód. És legtöbbször azt sem tudják, hogy a megkapott gyermeknek ikertestvére van. Szigorúan elhallgatják előlük.

– Tehát még a titoktudó előtt is marad titok…

– Igen. És ez mindkét fél biztonságát szolgálja.

– Érdekes megközelítés.

– Kérem, ne az önök esetéből induljon ki. Ritka, hogy végül élő hozzátartozó kerülne elő, aki ráadásul jogot formálhat a gyerekre.

– Bocsásson meg, félbeszakítottam. Arról kezdett el beszélni, hogy a következtetései azt a feltételezését igazolták, diplomáciai ellentételezés húzódik a háttérben.

– Nos, igen. A hozzátartozók felkutatását sietve végezték, egyébként ez az egy pont az, amibe bele lehet az ügy kapcsán kapaszkodni, ugyanis a törvény harminc napot ír elő minimum. Ez pedig az önök esetében nem lehetett több tíz, legfeljebb tizenkét napnál. Mit bizonyít ez? Hogy sürgős volt. És miért volt sürgős? Mert adott volt egy határidő, amit ha nem tartanak be, következménye van az örökbeadó országra nézve.

– A betyárját! – szaladt ki Zarah száján. – Bocsásson meg!

– Én különbeket is szoktam mondani. Teljesen megértem önt.

– El sem tudom hinni! Ott álltam egy hónapig a hivatalokban, hat évvel ezelőtt, Ausztriában, és utána is évekig visszajártam, miért nem beszélt nekem senki erről?

– Ezt nem tudhatom. De ha ők tisztában lettek volna vele, akkor sem szólhattak volna egy szót sem.

– Hagyták, hogy ott vergődjek, miközben a hátam mögött tökéletesen ismerték a helyzetet?

– Ez így nem pontos. A helyzetet senki sem ismerhette vagy ismerheti igazán, még az örökbefogadó sem. De ez nem jelenti azt, hogy a szisztémával ne lehetnének tisztában. Azonban hallgatniuk kell róla.

– Hát, ez egyre szebb! De azután sem történt semmi érdemleges, hogy előkerültem!

– Valószínűleg meg is lepődtek, amikor egyszer csak betoppant. Ezt hívják úgy, hogy vis maior. Az a bizonyos hölgy, akit megemlített a levélben, a rendőrségnek azt mondta mint a család rokona, és a jegyzőkönyvet alá is írta, hogy nem maradt vér szerinti hozzátartozó, de persze ő vállalja a felnevelésüket.

– Edna…

– A dolog pedig nem úgy működik, hogy valaki jelentkezik és elvállalja. Az örökbeadási lavinát ez a jegyzőkönyv indította el.

– De utána ő azt is közölte, hogy a gyerekek nagyanyja még él!

– Meglehet. De az időközben megszerzett másolatok szerint ez a kijelentése az iratokban nem szerepel.

– Magasságos isten! Csak tudnám, mivel töltöttem az időmet évekig… hogy most egyszeriben ön idejön, és egy félóra alatt többet tudok meg az egészről, mint ezer segítővel hat év alatt.

– Ha az ember nehéz helyzetbe kerül, nem biztos, hogy sikerül megtalálnia elsőre a megfelelő személyt.

– És most? Mik a kilátásaink?

– Pillanatnyilag ezt nem tudnám önnek megjósolni. Két hete foglalkozom mindössze az üggyel. Több időre van szükség. Nem csupán az átlátáshoz, hanem később a felderítéshez vagy a nyomozáshoz is.

– És ha megtalálnánk őket? Ön szerint mit kellene tennünk?

– Ha jól értem, arra gondol, hogy ezek a gyerekek már hatodik éve, reményeink szerint, szerető családban élnek.

– Pontosan erre gondolok. Mert az, hogy jogom van, nem jelenti azt, hogy meg is tehetem.

– Csodálom önt, asszonyom.

– Ez nem természetes?

– Azt kell mondjam, nem. Az emberek önzők, szűk látókörűek, és nemigen van más szempontjuk a sajátjukat kivéve. Cseppet sem érdekli őket, hogy az érdekük érvényesítésével milyen súlyos károkat okozhatnak érzelmileg vagy lelkileg akár a tulajdon hozzátartozóiknak, a többi emberről nem is szólva. És ha ezt még különféle gazdasági érdekek is átszövik, egészen elborzasztó dolgok tudnak megtörténni.

– Ön is empatikus lélek.

– Másként nem is lehetne csinálni, amivel foglalkozom.

– És tényleg, ez egy alapítvány? Vagy egy erre specializálódott szervezet, ahol dolgozik?

– Több évtizede kezdtem ezzel foglalkozni, végül már csak ennek szenteltem az életem. The Found Life, azaz a Megtalált élet az alapítványunk neve. Aaron Lebowitz Ausztriában hozta létre kevéssel a háború után. Eleinte az ebben az időszakban eltűnt zsidó családok hozzátartozóinak a felkutatásával foglalkoztak, azóta persze alaposan kibővült a tevékenységi kör.

– Értem. Ezek szerint ön osztrák. Persze, hiszen anyanyelveként beszél németül. Bocsásson meg, ha tolakodtam. Csak hangosan következtettem.

– Semmi baj. Így is lehetne, de nem így van.

– Abból is gondoltam, hogy Ausztriába küldtem önnek a levelet.

– Igen, a központunk Bécsben van. Én Tel-Avivban élek. Izraeli állampolgár vagyok. De Németországban, Berlinben nevelkedtem.

– Értem. Akkor az ön útján is szép számmal lehettek kanyarok.

– Ez egy hosszú história. Ha megengedi, nem untatnám ezzel.

– Én kérek öntől elnézést, hogy egyáltalán szóba hoztam.

– Joga volt hozzá. Hiszen én is sok legbelsőbb részletet ismerek az ön életéből.

– Ez igaz. De ahogy mondtam korábban is, jogom van hozzá. Azonban a kérdés az, hogy megtehetem-e.

Másnap, reggeli után, színes, virágos vászonruhába bújt, és a szállodában, a fodrásznál, megcsináltatta a frizuráját. A fiatalember kicsit vágott is belőle, a hossza így a nyaka közepéig ért, s a szárításnál ügyelt arra, hogy a lágy esésű, hamvasszőke loknik finoman keretezzék Zarah arcát.

Kezébe kapta a szalmakalapját, vállára dobta az aprócska nyári táskáját, aztán mosolyogva elindult a kijárat felé.

A forgóajtónál szinte beleütközött Martin Schloenkbe.

– Jó reggelt! Először meg sem ismertem! – szólította meg a férfi.

– Jó reggelt! – nevetett rá Zarah. – És miért?

– Mert tegnap este egy végtelenül elragadó, elegáns asszonnyal találkoztam, ma pedig egy tüneményes kis fruska került az utamba, és még csak most illesztgetem a mozaikokat, hogy végtére is mind a két nagyon szép nő ugyanaz a személy!

– Ne hozzon zavarba! – fordította el a fejét Zarah. – Így is épp elég nehezen tudok másra gondolni, mint a tegnapi találkozásunkra.

– Ezt örömmel hallom.

– Miért?

– Mert én pontosan ugyanígy vagyok ezzel. Bevallom, fogalmam sincs, mi történhetett.

– A Dóm térre készültem – hagyta a levegőben Zarah az előbbi gondolatmenetet. – Régen jártam ott. Gondoltam, felfrissítem az emlékeimet.

– És azután? – kérdezte a férfi.

– Semmi különös. Nézelődöm, sétálok, talán vásárolok is ezt-azt, meg arra gondoltam, valamelyik teraszon megebédelek. Ez minden.

– Magával tarthatok?

– Ó! Úgy emlékszem, azt mondta, egész nap tárgyalásai vannak, s úgy terveztük, csak öt után találkozunk, hogy folytassuk a megbeszélést.

– Bocsánatot kérek. Nem szerettem volna önre akaszkodni. Tapintatlan voltam.

– Nem, dehogy! Szó sincs róla! Csak nem is számítottam erre a lehetőségre, és hirtelen meglepett.

– A befektetőink áttették egy másik napra a mai programot. Így ma teljesen szabad vagyok.

– Ez igazán nagyszerű! Hiszen végül is én meg ön miatt utaztam ide.

– Akkor ezek szerint önnel tarthatok?

– Hát, ha hajlandó megállni a különféle cipőboltok meg butikok kirakatainál is, akkor igen.

– Igen, hajlandó vagyok. Egy feltétellel.

– Nocsak, máris feltételeket szab?

– Igen, természetesen.

– Hallgatom.

– Ha utána meghívhatom ebédelni.

– Rendben van. Örömmel elfogadom.

Tel-Aviv, Izrael, 1992

A LEANDERBOKROK leveleit lágy szél borzolgatta. Az út melletti pálmasor lombja azonban alig rezdült. A kőburkolatból még éjfél után is áradt a nappal izzó melege, enyhülést csak a tenger felől, hajnalban érkező hűvösebb áramlatok hoztak. Az ég tiszta volt, milliónyi csillag világította be a sötétséget. A Tel-avivi nyár közepe volt.

A part menti teraszok még mindig tömve voltak, a bárokban szólt a zene, és az emberek egymásnak adták át az asztaloknál a székeiket. Egyetemisták dolgoztak éjszakánként egy kis jövedelemkiegészítésért a vendéglátó helyeken. A kiszolgálás emiatt néha akadozott, és nem is felelt meg az előírásoknak mindenben, azonban a vendégek ezzel mit sem törődtek. Fiatal lány igyekezett Zarah és Martin asztalához, a tálcáján koktélokat egyensúlyozva.

– Örülök, hogy végre eljött – szólalt meg Martin.

– Én örülök, hogy végre itt vagyok.

– No, és milyen az első benyomása? El sem akartam hinni, amikor kiderült, hogy még nem járt itt.

– Valóban most vagyok itt először. És pillanatnyilag még értékelem az engem ért hatásokat. A városnak különös légköre van. A történelem és a modern kor egyvelege.

– És a többi helyet még nem is látta!

– Remélem, lesz rá alkalmam.

– Rajtam nem fog múlni – nézett Zarah szemébe a férfi.

– A leveleiben említette, hogy találtak valamilyen szálat.

– Igen. Bő egyévnyi nyomozás után fedeztünk fel valamit. Ami még semmi konkrétumot sem jelent, ugyanakkor rendkívül figyelemreméltóak a tények.

– Melyek szerint?

– Abban az évben, amikor az örökbeadás megtörtént, éppen egy nagy forrongás után volt a világ.

– Nos, be kell valljam, soha nem foglalkoztatott a politika.

– Látja, ennek ellenére mégis hatással volt az életére.

– Ez lehetséges.

– Tudja, különös, amikor az emberek azt mondják, őket nem érdekli, hogy a világban mi zajlik. Csak a saját sorsukat vagy helyzetüket tartják egyedül fontosnak. Aztán amikor szembetalálják magukat azzal, hogy ők is az egész részei, nem elkülönült „saját sorsok”, akkor elcsodálkoznak, és azt mondják, hé, ez így nem igazságos.

– Vegyem ezt megrovásnak?

– Nem szeretném megbántani. De tulajdonképpen annak is veheti.

– Szigorú velem.

– Á, dehogy! Nyilván foglalkozási ártalom. Eszem ágában sincs kioktatni.

– Pedig nagyon úgy tűnt.

– Na, pont ez a másik! Hogy ha az ember mond valamit, zokon veszik. Mert betalál.

– Ezzel kénytelen vagyok egyetérteni.

– Tudja, a történelemben is rengeteg tragédia kezdődött és játszódott le a jelenség miatt, amelyről az imént beszéltem. És ha sokaknak ez nem is feltétlenül tetszik, akkor is van mindenkinek egyéni felelőssége.

– Ebben is teljesen egyetértünk.

– Akkor nincs is közöttünk vita.

– Miért, volt? – nevette el magát Zarah. – Vagy egyáltalán megtehettem volna, hogy legyen?

– Bocsánat, valószínűleg megszoktam, hogy mindig én vezetek.

– Úgy érti, a munkájában?

– Igen. Természetesen úgy.

– Csak azért, mert szerintem a munkájának ehhez semmi köze sincsen.

– Hanem? Akkor miért?

– Ó, ez nagyon egyszerű! Mert ön férfi.

– Ah! Bízom benne, nem akar sovinizmussal megvádolni!

– Távol álljon tőlem! Bizonyára sokan úgy vélhetik, hogy régimódi a gondolkodásom. Pedig ez nem igaz. Csak természetesnek találom, hogy egy férfi vezet.

– És azt is, hogy akár övé az utolsó szó?

– Talán még ezt is elismerem. Legyen az övé! Aztán majd mi, nők, elérjük, hogy a véleményét megváltoztassa. De igen. Miért is ne? Legyen a férfiaké az utolsó szó!

– Én ezt nem igénylem.

– Persze, hogy nem.

– Ebben van némi ellentmondás, azt hiszem.

– Nincs! Egyáltalán! Azért nem igényli, mert férfi. És mert erős férfi, aki nem azzal képes elöl állni, hogy a gyengébbeket elnyomja.

– Ilyesmire soha nem gondoltam.

– Magamat tudom csak ismételni. Azért, mert férfi. Nagy f-fel.

– Ugyanakkor megállapítható, hogy mindezek ellenére egyre halványabbak a különbségek. Gyorsan változik a világ!

– Igen, változik. De, sajnálom, hogy ezt kell mondanom, olyan gyorsan nem, ahogy egyesek képzelik! Évmilliárdos ösztönöket készülünk felrúgni a huszadik század végén, néhány évtized alatt. Csak úgy, könnyedén, egyetlen jól irányzott mozdulattal. Ez nem helyes! Kiszámíthatatlan, mindez mivel járhat. Ugyanis tudhatjuk, hogy valaminek a felépítéséhez sokkal több időre van szükség, mint a lerombolásához. De azért csak térjünk vissza a nyomozáshoz. Megmosolyogtat, hogy valahányszor együtt vagyunk, mindig elkalandozunk…

– Valahányszor? Két éve nem is láttam!

– Ez igaz. Viszont szorgalmasan leveleztünk egymással. Szóval?

– Igen. A nyomozás. Nos, abban az időben az izraeli titkosszolgálat jelenléte igen erőteljesnek volt mondható Európában. Keleten már előkészületben álltak a nagy rendszerváltozások, amik az elmúlt években jobbára le is zajlottak, és természetesen mindenki tartott az oroszoktól. Nem lehetett tudni, hogy végül a duma és a rejtett hatalmasságok hogyan viszonyulnak Gorbacsov politikájához. És ott állt példának a ’68-as bevonulásuk Csehszlovákiába, vagy az ’56-os Magyarországra, de ha nem megyünk ilyen messzire a múltba, itt volt, épp csak karnyújtásnyira a mától, az afganisztáni invázió. Izrael alapvető érdeke volt, ahogy ma is az, hogy minden erejével fenntartsa a békét. Izrael nem a háborúból él, hanem az üzletből. Ezért tévednek sokan, amikor ennek az ellenkezőjét hiszik, s azt mondják, a háború a legnagyobb üzlet. Végtére ez is igaz. De szerencsére nem gondolkodik mindenki így. Azokban az években Ausztria involválódott legmélyebben egy nemzetközi konfliktusba, és bizonyítottan Izrael mentette meg a súlyos következményektől. Tehát, visszatérve az ön unokáihoz, elképzelhetőnek tartjuk, hogy a szálak ide vezetnek. Mégpedig a titkosszolgálat legmagasabb köreihez.

– De akkor ehhez hogy férhetünk hozzá?

– Nem szabad áltatnunk magunkat. De nem mondom azt, hogy sehogy. Mindenhol emberek dolgoznak.

– Vesztegetésre gondol?

– Nem. Azt nem vállalom.

– Akkor hogy értette?

– Hogy követhetnek el hibát, amit érdemes megtalálnunk.

– Ez viszont türelmet és nagyon sok időt kíván.

– Igen. Pontosan így van.

– És most? Hogyan tovább?

– Valamelyik nap bemutatom önt egy barátomnak. Korábban együtt dolgoztunk az alapítványnál, ő most a bevándorlási hivatalhoz került át.

– Talán juthatna némi információhoz?

– Ahhoz szerintem még kis hal, ha érti, mire gondolok. De figyelni attól még figyelhet.

– És nem illegális ez?

– Annyira semmiképp sem, mint a megvesztegetés. Mondja, el tudná képzelni, hogy itt éljen?

– Ó! Kicsit váratlanul ért a kérdése. De azt hiszem, nem lenne miért ideköltöznöm. Bár, az igazat megvallva, Európában sincs miért maradnom. Éppen a közel múltban gondoltam erre. Noha a fordítóirodámmal jól elfoglalom magam, nem panaszkodom, rengeteg munkát kapunk. Azonban ettől még ketten vagyunk a házvezetőnőmmel. Aki az utóbbi évben igencsak betegeskedésnek indult. Pedig azelőtt még megfázva sem volt soha. Igaz, tavaly a hetvenet is elhagyta, csakhogy ez még önmagában nem lenne ok semmire. Aggódom miatta. Jár még, de már nem tud mindennap. Nos, hogy három szóba foglaljam a válaszom, még nem tudom. És ön? Berlinből mikor költözött ide?

– Tudtam, hogy nem fogom megúszni.

– Hogy magáról is beszélnie kell?

– Igen. Őszintén szólva nem szeretek az életemről túl sokat sem morfondírozni, sem pedig beszélni.

– Ez elég rosszat sejtet. Mindazonáltal tudni kell, hogy senki élete sem minősül kielégítőnek, ha túl sokat gondolkodik rajta.

– Biztosíthatom, hogy az enyémet nem attól érzem olyannak, amilyen, hogy erről túl sokat lamentáltam volna. A feleségem miatt jöttem Tel-Avivba.

– Valóban, még nem is beszéltünk arról, hogy nős-e. Persze, minden bizonnyal igen.

– Csak voltam. Elváltunk, és én itt maradtam.

– És azóta?

– Mármint, hogy újra megnősültem-e? Nem. És őszintén szólva többé nem is tervezem – felelte a férfi elkomorodva.

Zarah jobbnak látta, ha erről tovább nem faggatja, mert a téma előhozatala komolyan felzaklatta Martint.

– És a családja is itt él?

– Nos, ez a másik érzékeny pont.

– Sajnálom. Bocsásson meg.

– Semmi baj. Már az első találkozásunkkor feltűnt, hogy milyen jól lő célba – nevette el magát Schloenk.

Zarah hosszan figyelte a férfit. Martin rendkívül jóvágású, előzékeny, kedves, ugyanakkor ellentmondást nem tűrően határozott és férfias, sőt korban is közel áll hozzá, ezt az első napon megállapíthatta, azután a leveleiből kiviláglott, hogy az elméje is briliáns, szellemes és könnyed, sőt hogy mint nőt vonzónak találja, de mégsem szerelem az, amit iránta érez. Nem testi vágy. Közel sem. Valami egészen más. Nem is a sok azonos gondolat, vagy hogy kellemesen és gyorsan telnek az órák mellette, nem. Megfoghatatlan, titokzatos érzés uralta el, ahányszor csak előkerült a személye, vagy valami róla. Úgy érezte, más az, amiért a férfit akarja. Azt érzékelte, hogy össze vannak kötve, és meg volt arról győződve, hogy kell valaminek lennie az elzárt, leghátsó szobában, ami őket egymáshoz láncolja. A láthatatlan szál. Aminek a gondolatától egyre inkább képtelen volt elvonatkoztatni.

– Bizonyára ismeri a mondást – folytatta a férfi –, hogy a szabónak szakadt a ruhája…

– …én úgy ismertem, hogy a suszternak lyukas a cipője – vetette közbe Zarah.

– Igen, még kifejezőbb talán. Nos, én pontosan így vagyok ezzel. Nem tudtam megtalálni a saját családomat. Tizennyolc voltam, mikor egyedül maradtam. Magam küzdöttem végig magam az egész utamon. Bizonyára ezért akarok másokon segíteni. Mert tudom, milyen az, amikor az ember magára van utalva. Nem bánja, ha fizetek? Holnap tartalmas napom lesz, így egy kis időre egyedül hagyom. De azután önnel maradok, amíg itt lesz. Esetleg, ha van kedve, kirándulhatunk. És ahogy ígértem, hátha előrébb jutunk, bemutatom egy jó barátomnak. Bízom benne, hogy megkedvelik egymást. Louisa Krohl, azon túl, hogy remélhetőleg a hasznukra is lesz majd az ügyben, meglátja, milyen kedves személyiség.

Tel-Aviv, Izrael, 1996

– NAGYON VÁRTAM, HOGY ÚJRA LÁSSALAK! – ölelte át Zarah Louisát a szálloda halljában. – Sajnálom, hogy ilyen nehéz időkön vagy túl!

– Olyan jó, hogy újra itt vagy! Elhelyezkedtél a szobádban, minden rendben van?

– Tökéletesen.

– Ennek örülök. Volt egy kis nehézség a foglalással. Ahogy írtam is neked a leveleimben, az elmúlt egy év alaposan próbára tett. Teljesen kikészültem. Előbb kiderült, hogy sajnos nem lehet gyermekem. Az igazság az, hogy ez előre látható volt.

– Ne tekintsd az ügyet lezártnak. Semmi sincs veszve, néhány évvel múltál harminc, úgyhogy ezt nem tudhatod.

– Harminchat vagyok. És igen. Éppen ez az, hogy tudom. Lezárultak a kivizsgálások. Azután a férjem elmondta, hogy ő mindenképpen saját gyereket akar. Most zajlik a válásunk.

– Ezt nem írtad.

– Mert nemrégen állapodtunk meg. Nézd, én nem haragszom. Egyikünk sem tehet róla.

– A legtöbb, amit tehetünk, bármilyen nehéz is, de meg kell próbálni megérteni a másik felet. Tudom, ez hihetetlenül hangzik, de valójában rengeteget segít.

– Igen, én is ezt próbálom tenni. Nyilván hosszabb idő kell, amíg átlépek rajta. Csak most tudatosult bennem, hogy magamban vagyok. Anya négy évvel ezelőtti halála sok mindent megváltoztatott.

– Igen, emlékszem, meséltél róla, hogy egyedül nevelt fel.

– Rajta kívül csak a férjem volt nekem. Persze, ő sokat utazott, kereskedett a fél világgal. Amikor a gyémántüzemet megalapította, végképp háttérbe szorultam, mert ő csak az üzlettel foglalkozott. Akkor került igazán előtérbe a gyerekkérdés, bár ő az első pillanattól hangoztatta, hogy nagy családra vágyik, mert ahhoz számára minden lehetőség adott. Szerettem őt. Gondoltam, majd megváltoztatom. Végül a sors döntött helyettem.

– Nem tudhatod, ezáltal mitől menekültél meg. És kérlek, ne tekints magadra úgy, mint egy lezárt fejezetre. Fiatal vagy! És amíg élsz, bármi lehetséges!

– Fogalmad sincs, mennyi erőt kapok mindig tőled! Néha előveszem a leveleidet, és újra meg újra elolvasom, sőt némelyikben egy-két gondolatodat alá is húztam, hogy ha szükségem lenne rá, könnyebben megtaláljam újra – nevetett Louisa kicsit szégyellősen.

– Ti is nagy hatással vagytok rám. Sőt, be kell vallanom, hogy egyre nagyobbal. Furcsa, ahol élek, mindenkit ismerek, sőt sok mindenkivel jóban is vagyok, de annak ellenére, hogy ezek az emberek közel éltek hozzánk, mégsem akartam, hogy az életünk részeivé váljanak. Nem lettek a barátaim. Egyedül Flaviával őszintén bizalmas a viszonyunk, levélben már írtam róla. Viszont ők Rómában élnek, végre az állandó kiküldetések után meg tudtak állapodni, és neki ott a családja. A férje, a nagylánya, az unokái, a fia, aki nagy nehezen nősülésre adta a fejét, s mivel Flavia imádja a kislányt, kettős az öröme. Persze, munkakapcsolataim is vannak, de az egészen más. Múlt télen szegény Signora Lissi is meghalt, ami persze várható volt, az orvos nekem megmondta, mennyire gyenge már a szíve, de az ilyesmire nem lehet felkészülni, hiszen nagyon közel állt hozzám, a családom egyetlen, még élő szemtanúja volt. De már annyi mindenkim halott, hogy megtanultam elfogadni azt, amin változtatni nem tudok. Végképp egyedül maradtam. Ott, ahol élek, már senkim sincs.

– Látod, ezért kellene elfogadnod, amit mondunk.

– Hogy váltsak országot és költözzek ide?

– Ne mondd, hogy nem fordult meg a fejedben! Még akkor is, ha hallgattál róla! Egy éve tanulsz ivritül, amikor belefogtál, rögtön elújságoltad. Nem hinném, hogy azt kizárólag a fordítóiroda profiljának a szélesítése miatt tennéd…

– Bevallom, hogy gondoltam rá. De még nem határoztam el magam.

– Hiszen éppen az előbb mondtad, hogy itt lettek barátaid. Magamat is közéjük sorolva. És bocsáss meg, de minden férfi, aki a közeledbe kerül, odavan érted. Kérdezni is akartam, hogy ezt hogyan csinálod?

– Ugyan, Louisa, az ilyesmit nem kell a részükről komolyan venni!

– Talán ez lenne a titok? Pár éve, mikor itt voltál, az utolsó napon ismerted meg Aaron Lebowitzot. Martin mondta, hogy egy hónapig másról sem beszélt, csak rólad. Már-már zaklatta, hogy végre kaphassa meg a címed!

– Meg is lepődtem, amikor írt.

– Valóban? Én az első pillanattól biztosra vettem, hogy a találkozásnak lesz folytatása.

– De Louisa, Lebowitz nős. Gyerekei vannak. Vallásos. Hány akadályt soroljak fel, ha még úgy is gondolnám? De biztosíthatlak, eszem ágában sincs úgy gondolni. Ha lehet, barátok maradhatunk mindössze.

– Rendben van. És akkor mi a kifogásod Martin Schloenk ellen? Ő aztán igazán minden elvárásodnak megfelelhet! És csak a vak nem látja, milyen sokat jelentetek egymásnak. Mire vársz? A te időd is ugyanúgy elszalad!

– Te jó ég, Louisa! Azt vetted a fejedbe, hogy mindenáron össze akarsz boronálni valakivel?

– Nos, nem mindenáron. De ha lehet, akkor igen! Mert nem szeretném, hogy elmulassz egy esélyt a boldogságra.

– Édes Louisa! Tudod, az ember az én koromban már másként tekint a világra. Nem tagadom, néha még jólesik elandalodni, mert azzal megidézhetem azokat az éveket, melyek felejthetetlen szépséget hoztak. Ugyanakkor azzal is tisztában kell lennem, hogy az esélyeimet régen magam mögött hagytam.

– Nincs igazad ebben! Martin mindössze két évvel fiatalabb, mint te. És ő teljesen másképp gondolja.

– Meglehet. De ő más. Őt valahogy másképp szeretem.

– Nem tetszik mint férfi?

– Dehogynem. Csak a vonzalmam iránya nem a férfinak szól. És különben is, alig tudok valamit róla. Több titok lengi körül, mint az egyiptomi piramisokat.

– Nehéz őt szóra bírni, ha az ő élete a téma. Amikor elvált, nehezen állt talpra. Sőt, majdnem ráment. Imádta a feleségét, de ő csak becsapta és kihasználta. Éveken át küzdött érte, de az asszonyt ez nem érdekelte. Azután kiderült, hogy többször meg is csalta. Akkor telt be Martinnál a pohár, és beadta a keresetet. A fiuk, Isaiah, tízéves volt, a nő lelépett vele, valahova Dél-Amerikába, és azzal büntette, hogy többé nem láthatta. De Martin természetesen megtalálta a nőt. Nem az a férfi, akit könnyen le lehet győzni. És akkor történt meg a tragédia.

– Micsoda?

– Hogy a nő az arcába vágta, hogy nem ő a gyerek apja.

– És?

– Természetesen Martin azonnal kérte a vizsgálatot. És sajnos, a nő igazat mondott.

– Te jóságos ég! Ezért mondta hát, hogy a szabónak szakadt a ruhája…

– Nem csak ezért – válaszolta Louisa, és tartott egy kis szünetet. Vontatottan szólalt meg újra.

– Zarah, az imént mondtad, hogy keveset tudsz róla.

– Martinról?

– Igen. És hogy ez megnehezíti vele kapcsolatban a döntést. Segítene, ha elmesélnék neked valamit?

– A titkát?

– Tudom, hogy ehhez nem lenne jogom. De valami miatt mégis azt érzem, hogy meg kell tennem. Amikor a gyerek körüli hercehurca zajlott, Martin rengeteget ivott. Kicsúszott a lába alól a talaj. Félő volt, hogy ennek komolyabb következményei lesznek.

– Öngyilkosságra gondolsz?

– Nem, Martin sokkal erősebb annál. Csak belátható volt, ha ez így marad, nemcsak magát, hanem az egzisztenciáját és az egész életét tönkreteheti. Mi régebben együtt dolgoztunk, és őszintén kedveltük egymást. De barátként, nem mint nő meg férfi. Éppen ezért, amikor beütött a baj, sok időt töltöttünk együtt, és még arra is rávettem a férjemet, hogy az egyik vendégszobába hozzánk költözhessen. Féltettem. A férjem ismert, bízott bennem, a kérésemet elfogadta. Persze, Martin először hallani sem akart róla, de aztán mégis szívesen eljött otthonról. A férjem sokat volt távol. Mi pedig sokat beszélgettünk. Már jóval kevesebbet ivott abban az időben, de egy este újra berúgott. És elmesélte az élete történetét.

– Értem. Jól gondold át, Louisa, hogy mit teszel.

– Átgondoltam, ezért neked, amit tőle hallottam, elmondom.

– Még annyi időt adok, amíg felmegyünk a szobámba. Úgy vélem, ezt jobb, ha ott hallgatom. De ha meggondolnád magad…

– …nem, most már biztosan tudom, hogy nem fogom.

– A családja történetét – kezdett a mondandójába Louisa, miután a fotelekben elhelyezkedtek – a nevelőanyja a halálos ágyán mesélte el neki. Martin tizennyolc éves múlt éppen. A nő egy berlini kórházban dolgozott, és higanymérgezést kapott. Nem tudtak segíteni rajta. Egyedül nevelte fel őt, Martin hatéves koráig néma volt. Senki rokonukkal nem tartottak kapcsolatot, ekkor derült ki, hogy miért. A nevelőanyja eredeti neve Schwenk volt.

Starnberg, Németország, 1940

FRAU SCHWENK FELTETTE a friss tejet a tűzhelyre, és ránézett a faliórára. – Mire a lányok visszaérnek, fel is forr – gondolta. Elővette a kakaós dobozt, és kikotorta az aljáról a maradékot, azután két-két szem kockacukrot helyezett a csészék mellé a tányérokra.

– Fogalmam sincs, holnaptól mit adok nekik enni – ingatta a fejét. – Egyszerűen semmihez sem lehet hozzájutni, másnak sem, nemhogy nekünk! A kamra is lassan kiürül. Valamit pedig muszáj lenne tenni! Talán még lent, a hátsó kis helyiségben lehet egy zacskóban cukor meg liszt, mintha a nagy átrendezéskor láttam volna – találgatta magában.

Leakasztotta a kulcsot az ajtófélfáról, és elindult a lefelé vezető lépcső irányába.

Abraham beviharzott a házba. Gondosan bezárta és elreteszelte maga mögött az ajtót, még a kabátját sem vette le, úgy rohant tovább a nappali szobába. Adel a hátsó ablaknál állt, és a fagyos, magányos kertet bámulta.

– Elkezdték! – kiáltotta.

– Hogyan? Mit kezdtek el? És kik?

– A nácik! A zsidók begyűjtését.

– Ez igaz lenne? Akkor tehát mégis?

– Sajnos, igaz, a saját szememmel láttam, rohantam, ahogy bírtam. Néhány utcányira vannak.

– Akkor szólok Marthának!

– Hol van?

– A gyereket altatja. Megmondom, hogy gyorsan szedje össze, amit tud, és menjünk innen. Én már tegnap becsomagoltam a legszükségesebbeket.

– De hova?

– Hogyhogy hova? Hát bárhova, csak el innen!

– És Edel meg Zarah?

– Ó, teremtőm! Sétálni mentek a tóhoz. De bármikor visszaérhetnek! Őket még meg kell várnunk!

– Adel, drágám, vége! Érted? Vége, kicsim! – sietett a felesége felé a férfi. Arcát a két tenyerébe fogta, és a félelemtől riadtan cikázó szemmel fürkészte egészen közelről az asszony arcát, szinte belebújva. – Nem menekülhetünk el innen már sehova.

– Meg kell próbálnunk! Inkább az erdőben lőjenek agyon, mint tétlenül álldogálva várjuk, hogy a dolgok megtörténjenek! Arra megyünk, amerre Edelék járhatnak, és útközben találkozunk velük.

– Adel, drágám! Tele a város katonával! Nem érted?

– És Edel, meg Zarah? Ha nem érnek vissza?

– Ez esetben lehet esélyük, hogy életben maradjanak.

– De minket hova akarnak vinni?

– A munkatáborba.

– Beszélnem kell Marthával – mondta Adel, és hirtelen megváltozott a hangja. Kibontotta magát Abraham kezeiből, és kiegyenesedett. – Frau Josttól hallottam, hogy a gyerekeket megölik. Nem vesződnek velük.

– Badarság, miért tennének ilyet?

– Ugyanazért, amiért minket is meg fognak ölni.

– Nem kell mindenféle szóbeszédnek felülni!

– Én már mindent el tudok hinni, Abraham! Nincs vesztegetni való időm – jelentette ki Adel, és felszaladt az emeletre.

– Martha, drágám! Kijönnél a folyosóra? – nyitott be Adel a hálószobába. Martha magára hagyta az alvó gyermeket, és kilépett az anyjához.

– Eljött az idő.

– Jaj, nem!

– De igen. Amikor apád hazajött, és közölte, hogy bekövetkezett, amitől féltünk, egy pillanatra elvesztettem a fejem. Kétségbeestem. És persze ezzel nem azt akarom mondani, hogy most nem vagyok. De nincs magyarázkodásra idő. Azt kell tennünk, amit megbeszéltünk.

– Nem hinném, anya, hogy erre képes vagyok.

– De igen, az leszel. Tudom.

– És mi lesz a húgaimmal? Még nem értek vissza, gondolom.

– Még nem. A nácik már a szomszéd utcákban vannak. Ha őket nem találják itt, és Edel megtudja, mi történt velünk, elbújhatnak. Ez az egyetlen esélyük, hogy életben maradjanak.

– Jaj, anya, hogy tudsz így beszélni?

– Mert nincs más választásom.

Marthából kitört a sírás. A kezét a szája elé kapta, hogy visszafogja a zokogást.

– Kérlek, szedd össze magad!

– De anya, én nagyon félek!

– Mindnyájan félünk. Nem tudjuk, mi lesz velünk, hova visznek.

– Magammal viszem a fiamat!

– Nem, Martha, nem teheted. Úgy a biztos halálba viszed.

– És ha mégsem?

– Késő lesz megtudnod. Akkor már nem védekezhetsz. Beszéltél Lieselottéval?

– Igen. Megbízhatunk benne.

– Rendben van. Öltözz fel melegen. Az ékszereket és a köveket tegyük a gyerek mellé, ahogy megegyeztünk.

A szobában néma csend honolt. A kisfiú szuszogását lehetett csak hallani. Aludt. Mélyen, háborítatlanul. Adel az ágya mellé ment, lehajolt, és alig érintve az arcocskáját megcsókolta.

– Az ég vigyázzon rád, Áhim! – suttogta. Ügyelt, hogy a könnye rá ne cseppenjen, és felriadjon.

Martha magára kapta a legvastagabb flanelruháját. Kezében egy aprócska bársonyzsákkal tért vissza. Óvatosan átölelte a kisfiát, és kiemelte az ágyból. Adel a paplanját a nagy ruhásszekrény alsó polcára hajtogatta. Martha gyengéden belefektette az alvó gyereket, majd mellé helyezte a zsákot. Önkívületben harapta az ajkait, hogy ne kelljen ordítania fájdalmában. Adel rápillantott, nyelt egy nagyot, és reszkető kezekkel villámgyorsan behajtotta Martha megmerevedett arca előtt a szekrényajtókat. A kulcsot gyorsan elfordította a zárban, és a tükrös szekrény felső fiókjába rejtette. Átölelte Marthát.

– Áhimnak így marad egyedül esélye. Higgy nekem, kislányom. Ez a legjobb, amit tehettünk érte.

Martha arcán patakzott a könny. Remegett a lába, a szíve majdnem kiugrott a helyéből. Úgy érezte, a kín kettéhasítja a testét. Ha elevenen kitépték volna az egész belsejét, az sem fájhatott volna jobban. Az egyetlen gyermeke. Milyen kicsike még! És már milyen értelmes! Csak maradjon nyugodtan! Ha előbb felfedezik, megölik. Nem tehet egyebet, hátra kell hagynia. Nem reménykedett abban, hogy valaha viszontlátja. A zsigerei elárulták, minden nyugtató náci propaganda ellenére, hogy őket valamennyiüket a halálba viszik. Ahogy azon a reggelen Isaakot is odavitték. És csak idő kérdése, hogy mennyi szenvedés után váltja meg őket a teremtő.

Abraham már az előszobában állt, hogy a katonáknak ne kelljen a bejutásért nagy zajt csapni, gondolta, így hamarabb ajtót tud nyitni.

– Betettétek? – kérdezte.

– Igen – válaszolta Adel, és belebújt a kabátjába.

Az utcáról motorzúgás és vad kiabálás tört a csendbe. Az előszobaablakból látták, ahogy a rácsos ablakú teherautó, zsúfolásig tömve emberekkel, az utcájukba fordul.

Frau Schwenk, hóna alatt a zsákmánnyal, elindult felfelé a lépcsőn. Egy fél zacskó cukrot, valamennyi lisztet és egy őszibarackbefőttet is talált. Elégedett mosoly ült az arcára. Ahogy a fordulóhoz ért, hallotta a kiabálást az utcáról. Felsietett, és kinézett az alagsor ablakán. A rácsos teherautó éppen a kapu előtt fékezett, és megállt.

– Te jó isten! – szakadt fel belőle a kiáltás. Földbe gyökerezett a lába, meg sem bírt moccanni, csak a leugráló, állig felfegyverzett katonákat bámulta merev tekintettel. Hallotta, ahogy dörömbölni kezdenek a bejárati ajtón.

– Magasságos isten! Ezek tényleg elviszik őket! – nyögte könnybe lábadt szemmel.

Abraham nem tudta megelőzni az ajtó püfölését, hiába igyekezett. A szakasz betódult a házba. Két-két katona karon ragadta Marthát és Adelt, és teljes erőből az előkertbe lódította. Martha kezéből kicsúszott a bőrönd. Egy fiatal, magas közlegény odaugrott, és a kapu felé rúgta. A bőrönd zárja kipattant, a fedele felnyílt, és a ruhák, a tisztasági eszközök meg a fehérneműk szétrepültek a füvön. Néhány közülük fennakadt a tiszafabokron.

– Mindegy. Úgyse lesz rá szükségetek – dünnyögte a nők felé. Adel erősen megszorította a lánya kezét.

Abrahamot az előszobában verték. A szája már vérzett, a kalapjába csizmával többször is beletapostak, majd az egyik tiszthelyettes felkapta, és a csatakos, formátlanra gyűrődött kalapot egy rántással a fejébe húzta.

– Gabonakirály! – üvöltötte az arcába.

– Nézzék át a lakást! – adta ki az utasítást egy másik katona. – A jegyzékben hatan vannak.

A katonák elindultak. Ketten az emeletre, ketten a nappali felé, a többiek a ház déli szárnyába indultak.

Frau Schwenk még mindig az ablaknál állt. Hirtelen a szája elé kapta a kezét.

– Edel! Zarah! Jaj, istenem, csak ne érnének haza!

Néhány pillanatra elgondolkodott.

– Te jó ég, hiszen engem sem találhatnak itt! Ez is tilos! – motyogta. Visszarohant az alagsorba. Gyorsan újra kinyitotta a kamraajtót, besurrant, és a helyiséget magára zárta. Nem sokkal később léptek zaját hallotta.

– Itt nincs senki! – kiáltotta a lépcsőház felé az egyik katona.

– Herr Sturmbannführer, jelentem, a házban senki sincs – tért vissza az osztag parancsnoka.

– Jól megnéztek, átkutattak mindent?

– Jelentem, igen.

– Minden helyiséget kinyitottak?

– Jelentem, igen!

– Akkor hova lehettek? Nem hagyhatták el a házat!

– Jelentem, valószínűleg mégis megtették. Bevárjuk őket, Herr Sturmbannführer?

– Arra nincs időnk! Még rengetegen vannak.

– Jelentem, mind a két teherautó megtelt.

– Akkor rakják őket egymásra! Sok jó ember kis helyen is elfér, nemdebár?

– Értettem!

– Majd visszafordulunk, ha végeztünk. Úgyis erre megyünk Dachau irányába.

Martha és Adel még mindig az előkertben ácsorogtak. A parancsnok minden szavát tisztán hallották. Adel ismét megszorította Martha kezét.

– Herr Sturmbannführer! Herr Sturmbannführer! Jöjjön az emeletre! Nézze, mit találtam!

Marthán áthasított a kétségbeesés. Megpördült vele a világ, a talaj megcsúszott a lába alatt. Remegni kezdett.

– Végy erőt magadon, a viselkedéseddel nem árulhatsz el semmit! – súgta az anyja.

– De megtalálták!

– Még semmi sem biztos!

– Már hogyne lenne biztos! – mondta Martha, és a fejét a ház felé kapta.

– Fordulj vissza! – sziszegte az anyja. – Nem lesz semmi baj!

– Rendben van, katona! Ezért jutalom jár! – harsogta a parancsnok a hátuk mögött. – Vegyék nyilvántartásba, és adják le a központban.

– Mi történhetett? – súgta Martha.

– A rubin nyakéket, meg némi pénzt a fenti folyosón az asztalon hagytam.

– De miért?

– Hogy azzal legyenek elfoglalva.

– Tisztára hülye vagy! Minek kellett odaadnod? Senki se látta! – lökte oldalba a melléjük érő őrvezetőt az osztag helyettes parancsnoka.

– Mert nem akarok meghalni egy ékszer miatt! – válaszolta. Azután megtapogatta a zsebét. Az asztalon hagyott pénz szép kis kötege jól észrevehetően dudorodott ki rajta.

A szomszéd kertben Lieselotte bátortalan alakja tűnt fel. Félelemtől kitágult szemekkel, hosszan bámulta Marthát. Olvasni akart a gondolatai között. Martha elengedte az anyja kezét. Könnyes szemmel és rezzenéstelen arccal nézett vissza Lieselottéra. Majd óvatosan széttárta a kezét, és a tenyerét a nő felé fordította. Lieselotte megértette. Azt akarta mondani, hogy a gyermek nincs nála.

Az utcán egyre nőtt a gyülevész, bámészkodó tömeg. Sokan álltak megkövülten, a félelem az arcukra volt írva. Néhányukon látszott az együttérzés. Voltak, akik gúnyosan mosolyogtak. Egy idősebb férfi az öklét rázta a kocsi felé.

A teherautó felől olykor jajgatás hallatszott. Amikor kinyitották az ajtaját, hárman is kizuhantak. Egy gyermekét tartó nő leugrott a platóról, és az úttesten futni kezdett.

– Herr Sturmbannführer! Ott! Nézze! Ott szalad!

A tiszt oldalra fordult, tett néhány gyors lépést a kapu felé, majd elővette a pisztolyát és célzott. Eldördült a lövés. Rögtön utána a másik is. A szaladó nő az első lövés után lelassított és hátrahajolt, úgy érte a második lövés. Holtan vágódott az olvadt, havas sárba.

– Így ni! – mondta tiszt. – Csak miheztartás végett, ha valaki szökni próbálna.

Hirtelen gyereksírás törte meg a rémülettől beálló csendet.

Martha azt sem tudta, honnan hallja. Behunyta a szemét, és érezte, hogy a következő másodpercben összeesik. Adel észrevehetetlenül megrántotta a karját. Azonnal magához tért.

– Jelentem, gyerek volt nála! – szólalt meg a tizedes.

– Akkor teljesítse a kötelességét!

– Jawohl, Herr Sturmbannführer! – vágta oda a tizedes, miközben nyeldeklett, és nyalogatta a remegő szája szélét. A tiszt észrevette.

– Hozza ide! Látnom kell, hogy kivégzi-e.

A tizedes nem mozdult. A lába nem engedelmeskedett a parancsnak.

– Nem érti? – förmedt rá a parancsnok. – Vagy mi van? Sajnálja? Milyen katona maga? Ez árulás! Utoljára mondom, hozza ide a gyereket, és végezze ki!

A tizedes reszketni kezdett. A szeme megtelt könnyel.

– Herr Scharführer! – ordította el magát a parancsnok.

A férfi futva érkezett.

– A tizedest parancsmegtagadásért és árulásért golyó általi halálra ítélem. Hajtsa végre a parancsot! Most!

Az őrmester láthatóan nem kapott levegőt. Erre az incidensre nem számított. Kissé zavarodottan tekingetett körbe, aztán lassú mozdulatokkal a fegyvere után nyúlt. A tizedes mellé lépett. Csőre töltött, a halántékához szegezte a pisztolyt, és elsütötte. A vér szétfröccsent a hóban.

– És most adjon parancsot az osztagának, hogy a halott nő alatt fekvő gyereket is végezzék ki.

– Jawohl, Herr Sturmbannführer!

Az őrmester két katonával az oldalán a sárban fekvő nő felé futott. Abraham verését befejezték, és a kocsihoz kísérték. Adel és Martha önkívületben álltak, és a rohanó katonákról nem voltak képesek a tekintetüket leemelni. Látták, amint az őrmester félrerúgja a nő tetemét, és a katonák céloznak. Hallották, ahogy egymás után eldördül két lövés. A gyereksírás pedig abbamarad.

FRAU SCHWENK, A KÖRÜLMÉNYEKHEZ képest, valamennyivel nyugodtabban dőlhetett az ágyba. Csaknem kéthetes állandó reszketés után, előző nap sikerült a kompra rakni Edelt és Zarah-t. Elcsukló hangon imádkozott, hogy a lányok épségben elérjék az olasz határt.

Valamivel múlhatott el éjfél, amikor arra riadt, hogy zörgetik az ablakát.

– Úristen! – gondolta. – Csak nem velük történt valami?!

Nem gyújtott lámpát, köntöst sem vett, csak odaugrott és kémlelte a sötétséget. Egy férfit vélt az ablaka túloldalán felfedezni. Integetett, hogy beszélni akar vele.

Résnyire nyitotta az ablakot. Hunyorogva szemlélte a kint álló embert.

– Úristen! Maga az? Hogy kerül ide? Valami baj van? Mi történt? – sorolta a kérdéseket, mindre azonnali választ várva.

– Bemehetnék? Nem lenne tanácsos így beszélgetni – suttogta Lieselotte férje.

– Persze. Csak valamit felkapok.

Egy perc sem telt bele, és a férfi a szobában volt.

– Miért jött? – kérdezte tőle.

– Lieselotte nem tudja, hogy itt vagyok. Nem tudtam, hogy kihez fordulhatnék, tanácstalan vagyok, de valamit tennünk kell, a dolog így nem maradhat.

– Nem tudom, miről van szó.

– Nem tudja? Jaj, istenem. Akkor most lehet, hogy bajt csinálok.

– Ha nem mondja el, mi hozta ide, sosem tudjuk meg!

– Igen. Igaza van. Szóval, a gyerek nálunk van.

– Milyen gyerek? – nézett rá értetlenül Frau Schwenk.

– Áhim. Martha Winter kisfia.

– Te jó ég! – vakarta meg két kézzel a fejét Frau Schwenk. – De hát hogyan került magukhoz?

– Tudja, hogy Liese és Martha egyszerre szültek. A két kisfiú szinte napra egyidős.

– Igen, tudom. De ez még nem magyarázza meg azt, hogy önöknél van.

– Mindjárt. Csak izgatott vagyok és kapkodok.

– Üljön le! És kezdje az elején, két percen már semmi nem múlhat.

– Liese és Martha nagyon jóban voltak.

– Igen, tudom. Talán mondhatnánk azt is, hogy barátnők.

– Igen, azok. Szóval, amikor a listázások után kiderült a gyalázat, hogy mindenkit összeszednek és elvisznek, a feleségem és Martha akkor beszélték meg. Adel asszony tette a javaslatot.

– Mit beszéltek meg?

– Hogy ha értük jönnek, a gyereket bent hagyják a házban.

– Magában?

– Igen.

– Persze, hiszen előtte már nem adhatták volna oda másnak. De nem féltek attól, hogy a kisfiút megtalálják?

– Martha betanította a gyereket.

– Mit beszél?

– Nem tudom, hogy az egészből a gyerek mit fogott fel, vagy mit nem. Tény, hogy amióta nálunk van, nem beszél. Egyetlen szót sem szól.

– De hogy tanította be? És mire?

– Bújócskát játszottak. Megtanította a gyereknek, hogy hogyan rejtőzzön el. És hogy amíg nem keresik, meg se moccanjon.

– Atyaég!

– Nem volt más választásuk. Ha vele marad, a biztos halálba viszi. Nagyon okos kisfiú, ahhoz képest, hogy csak négyéves.

– Valóban, sokkal eszesebb és ügyesebb volt mindig, mint a kortársai. És hova rejtették?

– A szekrénybe.

– Úristen!

– A hálószobájukba. Valószínűleg aludhatott, amikor betették.

– És maguk tudták, hogy ott van?

– Igen. Amikor elmentek a katonák, már késő este volt. Éjjel lopóztunk át a házba, a hátsó kijárathoz kulcsunk volt, de az ajtót nyitva találtuk.

– Én hagytam úgy, sietnem kellett.

– Hogy?

Frau Schwenk rájött, hogy elszólta magát, de az igazi okot végül nem akarta elmondani. Azt, hogy csapot-papot hátrahagyva Edel és Zarah elé sietett a tóhoz.

– Á, semmi, csak nem mindig szoktam bezárni.

– Értem. Szóval felmentünk a gyerekért. És rendben a szekrényben megtaláltuk. Ébren volt. Liese mondta neki, hogy a mami elutazott, és most átvisszük hozzánk. De mivel senki nem tud róla, hogy velünk lesz, ezért mindig nagyon csendben kell majd lennie.

– És?

– A kisfiú csak egyszerűen bólintott.

– Édes istenem!

– Azután alig hogy eljöttünk, láttuk, hogy valakik még visszamentek a házba. Lopakodtak, nem gyújtottak világosságot, nem mertünk odamenni, örültünk, hogy túl vagyunk rajta. És azóta a gyerek nálunk van. Lise ugyanazt a ruhát adja felváltva mindkettőre, ha kiviszi játszani őket, de külön-külön, és csak az udvarra. Bár a múltkor valaki megjegyezte, hogy a fiunk sokat fogyott. Persze az illető nem őt látta.

– És a maguk fia?

– Ő is okos. Neki is azt mondtuk, hogy a szomszéd gyerek meglepetésből van nálunk, és nem szabad elárulnia. Talán elszámítottuk magunkat, mindenesetre meg kellett tennünk, elborzasztó, ami folyik, azt hittük, meg tudjuk oldani, de mostanra már látjuk, hogy ez így nem maradhat, valamit ki kell találnunk. Liese azt mondja, hogy menjünk vidékre. De hát hova mennénk? Előbb-utóbb megismernek minket, és ha kiderül…

– …az egyet jelent mindnyájuknak az életveszéllyel.

– Feltettem mindent egy lapra. Maga jó ember. Tudom, hogy nem árul el.

– Ha ismerné a dolgaimat, tudná, hogy ebben egészen biztos lehet. De hadd gondolkodjak egy kicsit. Az igazat megvallva, nekem nem sok dolgom van már itt. Terveztem is, mielőtt forró lehet a lábam alatt a talaj, hogy elmegyek.

– Miért, maga is tett valamit?

– Hát… – tartott egy kis szünetet Frau Schwenk, mert már megint közel járt ahhoz, hogy kimondja az igazat, de végül megállta –, már nem dolgozhattam volna náluk. Tilos volt, de én mégis megtettem.

– Ez nem lehet akkora bűn!

– Most fogalmunk sem lehet róla, hogy mi mekkora bűnnek számít. Jobb, ha felkészülünk! Szóval átgondolom. Még az is lehet… De nem megyek az események elébe.

– Köszönöm. Izgatottan várom.

– Holnap, ha beesteledett, jöjjön el újra.

– És?

– Á, nem is! Tudja, mit? Döntöttem! Nem várok tovább. Igaza van, valamit tenni kell. Itt nincs biztonságban, felismerhetik. Hozza ide. Viszont ne sötétben! Hanem délután. Az senkinek sem fog szemet szúrni, hogy a fiával megy valahova.

– Értem. Ezt még Lieselotténak is be kell valahogy adagolnom.

– Nos, mindnyájan egy egyszerű választás előtt állunk. Vagy teszünk valamit, vagy mind meghalunk, mert kivégeznek minket.

– Én is így látom.

– Na! Hát akkor ezt mondja a feleségének is.

– És? Ha idehoztam?

– Készítsék fel a gyereket az útra.

– Ezek szerint elmennek.

– Igen. Magammal viszem.

– Hova?

– Ezt mindnyájunk érdekében magamban tartom.

– Van terve?

– Mondtam már. Nem sok dolgom maradt a városban, és ez legyen elég.

– Rendben. És mit mondjunk a gyereknek?

– Hogy velem fog elutazni.

– Megkeresni az anyját?

– Mi értelme hazudni? Mint láthattuk, nem ostoba, csak kicsi. Persze nyilvánvalóan nem mondhatjuk el az igazat. Bár ki tudja, mit hallott már otthon, és mit vont le belőle. De én nem mehetek érte. Indokolatlan lenne, ha velem látnának egy kisfiút. Akár a magukét is. Joggal kelteném fel a gyanút.

– Nyugodtan lehetne a magáé is, a kora szerint.

– Ez igaz. Csakhogy itt mindenki tudja, hogy nekem nincs fiam.

– No, azt hiszem, mindent megbeszéltünk. Holnap itt leszünk.

Frau Schwenk korán felkelt, és kiment a pályaudvarra. A másnap reggeli, legkorábbi vonatra váltott jegyet.

Délelőtt megírt egy levelet a testvérének, Rosamundnak. Nem tért ki a részletekre, csak annyi állt benne, hogy egész életében szeretni fogja, és egyelőre nem tudja megmondani, hogy mikor láthatják egymást, el kell mennie, mert szeretné magát hasznossá tenni, itt ölbe tett kézzel nem várakozhat.

Miután megjött a postáról, csomagolni kezdett. Eszébe jutott, hogy csak kellene annak a gyereknek is némi ruha. Azt azonnal elvetette, hogy a házba visszamenjen érte, amúgy is ki tudja, ott már mit találna. A városban nem vásárolhat, azzal csak felhívná magára a figyelmet. Csak remélni tudta, hogy hoznak vele.

Az egész délutánt az ablakban töltötte. Már alkonyodott, s kezdett nyugtalankodni, nem most történte valami, ami végzetes. Végül meglátta, hogy Lieselotte férje kézen fogva a kisfiút bekanyarodik az utcasarkon. Megnyugodott. De rögtön utána lett igazán ideges. Eszébe jutott, hogy mostantól kettőjükért felel.

– Nos, itt vagyunk – állt meg az ajtóban a férfi.

– Jöjjenek be. Szervusz, Áhim! Ma itt maradsz nálam éjszakára. De hamar aludni kell menni, mert holnap nagyon korán elutazunk. Rendben van? – kérdezte, és megsimogatta a gyerek fejét.

A kisfiú értelmes, de kiüresedett tekintettel nézett rá. Az arca nem árulkodott sem az érzelmeiről, sem a gondolatairól. Frau Schwenk tovább kérdezett.

– Nem bánod, ugye, szívem?

A gyerek lassú mozdulatokkal intett, hogy nem.

Frau Schwenk szeme könnybe lábadt, a férfira nézett.

– Mondtam, hozzánk sem szólt egy szót sem.

– Kicsim – fordult Frau Schwenk a gyerek felé –, ne aggódj, minden a legnagyobb rendben lesz.

– Liese küldött néhány ruhát. Biztosan szükségük lesz rá. Itt van a táskámban – mondta, és kipakolta a holmikat. Kis pulóvert, zoknikat, kisgatyákat és két ingecskét. – Ja, és még valami. Ezt a gyerek mellett hagyták – mondta a férfi, és elővette az ékszeres bársonyzsákot.

– Mi ez?

– Amit szükség esetén pénzzé lehet tenni. Tegye el. Jól fog jönni.

Frau Schwenket fojtogatni kezdte a sírás.

– Átadtam a feleségemnek az üzenetét. Most, tekintettel rá – mutatott a háta mögött a gyerekre –, nem ismételném el. De csak ezt tudnám önnek is mondani.

– Igaza van. Reménykedjünk, hogy egy másik élet most kezdődik el.

Összeölelkeztek. A férfi megsimogatta a kisfiút, és kisurrant a házból. Hazafelé egy másik útvonalon ment.

Még nem is pirkadt, amikor Frau Schwenk a gyerekkel útra kelt. Az utcák kihaltak voltak, egy-két részeg ténfergett a pályaudvar környékén mindössze.

Az épületben sem volt tömeg. A jegyeket előkészítette, és a peronok felé indultak. Egy pillanatra meghőkölt, de azonnal össze is szedte a bátorságát. A peronőr mellett két SS-katona posztolt. Hangosan rájuk köszönt, majd átnyújtotta a jegyeket ellenőrzésre.

– Kettes vágány – mondta a férfi, és átlukasztotta a papírt.

Néhány helyi lakos ácsorgott a váróterem vágány felőli fala mellett. Senkit nem ismert fel közülük. A személyvonat pontosan érkezett.

Felszálltak a kocsiba, a szomszédjukban egy idős házaspár foglalt helyet. Néhány perc múlva felhangzott a mozdony sípja. A szerelvény nagyot zökkent, és elindult a berlini Hauptbahnhofra.

Berlin, Németország, 1954

A KICSINYKE LAKÁSBAN fájdalmas csend honolt. Az olvasólámpa gyéren világította be az egyszerűen berendezett, tiszta szobát, és a sápadt, ágyban fekvő nő arca köré alig látható, halvány glóriát vontak a fénysugarak. Ütemtelen, nehéz, akadozó légzése ülte meg a levegőt.

Még tavaly ősszel jelentkeztek az első, furcsa tünetek. Kéz-és lábzsibbadással kezdődött minden, azután az egyre gyakrabban megjelenő fejfájások gyötörték, melyek időnként remegéssel jártak. Az orvos, a kórházban, ahol a nő dolgozott, krónikus fáradtságot állapított meg, és vitaminokkal kezelte.

Senki sem csodálkozott. Számtalan túlórát és többletműszakot kellett vállalnia, a fiát egyedül nevelte, aki tavasszal érettségi vizsgára, azután pedig egyetemre készült. Amennyire tudta, ő is kivette persze a részét a pénzkeresésből, alsóbb osztályos gyerekeket matematikára tanított, és hétvégente az utcán és a szórakozóhelyeken néhány márkáért hírlapokat árult.

Két héttel ezelőtt, vasárnap délután lépett fel az első, komoly görcsroham. Fájt mindene, a háta, a hasa, először, míg enyhébbek voltak a fájások, gyomorrontásra gyanakodott. Később, amikor nyilallni kezdett az oldalánál is, úgy vélte, kiújulhatott az évekkel korábbi vesegyulladása. Azonban mire a fia hazaért, már alig volt eszméleténél.

A mentő egy másik, aznap ügyeletes kórházba vitte. Ott állapították meg a véréből, hogy valamilyen mérgezés állhat a háttérben.

Amikor a görcsoldók és a fájdalomcsillapítók hatására valamelyest jobban lett, akkor kikérdezték, és elmondta, hogy olyan osztályon dolgozik, ahol bizonyos eseteket higannyal kezelnek.

A főorvos ezután arról beszélt a személyzetnek, hogy nemrégiben járt egy konferencián, és ott, egy előadáson hallotta, hogy egy brit kollégája Japánban hasonló tünetekkel jelentkező betegeket vizsgált ki, és a szervezetükben nehézfémeket talált. Hogy ott pontosan melyik is okozhatta a súlyos kimenetelű tünetsorozatot, még nem tudták felderíteni, de a higanyon kívül szóba került a mangán, az arzén és az ólom is. Azonban Minamatában, a japán halászfaluban, sajnálatos módon mindenki belehalt a mérgezésbe.

Másnap a fiatalembert az orvos magához rendelte. Beszámolt neki a feltételezéseiről, és elmondta, hogy minden bizonnyal fel kell készülniük a legrosszabbra.

– Felteszem, vannak rokonaik, akiket értesíthet vagy felhívhat.

– Nincs, doktor úr. A háborúban mind meghaltak. Ketten vagyunk, az anyám és én.

– Uram az égben! – sóhajtott az orvos. – Hány éves maga?

– Tizenkilencedikben vagyok.

– Nagyon sajnálom. Sokat nem ígérhetek, de a kórházban megtalál. Ha szüksége lenne valamiféle segítségre.

– Köszönöm, doktor úr.

– Persze, hát hogy is ne lenne szüksége! Istenem! Értesítsen mindenképpen. És meglátom, hogy mit tehetek.

A fiú anyját a kórház egy hét múlva hazaadta.

– Kérsz valamit, anya? – kérdezte a fiú. – Alig ittál ma!

– Nem – válaszolta az anyja alig hallhatóan. – Gyere, ülj ide mellém. Hadd fogjam a kezed.

Mellé telepedett az ágyra. Bőven volt helye, az asszony teste az elmúlt napok alatt szinte a felére zsugorodott.

– Tudom, hogy meghalok.

– Nem, anya, te olyan erős vagy, ezt is le fogod gyűrni!

– Valamit el kell neked mondanom.

– Mondd csak!

– Későbbre tartogattam. De a titkomat nem vihetem magammal. Nem akarom őrizni tovább.

– Milyen titokról beszélsz?

– Drága fiam – mondta, és a légszomjtól hosszan sóhajtott –, én neveltelek fel.

– Igen, anya, hát ki másnak kellett volna felnevelnie?

– De nem én vagyok az édesanyád.

A fiatalember előszörre magas lázra gyanakodott. Talán félrebeszél, gondolta. Összeráncolta a szemöldökét, közelebb hajolt, és a tenyerével végigtapogatta a nő homlokát.

– Tudom, hogy mit beszélek – érezte meg a fiú kételkedését.

– De hát hogyan? Én kicsi korom óta csak rád emlékszem, hogy itt vagyunk, veled, kettesben, Berlinben!

– Igen, így történt. Szerencsére.

– Azt hiszem, nem értelek.

– Hatéves is elmúltál, amikor végre újra megszólaltál.

– Újra?

– Igen. Okos kisfiú voltál mindig. Picinek is. De négyéves korodban, mikor velem együtt megszöktél, traumatikus sokkot kaptál. A kórházban az ideggyógyász mondta így, sok éven át hordtalak hozzá. Jól jött, hogy ott dolgoztam. Ő segített rajtunk.

Az asszony egészen kifulladt. Szünetet tartott. Nehezen szólalt meg újra. A fia végig hallgatott.

– Apád már azelőtt meghalt – folytatta –, hogy a családodat elhurcolták. Mert a szüleid zsidók voltak. Senki nem élte túl a háborút közülük, csak te. Vagy talán még a két lány.

A fiú az utolsó mondatot meg sem hallotta.

– Te jó ég, anya, ha ez igaz, miért tartottad ennyi időn át titokban?

– Féltem. És féltettelek. Annyi mindenen át kellett mennünk. Belém ivódott a hallgatás. Meg kell bocsátanod!

– És a szüleim zsidók voltak?

– Igen. Rettegtem, hogy ha pucéron meglátnak, rájöhetnek. Még utána is sokáig, hogy vége lett a háborúnak. Nem engedtem senkinek, hogy levetkőztessen!

– De hát, azt mondtad, kiskoromban műtöttek meg, egészségügyi okból, papírt is mutattál róla!

– Én hamisítottam neked. A kórházban. Aláírtam és lepecsételtem, mintha hivatalból kaptuk volna. Ahogy a nevünket is.

– A nevünket?

– Igen. A lánykori nevemen Schwenk vagyok.

– De mikor változtattad meg?

– Amikor megszöktünk. Ültünk a Berlinbe tartó vonaton. Még otthon kigondoltam, hogy mit teszek, ha úton leszünk. Az összes papírom közül csak egy igazolványt tartottam meg, a többit eltéptem és kidobtam az ablakon. Mindet, amiből kiderülhetett volna, hogy sosem volt férjem vagy gyermekem.

Zihálni kezdett. Intett, hogy inna egy korty teát. A fia megitatta. A feje erőtlenül lehanyatlott, majd kis idő után folytatta.

– De hogyan?

– Akkoriban még minden okmány kézzel írott volt. Elővettem a tollat, és a wé egyik szárából egy l betűt, a másikból meg egy o-t kanyarintottam. Így lett a Schwenkből Schloenk. Aztán meggyűrögettem, összehajtogattam, hogy kicsit megtörjön az írás. Senki nem mondta volna meg, hogy nem úgy volt eredetileg is.

– És Martinnak hívtak?

– Nem. A dédapád után az Áhim nevet kaptad. De nem kockáztathattunk, arról mindenki megtudta volna! Amikor Berlinbe értünk, szerencsére nagy volt a felfordulás. Az egész város heteken át ünnepelte a hadsereget. Németország lassanként elfoglalta Európát, örömmámorban úsztak. Egymást érték a felvonulások meg a díszmenetek. Vöröslöttek a házak a sok lobogótól, amerre a szem ellátott, birodalmi sasok álltak szétterjesztett szárnyakkal az út menti oszlopok tetején. Félelmetes érzés volt a halál torkában állni. Hemzsegtek az egyenruhás emberek, nők, férfiak, mindenki az utcán volt, bömbölt a zene a hangszórókon keresztül. De így legalább elveszhettünk a tömegben.

Az asszony újabb szünetet tartott. Megint ivott, és szemlátomást egy kis erőre kapott. A fia megkövülten hallgatta.

– Megláttam, hogy a katonai kórház ápolónőket keres, bentlakással is. Nem messzire az épülettől egy nagy tábla hirdette az utcán. Bementünk. Azt mondtam, özvegy vagyok, a gyerekkel vidékről jöttem. Odaadtam az igazolványom, nem kérdeztek semmit. Már aznap ott maradhattunk.

– És azután?

– Mindenki azt hitte, hogy néma vagy. Többen sajnáltak is érte, de én tudtam, hogy ez csak átmeneti lehet. Gyanítottam, hogy az ijedtség az oka. Később ezt az orvosod is igazolta, és persze vigyáznom kellett, ha esetleg valamikor váratlanul megszólalnál, nehogy elárulj bennünket.

– De mitől ijedtem ennyire meg?

– Sokat gondolkodtam rajta, vajon egy négyéves gyerek mit ért meg a külvilágból. Mit fog fel belőle? Rájöttem, hogy mindent.

– Miből jöttél rá?

– Mert soha semmilyen ajtót nem hagytál magadra zárni. Ha mégis megtörtént, sírva fakadtál. Azt mondták, biztosan félsz a sötétben. De te akkor is sírtál, amikor világos volt. Mert az emlékeid megmaradtak, ha nem is tudtál róla. Sokan nem hittek benne, de édesanyád érezte előre, hogy baj lesz. Ezért megtanított elrejtőzni. Játszott veled, és te csak azt hitted, bújócska. De a tét nagyobb volt egy egyszerű játéknál. Az életed tanította meg megvédeni. És közben arra is ügyelt, hogy jól az eszedbe véssed, hogy meg se moccanj, amíg meg nem találnak. Aztán eljött a nap. És mielőtt elvitték őket, bezárt a szekrénybe.

– És?

– Magadra hagyott. Nem volt más választása.

– És ha nem találtak volna meg?

– A szomszéddal megbeszélte, hogy ha elcsendesednek a dolgok, bemegy érted, és kihoz onnan.

– Ez teljesen hihetetlen, anya!

– Tudom, hogy az. De a háború megtanított bennünket arra, hogy csak akkor maradhatunk élve, ha nem gondolkodunk azon, hogy valami lehetséges-e. Mert akkor könnyen kiderülhet, hogy nem. Csak tettük, amit az ösztöneink diktáltak. Másban nem bízhattunk.

– De aztán hozzád kerültem?

– Igen. A férfi jött el éjszaka. Hogy náluk tovább nem maradhatsz. Éppen csak megúsztam az előző kalandot! És máris benne voltam a következőben. De mit tehettem volna? Nem hagyhattalak a sorsodra.

– Mondd, és mikortól beszéltem?

– Pont két évre rá, ahogy idejöttünk. Kérdezgettelek, meséltem neked, próbáltam kideríteni, mi maradt meg az emlékezetedben.

– És?

– Semmi. Már csak a kórházi ügyeleti szobára emlékeztél. Azt mondtad, mikor kicsi voltam… és hogy mindig is itt laktunk. Meg hogy itt születtél. A régi képeket kitörölted, és többé nem jöttek elő újra.

Lehunyta a szemét. Megpihent, látszott, hogy erőt kell gyűjtenie a folytatáshoz.

– Anya! Hallasz? – kérdezte a fiú ijedten, ahogy a mozdulatlan arcára nézett.

– Lehet, hogy egy kicsit elszunnyadtam.

– Pihenj csak!

– Majd pihenek! Még van mit mondanom. Kevés időt lehettünk együtt. De általad lett teljes az életem, kisfiam.

– Ó, anya, az előbb, amikor azt kérdeztem, hallasz-e, azt akartam mondani, hogy köszönöm. És köszönöm. De rájöttem, hogy ezzel semmit sem tudnék kifejezni abból, amit érzek.

– Drága gyermekem! Ne köszönd, megérte, hogy az egyedüllétet vállaltam.

– De miért nem mentél férjhez? Biztosan lett volna kihez! – mosolyodott el Martin.

– Lett volna. De én nem akartam. Eszembe jutott, ha veled rosszul bánna, úgysem viselném el. Meg aztán állandóan féltettelek. Ezt nem tudtam feladni.

– Mitől féltettél?

– Ó, nagyon sok veszély leselkedett ránk! A háború pár évvel később Berlint is elérte. Bármelyik nap meghalhattunk volna. Rövid idő alatt romhalmaz lett a városból. Azt se tudtuk, ki milyen katona! Voltak itt szovjetek, angolok, amerikaiak. Lőttek mindenre, ami megmozdult. Aztán a világ gyűlölt minket, németeket. Pedig a többség, a magunkfajta, szerény emberek, ugyan mit tehettek róla? Meg aztán én nem tudtam már bízni. Senkiben.

– Értem. És egyedül voltál, a családodból is mindenki halott volt.

– Nem. Sajnos ez nem volt igaz. Ezt kellett mondanom.

– De miért?

– Tudom, ma már nehéz beleképzelni magad az akkori időkbe. És jobban is van ez így! De ha nem szakítom meg velük a kapcsolatot, és nem vesztenek szem elől…

– …gondolod, hogy elárultak volna?

– Ó, nem, dehogy! Rosamund, a nővérem, és a férje is becsületes emberek! Az… – és itt hirtelen elhallgatott. Érezhető volt, hogy valamin erősen gondolkodik, hogy Martinnak beszéljene róla. Keltsen-e benne esetleg hiú reményt, hogy a családjából valaki mégis túlélhette a borzalmakat. Azonban a fiú most majd egyedül marad. És nyilvánvaló, hogy keresni őket fogja, és csalódik, ha esetleg nem találja. Ugyanakkor azt érezte, hogy nincs joga elhallgatni.

– Volt két lány – szólalt meg újra. – Az unokanővéreid. Édesanyád két testvére. Majdnem két héten át bújtattuk őket is, egy rettegés volt minden óra, mikor fedezik fel a rejtekhelyüket, azután Rosamund férje, aki hajót vezetett a tavon, végül ki tudta menekíteni szegényeket a pokolból. Akkor láttam a két lányt utoljára, mikor titokban fellopóztak a kompra. Jaj, sokat gondolok rájuk. Remélem, valahol életben vannak… – sóhajtott. – Az öcsém szintén gyűlölte a nácikat! – folytatta. – De óhatatlan, hogy ha nem is ők, de valaki a rokonaik közül, vagy más, aki tudomást szerzett róla, el ne szólná magát! Akár véletlenül is. Tudtam, elég egy szó vagy egy félreérthető mondat! És vége mindennek! Én láttam, hogy öltek meg bárkit, aki segített – lihegte, aztán köhögni kezdett. Átélte, amit mondott, és feszülten emlékezett. Hosszan megpihent. Levegőtlenül szólalt meg újra.

– Ezért kellett csendben maradnunk. Eltűnni nyomtalanul.

– De anya, már béke van, és talán megkereshettük volna őket.

– Volt a fejemben. Nem sokkal azután, hogy a háború véget ért. Talán jó lett volna, de akkor még várni akartam, amíg újra biztonságos lesz az élet. Aztán egy napon lezárták a határokat.

– Odaát van?

– Igen.

– És hol?

– Starnbergben, fiam. Onnan szöktünk el.

– Ott születtem? Ott éltünk?

– Igen, ott.

Amit az anyja magában feltételezett, bekövetkezett. Martinon látszott, hogy eljött a pillanat, amikor minden részletet be akar gyűjteni. Nyilvánvalóan azért, hogy az elveszett családját megtalálja.

– És mondd, mi volt anyám neve? Meg a testvéreié?

Az asszony hirtelen fulladni kezdett. Erőltette, de továbbra sem kapott levegőt. Megemelte a mellkasát, a háta ívbe hajlott, az erek kitágultak a nyakán. Riadt tekintettel a fia pillantását kereste.

– Mart..

– Igen, anya, itt vagyok! Itt vagyok melletted!

Intett a fejével, hogy nem az ő nevét szeretné kimondani.

– Martha. Martha Win… – sóhajtott.

Azután megszorította Martin kezét, és a szeme lecsukódott.

Tel-Aviv, Izrael, 1996

ZARAH VISSZAFOJTOTT LÉLEGZETTEL hallgatott. A fotelbe süppedve gubbasztott, és meg sem mert moccanni. Elgémberedett a karja, a lába, észre sem vette, hogy már mindene fáj a mozdulatlanságtól.

– Megéreztem – mondta halkan. – Megéreztem, hogy összetartozunk. Ő az unokaöcsém.

– Tessék? – kérdezte elképedve Louisa. – Ezt most nem értem.

– Később elmagyarázom.

– De nem! Most mondd el!

– Előbb válaszolj néhány kérdésemre. Mit csinált Martin Frau Schwenk halála után? Mi lett vele?

– Miután az anyját eltemették, ott maradt a lakásban, megkaphatta, a kórházból az orvos segített neki. Azután elment dolgozni egy gyárba. Azt hiszem, üveggyárba. De lehet, hogy erre nem jól emlékszem. Később, estin végezte el az egyetemet. De további részleteket nem igazán ismerek.

– És a családját nem kereste?

– Dehogynem! Csak beletelt egy időbe, míg Nyugatra kijutott. Teljesen le voltak zárva a határok, azt mondta. Egyáltalán nem utazhattak. Útlevelet sem tudott szerezni sokáig. Kelet-Berlinben laktak.

– Igen, ezt kikövetkeztettem.

– Szegény feje, még az állását is elvesztette, mert egy éjszaka alatt megépítették a falat. Egészen addig átjárhattak dolgozni a nyugati oldalra.

– Értem. De végül kijutott?

– Igen. Valamikor a hatvanas évek végén elment Starnbergbe. Azt hiszem, jól mondtam, ez a neve.

– Igen, ez.

– Azonban nem járt eredménnyel. Senkit nem talált, aki még élt volna. Sőt, azt hiszem, olyat is alig, aki Schwenkékre emlékezett volna.

– De Frau Schwenk a nővérem, azaz Martin anyja nevét végül nem mondta meg?

–Nem. Csak annyit, hogy Martha. És még valamit, de Martin nem értette pontosan. Aztán a környéken talált is valami nyomot, aminek utána is eredt, azonban végül elvesztette. De azt hiszem, ő jobban el tudja mondani neked a történteket.

– Igen. Bár ez végül már mindegy. És a felesége?

– Őt Berlinben ismerte meg. Ott járt külföldi ösztöndíjjal egyetemre. Amikor a tanulmányait befejezte, megmondta, hogy hazaköltözik.

– Izraelbe, ugye?

– Igen. Akkor Martin megkérte a kezét. Már majdnem negyvenéves volt, amikor elvette. A nő jóval fiatalabb volt nála.

– De én nem hinném, hogy azért, hogy Kelet-Németországból eljöhessen.

– Á, nem, dehogy! Ha a nő úgy dönt, hogy marad, neki az is megfelelt volna, hiszen nem is tudta, milyen máshol. És szerette azt a… Na, mindegy, nem mondom ki. Martin halálosan szerelmes volt belé. Ezért vállalta, hogy inkább kijön ide vele. Szeretnél még valamit tudni? Mert attól tartok…

– Ó, nagyon sok mindent. De majd Martint faggatom tovább. Csak azt nem tudom, hogy hogyan hozakodjak elő vele. Nem szeretnélek elárulni.

– De, én felhatalmazlak. És ha megsértődne, mert elmeséltem az életét, majd jól felpofozom. Ugyanis amit neki nem sikerült megtalálnia, én tálcáról kínálom. Boldog vagy?

– Nem is tudom. Igen. Valószínűleg az leszek. Ha ez is számít – nevetett. – De most még fel kell dolgoznom. Valójában fel sem fogtam, amit hallottam.

– Talán segítene ebben, ha most te is elmesélnél nekem néhány dolgot! És kezdhetnéd például onnan, hogy akkor ezek szerint Martha Winter, Martin Schloenk édesanyja, a te nővéred volt…

MARTIN NEM VÁRT VENDÉGET aznap este. A szokottnál jóval korábban ért haza. Belebújt egy kényelmes pamutnadrágba, bedobott egy mirelit pizzát a sütőbe, és a DVD-s polchoz ment. Eltervezte, hogy végre megnéz valami izgalmas akciófilmet.

Már javában ment a mozi, és jóízűen falatozott az öléből, amikor megszólalt a csengő. Elbizonytalanodott, talán nem emlékszik rá, hogy valakivel az időpontot mégis megbeszélte. Kinyitotta az ajtót. Legnagyobb meglepetésére Zarah állt a küszöbön.

– Jó estét – köszönt rá mosolyogva. Ragyogott a szeme, látszott, hogy boldog, és hogy különös öröm érte. – Bocsáss meg, hogy így rád törtem, bizonyára most csodálkozol, hogy hogyan kerültem ide, hiszen a címet sem tudtam. Louisa hozott el. Bejöhetek?

– Ó, természetesen! Szervusz – mondta kicsit hebegve, váratlanul érte, hogy Zarah tegezte. – Sajnálom, rendesen fel sem vagyok öltözve.

– Nem számít! Feltételezem, sejtelmed sincs, miért jöttem.

– Vártam, hogy találkozzunk, tudtam, hogy délután megérkeztél, Louisa jelezte, de ugye holnap délelőttre beszéltük meg.

– Csakhogy nem várhattam addig, Martin!

– Ezek szerint valami történt, ami sürgetett?

– Igen.

– Ülj le! – mondta még mindig kicsit határozatlanul.

– Látom, meglepődtél, hogy hirtelen tegezni kezdtelek.

– Mit tagadjam. De persze örülök, végtére is…

– …végtére is rokonok vagyunk – vágott a szavába Zarah. – Mégpedig nagyon közeliek.

– Hogyan? Mit beszélsz?

– Ezért vagyok itt. Rohantam egyenesen hozzád a csodálatos hírrel! Louisa felhatalmazott, hogy elmondjam neked, felfedte előttem az életed titkát.

– Nos, ez…

– Várj! Meglátod, hogy jól tette. Mert ezért kerülhetett a tény napvilágra. Martha ugyanis a nővérem volt. Teljes nevén Martha Winter. Martin! Te vagy az unokaöcsém!

– Mi? De hiszen… – állt el hirtelen a lélegzete.

– Edel, a másik nővérem és én menekültünk el a komppal.

– Te jó ég! Hosszú éveken át gondolkodtam ezen! Benne maradt a fejemben a mondat, hogy „volt két lány, édesanyád húgai…”. De a részleteket, sajnos, a nevelőanyám már nem tudta megosztani velem, és azért nem is hittem igazán benne, mert egyrészt akkor már haldoklott, és sajnos az utolsó időben nem is mindig volt magánál, és észrevettem, hogy összekevert egyet s mást, másrészt nem bírtam onnan tovább lépni, hogy ha ők is ugyanakkor menekültek meg, akkor nyilvánvaló, hogy tudniuk kellett rólam… – állt meg a beszédében egy időre, majd folytatta. – Hiszen a nevelőanyám segített nekik is. És mivel a jelek szerint ez nem volt így, magamban az egészet el is vetettem. Nem gondolom helyesen? Ti tudtatok az én megmenekülésemről?

– Nem.

– De ez hogyan volt lehetséges? A nevelőanyám nem mondta volna el nektek? De miért? Pontosabban, miért nem tette?

– Mert nem tudta. Emlékezz! Azt mondta neked, hogy a szomszédék, aki elhoztak a házatokból és magukhoz vettek, előbb úgy gondolták, hogy velük maradhatsz. Azonos korú volt a saját gyerekük is.

– Ez igaz.

– Úgy hitték, kordában tudják tartani a dolgot, ha nem keltenek nagy feltűnést, képesek lesznek ügyesen elleplezni, amíg elköltöznek, és senki nem veszi majd észre, hogy egy helyett kettőt nevelnek. De a tervük dugába dőlt, amikor kiderült, hogy az ismerősök sejtenek valamit, és kérdezősködni kezdtek. Akkor fordultak kétségbeesésükben Frau Schwenkhez.

– Értem. És mire hozzá fordultak, ti addigra már valószínűleg elmentetek.

– Így történhetett. Ezért nem tudtunk egymásról. Mert Frau Schwenk azon a bizonyos gyászos napon, alighogy a katonák elmentek, kiszökött a házból, és elénk futott, nehogy hazamenjünk, és a család elhurcolása után biztos, hogy többé ő sem ment vissza a házba. Így nem tudhatta, hogy téged hátrahagytak. Feltételezem, édesanyádék a tervükbe nem avatták be. Lehet, hogy féltettek is, de még inkább valószínűsítem, hogy nem akartak kockáztatni. Amiről két ember tud, az már nem titok.

– És néha milyen szerencse, hogy ez így van! – mondta felszabadult mosollyal Martin. – Megölelhetnélek?

– Hát persze! Hogyne ölelhetnél! És többé el se engedj! – válaszolta Zarah, és megtelt a szeme könnyel. – Egymás vérei vagyunk! Érted? Több mint ötven év telt el azóta! Csaknem egy egész emberöltő. S most mégis egymásra találtunk. Martin, olyan kevés időnk maradt… – suttogta, és szenvedélyes erővel szorította magához a férfit.

– Zarah és Martin egymás szavába vágva hajnalig beszéltek. Mesélték a külön töltött éveiket, a külön megélt életüket, a jót, a vidámat és az elviselhetetlenül rosszat. Sokat nevettek, még többet elérzékenyültek, egymás mellé kuporodva hallgatták a másikat, mint valami titkos búvóhelyen a nyaraló gyerekek.

Zarah! Úristen! – csapott a homlokára Martin. – Adnom kell neked valamit. Az igazság az, hogy az évtizedek alatt el is feledkeztem róla, de most, hogy itt vagy, és beszéltünk a családunkról, feléledt minden. Tényleg! Milyen ostoba voltam!

– Miért?

– Hogy amikor a neved megmondtad... Rá kellett volna jönnöm! Hát persze!

– Bocsáss meg, azt hiszem, nem értelek.

Martin felpattant a kanapéról, és átment a másik szobába.

– Mindjárt! – mondta, és szemmel láthatóan teljesen izgalomba jött. – A nevelőanyám halála óta van nálam! Most eljött az ideje, hogy ezentúl nálad legyen. Őrizd te tovább, és amikor teljes lesz újra a család, amit őszinte szívvel remélek, hogy minél hamarabb lesz, az unokáidra bízhatod.

Martin kevéske idő múlva tért vissza, kezében egy megfakult, egykor vérszínű, aprócska bársonyzsákkal. Zarah értetlen érdeklődéssel figyelte.

– Ezt hagyta anyám, mielőtt elhurcolták, mellettem. Hogy gondoskodjon rólam, és ha kell, ami benne van, pénzzé tehessék. De a szomszédok becsülettel átadták a nevelőanyámnak. Ő pedig a halálos ágyán azt mondta, hogy ez engem illet. Vigyázott rá, mint a szeme fényére.

Martin megfogta Zarah kezét, és a zsák tartalmát a tenyerébe borította. Két darab csiszolt, borsószem nagyságú gyémánt, egy pár smaragdfüggő, egy zafírkövekkel körben kirakott, vékony karkötő, egy szív alakú, rubinköves medál és egy arany pecsétgyűrű csillogott a lámpák fényében.

– Ez a szüleinké volt?

– Igen. Ezek az emlékeink róluk.

Zarah elérzékenyülten nézett az ékszerekre. Beleborzongott. Általuk az elvesztett családja közelségét érezte. Az illatukat, a bőrüket, s azt, hogy akkor nem csupán egy álom volt a létezésük. A tárgyaik az emléküket tapinthatóvá tették.

– Valószínűleg nagyon sokat érhet – mondta Martin. – Persze nekünk ez nem érdekes. Hiszen az értéke számunkra felbecsülhetetlen.

– Tudod, a legnagyobb csoda azonban mégis az, hogy ezek a jó emberek, anélkül hogy erről tudtunk volna, számunkra féltve megőrizték. Habár biztosra veszem, hogy lett volna helye a pénznek.

Zara felemelte a pecsétgyűrűt. Akkor látta, hogy a tetejébe A. W. monogramot véstek.

– Abraham Winter – suttogta. – Apa gyűrűje.

– Ezek szerint ez volt a teljes neve? De olvasd el, mi áll a belsejében.

Zarah a fény felé fordította a gyűrűt, és betűzni kezdte.

– Nem látom. És nincs nálam szemüveg!

– Talán azzal sem lenne kivehető. De egy nagyítóval jól látszik.

– És van?

– Persze. Hozom!

– De te tudod, hogy mi áll benne? – kiáltott utána.

– Igen! Erről jutott az egész az eszembe! De azt akarom, hogy te olvasd el – hangzott a szomszéd helyiségből a válasz.

Néhány pillanat múlva Martin egy nyeles nagyítóval tért vissza, és átnyújtotta.

Zarah újra a fénybe tartotta a gyűrűt, és olvasni kezdte az aprócska, vésett feliratot.

Zarah lányunk születésére, szerető feleséged, Adel, 1934

Felemelte a fejét, és a távolba nézett. Martin melléült, és a vállán gyengéden átkarolta.

ZARAH A HATALMAS, TENGERRE néző ablakoknál állt, és amióta csak elfoglalta az itteni új lakását, ha tehette, ezzel időzött, mert egyszerűen képtelen volt az alatta elterülő látvánnyal betelni.

– A földről a felhőkbe költöztem! – mondogatta.

Esténként és hajnalonta, amíg a város zaja meg nem élénkült, a víz morajlását hallgatta. Sarkig tárta a teraszajtókat, kiállt egészen a szélére, és mélyen beszívta a sós, párás levegőt.

Tel-Aviv nyüzsgése és állandó ébrenléte, a mindig nyugodt kisváros után, eleinte jóformán sokkolta. Azonban gyorsan belátta, hogy az élet állandó zubogása rá is pezsdítően hat, ha hagyja.

Óriási sétákat tett a parton, felfedezőutakra ment a városközpontba, és kikutatta, hol lehet a legjobban vásárolni húst, kenyeret, gyümölcsöt és természetesen divatos ruhát.

Néhány napja érkeztek meg a fehér, buklé ülőgarnitúrák, színes, ciklámen, marokkói narancs, türkiz és csokoládébarna díszpárnákkal, rajtuk a pajettek csak úgy villogtak az állandó napfényben. Az ovális kristálycsillárt is felszerelték végre, még a tükörképe is lélegzetelállító volt az alatta elhelyezett, feketére lakkozott asztalon.

Hamar megszeretett ezen a vidéken élni. Még úgy is, hogy csaknem fél éven át bérelt lakásban lakott. Persze, Martin azonnal felajánlotta, hogy költözzenek össze, de Zarah ragaszkodott ahhoz, hogy külön legyen, azt mondta, nem forgathatja fel teljesen a mindennapjait, még átmenetileg sem.

Idő kellett a bressanonei ház kifizetéséhez, a hitel, amit a vevő igényelt rá, sajnálatos módon elhúzódott. Azután erre a lakásra is várni kellett, még javában épült, de amikor Zarah először a házban járt, és a mostani lakásába belépett, azonnal döntött.

Még mindig őszintén rá tudott magára csodálkozni, mennyire enged a megérzéseinek és az ösztöneinek. Ráadásul minél idősebb lesz, annál inkább. Korábban többször előfordult, hogy erőszakot akart tenni az életen, de emlékezett, az mindig megbosszulta magát.

Aaron Lebowitz izgatottan járkált az épület előtt, kezében egy csokor hosszú szárú, korallszínű rózsával. A kocsiját az oldalsó kis utcában hagyta, s egészen a lépcsőház bejáratáig jött elé, hogy üdvözölje.

Zarah pontos időben lépett ki a liftből, de amint a férfit meglátta, gyorsan visszalépett, hogy mentazöld-rózsaszín, kavargóan virágmintás ruhája vállpántját megigazítsa. Elmosolyodott, és az üvegportál túloldalán várakozó férfi felé indult.

– Megint elragadóan néz ki! – hangzott Aaron első mondata.

– Ön pedig megint túloz. De bevallom, jólesik hallani. Gyönyörű a virág! Nem kellene azonnal vízbe tennem? Így el fog hervadni!

– Betesszük a kocsim csomagtartójába. Hűtött. Ott túlélheti a délutánt, amit köszönöm, hogy ezúttal is velem tölt.

– Szívesen jöttem.

– Sajnos, így is keveset láthatom. Amióta eljött Európából, még jobban hiányolom – mondta, és elindultak az autó felé.

– De hiszen az üzlet miatt olyan gyakran jár ide! Amíg Olaszországban voltam is, csak itt találkoztunk.

– Igen, mert ön ott nem akarta.

– Az egy kisváros, Aaron.

– Megértem, vigyáznia kellett a hírnevére.

– Először is, nekem azt már régóta nem kell. Senkiben sem merülne fel, hogy egy magamfajta idősödő özvegyasszony még bármit is várhat az élettől ezen a téren. Másodszor pedig, semmi olyat sem tettünk, amit ne lehetett volna akár nyilvánosan is megtenni.

– Amit én nem mulasztottam el minden alkalommal a legmélyebben sajnálni.

– Aaron, tényleg örömmel vagyok önnel. Kellemes a társasága. De mint már többször elmondtam, barátként.

– Megértettem, nem szükséges állandóan hangsúlyoznia. De figyelmeztetem, hogy vékony jégen járunk…

– Ebben egyet kell önnel értenem. Néha hallom, amint az én talpam alatt is megreccsen.

– Ajánlottak egy csodás éttermet a városon kívül – mondta, miközben Zarah beült és behajtotta az ajtót. Átment a túloldalra, és folytatta. – Arra gondoltam, megnézhetnénk.

– Megbízom az ízlésében.

– Köszönöm, ezt örömmel hallom. Zarah, kérem, bocsássa meg, hogy ezzel így magára török. Tudom, mit mondott az imént. De én azt nem bírom betartani. Az egyetlen vágyam, hogy a közöttünk lévő kapcsolatot végre szorosabbra fűzzem. Én szeretem magát.

– Tudom, Aaron, érzem. És higgye el, én sem vagyok maga iránt közömbös.

– Akkor? Mi akadályozza? Én kész vagyok ön után jönni. Az üzletet innen is irányíthatom! Van érdekeltségem ebben az országban is! Ahogy Bécsből a gépem idehoz, innen is elvihet bárhová!

– Ez igaz. De ön nem szabad ember.

– A feleségemre céloz, gondolom. Meg arra, hogy gyerekeim is vannak, de mint ismeri a helyzetet, ők már majdnem felnőttek. És sajnálom, de az érzelmeimet képtelen vagyok irányítani.

– Most már nem. Mert azon a bizonyos ponton, amikor még megtehette volna, túljutott.

– Nem is akartam nem túljutni rajta! És a fiamnak, aki, remélem, egyszer átveszi tőlem az európai vállalatokat, őszintén bevallottam mindent. És azt is őszintén feltártam, hogy az az elképzelésem, hogy kijövök önhöz.

– Hogyan? Beszélt rólam a családjának? És ebben az értelemben? De Aaron! Nem kellett volna ezt előbb tőlem is megkérdeznie? Hogy én mit szeretnék, vagy ezzel kapcsolatban mit gondolok?

– Én úgy véltem, ön is ezt akarja!

– Nézze, lehet, hogy az én hibám, hogy bátorítottam. És nem tagadom, valóban jól érzem magam önnel. Csodás és vonzó embernek tartom. De még egyszer mondom, hogy ön nem szabad.

– De lehetek az. Ha ön is szeretné.

– Nem, Aaron, nem lehet. Önnek mindig ott lesz a családja. A gyerekei és a felesége, aki mindig a gyerekei anyja marad. Ezzel én akkor sem kelhetnék versenyre, ha még fiatalok lennénk, és szülhetnék önnek!

– Ó, istenem! Megtenné?

– Mindegy, hogy megtenném-e. Valószínűleg igen. De így sosem lennék maradéktalanul boldog.

– Pedig sok ember kezdi újra!

– Igen. Ők nyilván másképp gondolkodnak. És mi lenne a feleségével?

– Természetesen gondoskodnék róla.

– És ez elég volna vajon neki?

– De miért őrá gondol, és miért nem magára?

– Mert én nem tudok úgy a magam boldogságára gondolni, hogy valakit közben boldogtalanná teszek. Sajnálom, de ez nekem nem megy.

– Ezek szerint a válasza nem?

– Aaron, lássa be, mi már elszalasztottuk ezt az esélyt. Nem mondom, hogy nem volt jó, hogy nem volt mámorító érzés andalodni.

– Múlt időben?

– A legjobb volna, ha maradnánk jó barátok.

– Nem fogom feladni, soha! Ismerhet!

– Ó, te jó ég! Ne tekintsen a makacsságára úgy, mintha az valami erény volna! És a fia mit szólt mindehhez?

– Hogy ön valóban elragadó.

– És azt meg honnan tudja?

– Megmutattam neki a fényképeinket.

– Aaron!

– Pontosabban eldicsekedtem vele.

– És ha elmondja az anyjának?

– Nem fogja.

– Ugyan miért olyan biztos ebben? Én elmondanám az anyámnak.

– Mert ön nő.

– Á, értem. A férfiösszetartás?

– Talán. De előbb vagy utóbb úgyis kiderülne, ha ön igent mondana.

– Most persze vághatnám azt a fejéhez, hogy két vasat tart a tűzben! Ha Zarah nemet mond, marad minden a kényelmes régiben?

– Bántani akar?

– Igen!

– És ha azt mondanám, hogy rendben van, elválok, és azután majd ön dönt, ahogy akar?

– Akkor azt felelném, hogy bolond.

– Na látja. És higgye el, ennek semmi köze a biztosat nem adom fel a bizonytalanért szöveghez. Az tényleg nem lenne tisztességes!

– Hanem mihez van köze?

– Nem akartam ezt mondani, és főleg nem akartam erre hivatkozni. De a feleségemmel már nem…

– …állj! – vágott közbe Zarah. – Ezt nem szeretném meghallgatni. És tudja, miért nem? Mert akkor arra a kérdésre, hogy mégis miért él még mindig mellette, nem tudna mit válaszolni. Csak azt, amit nem tartana tisztességesnek. És ezzel pedig nem szeretném zavarba hozni. Ne panaszkodj, ne magyarázkodj! Javaslom, fontolja meg ezt az elvet.

– Most úgy érzem magam, mint egy húszéves, akit kioktattak.

– Teljesen jól érzi. Ugyanis úgy is viselkedik.

– Halló! Louisa?

– Igen! Hazaértél? Milyen volt?

– Igazán nagyszerű.

– Fáradt a hangod! Mi történt?

– Vége. Aaron nem tudja elfogadni, hogy csak barátság legyen közöttünk. Azt mondja, abba is belehalna, ahogy ebbe a helyzetbe is bele fog. De nem akarja, hogy mindezt végignézzem.

– Ó, Zarah! De ha szeretitek egymást, miért nem?

– Mert egy hosszú, előzőleg mással eltöltött élet az újat csak megmérgezné.

– Hm. Talán igazad van. Sajnálom, hogy fájdalmat kellett okoznod neki. Nagyszerű ember.

– Valóban az. De nem tehettem mást.

– Megértem, hogy szomorú vagy, hogy vissza kellett utasítanod, és hagynod, hogy elmenjen.

– Á, nem, dehogy!

– Pedig én úgy érzem.

– Nos, talán tényleg egy kicsit szomorú vagyok. De nem azért, amiért gondolod.

– Hanem?

– Mert valószínűleg ez volt az életemben az utolsó alkalom, hogy egy férfitól szerelmi vallomást kaptam.

A TENGERHEZ VEZETŐ SUGÁRÚT minden sávját megtöltötték a hűsölni vágyó utasokkal telezsúfolt autók. Még csak valamivel múlt tíz óra, de a nap máris égetően perzselt. Zarah és Louisa vidám hangulatban suhantak a Givat Aliyah Beach irányába.

– Nem tudom, jó ötlet volt-e a nyár csúcsán strandra menni – nevette el magát Zarah, és halkított a bömbölő zenén.

– Ne légy ünneprontó! Már miért ne lenne az?

– Tudod, hogy mennyien lesznek? Örülhetünk, ha a törülközőnknek találunk helyet. A turistaszezon kellős közepén vagyunk, hosszú ünneppel egybekötve. Aki levegőt tud még venni, a part felé igyekszik.

– Hát, na és?! Semmi sem lehangolóbb egy üres plázsnál! Legalább lesz mit nézni. Kicsit elvegyülünk a tömegben. Meg a fiatalok között!

– Nos, ez az utóbbi nekem meglehetősen könnyen fog menni!

– Hoztál naptejet?

– Naná! Egy litert. Évek óta nem voltam napon.

– Különben is árnyékba telepszünk.

– Értem. És ha már netalán az ernyők alatt foglalt lenne, majd megkérjük őket, hogy adják át a helyüket a maminak.

Louisa felnevetett.

– Jól fogjuk magunkat érezni! Ott vannak azok az isteni arab éttermek! Nem is tudom, mióta fenem a fogam egy igazi tabuléra! Igazán hűsítő étel ilyen meleg nyárra. És a libanoni szakácsok több bulgurt tesznek bele, kevesebb petrezselyemmel. Úgy nekem jobban ízlik! Sok-sok menta, paradicsom és uborka, meg egy egészen kevéske hagyma. Egy frissen sült pitával! Mennyei!

– Nahát, egészen összefutott a nyál a számban! Persze, egy pohárka hideg rozéval… felteszem – kacsintott Zarah Louisára.

– Eggyel?

– Na jó, legyen kettő. Egy előtte, egy meg utána.

– Annyira jó, hogy itt vagy! Bocsáss meg, de azt érzem, mintha kaptam volna benned egy pótanyát.

– Ó, ezen nincs mit megbocsátanom, sőt örömmel és büszkeséggel tölt el, hogy ezt így érzed.

– Bárcsak sikerülne megtalálnunk őket! – sóhajtott Louisa. – Sosem gondoltam volna, hogy valami ennyire nehéz legyen! Ötödik éve vagy már itt Izraelben. Azóta is jóformán naponta foglalkozunk a dologgal, és mindig van valami újabb szál, amit kikutatunk vagy felderítünk, aztán nagy lendülettel nekiugrunk, és beszáguldunk egy zsákutcába. Néha tényleg kiborító ez a helyzet!

– De most mondott valamit Martin, hogy amit megtudott, az áttörést hozhat. Találtak mégis valamilyen megmaradt írásos dokumentumot. Sőt, valami olyasmit is mondott, hogy megkeresett valakit Angliában, aki akkor Bécsben a követségen dolgozott, és az illető hajlandó lenne neki információkat adni. Persze, kényes az ügy, ezt nem lehet csak úgy telefonon meg számítógépen intézni. Azt tervezi, hogy egyéb alapítványi ügyei miatt Ausztriába repül egy pár hét múlva, és akkor átruccan Londonba is.

– Ígéretesen hangzik!

– Igen, állította, hogy ennyire közel még sosem álltunk a célhoz. Pedig ő általában borúlátóbb, mint amennyire ez sokszor indokolt volna. Nos, mindenesetre izgatottan várom!

– Majd kikérdezzük, ha itt lesz! Tényleg, mit mondott, hányra jön utánunk?

– Legkésőbb tizenegyre, azt mondta.

– Addigra bőven odaérünk! És foglalunk neki is helyet!

Zarah jóízűen felnevetett, és felhangosította a rádiót.

A Givat Aliyah Beachen egy gombostűt sem lehetett volna leejteni. Az emberek ülve napoztak, mert annyi helyük sem volt, hogy kinyújtózzanak.

Zarah és Louisa az egyik bár teraszán üldögélt, előttük fagylalttal és kiürült koktélospohárral. Le sem vetkőztek.

– Hány óra van? – kérdezte Louisa.

– Mindjárt tizenkettő.

– Martin vajon hol lehet? Nem talált volna meg minket?

– Az kizárt! Ő maga mondta, hogy melyik étterem előtt találkozzunk. És ott vagyunk attól tizenöt méterre. Megláttuk volna, ha itt van.

– Hívtad már?

– Igen, míg te a fagylaltért voltál.

– És? Ezek szerint nem vette fel a telefonját?

– Nem – válaszolta Zarah kicsit idegesen. – Megpróbálom újra!

Elővette a telefont, és a híváslistáról kikereste Martin számát. Sokáig csörgette. Végül bekapcsolt az üzenetrögzítő.

– Ez nagyon furcsa tőle. Ráadásul késni sem szokott.

– Nem.

– Az nem fordulhatott elő, hogy valami mégis közbejött?

– De. Az könnyen megeshetne. Csakhogy abban az esetben biztosan telefonált volna, hogy ne várjuk.

– Ó, biztosan nem történt baja. Lesz rá valami teljesen hétköznapi magyarázat! Elhagyta a telefonját. Vagy otthon felejtette. Esetleg le van némítva, az autóban ül és nem hallja. Számtalan hasonló oka lehet. Vagyis, legalábbis nagyon remélem.

Újabb fél órát vártak. Egyszerre volt a bizonytalanságtól kimerült és feszült az állapotuk.

– Látom, nagyon zaklatott vagy – szólalt meg ismét Louisa.

– Bevallom, igen. Rossz előérzetem van.

– Tudom, hogy mennyire megbízhatóak az ösztöneid. Sajnos. Persze, remélem, hogy ezúttal tévedsz.

– Én is. Őszintén.

– Mit tegyünk?

– Induljunk el. Menjünk a lakására. Onnan jött el, vagy otthon van. Közben pedig felhívjuk a rendőrséget. Történte valamilyen baleset.

– Gondolod, hogy ennyire súlyos lenne a helyzet?

– Valaminek történnie kellett. Amit még nem tudunk, hogy mi. De az mindenesetre, Martint ismerve, elég beszédes, hogy sem ő nem jelentkezett, sem pedig mi nem érjük őt el.

A part menti úton a szokásosnál is lassabban haladt a forgalom. Louisa és Zarah szótlanul ültek egymás mellett. Közel egyórás utazás után Martin házától ötvenméternyire álltak meg.

– Nézd! – mutatott oldalra Louisa. – Ott áll Martin kocsija. Ezek szerint itthon van.

– Ezek szerint igen. De azt még mindig nem tudjuk, a telefonját miért nem vette fel.

– Most már perceken belül megtudjuk. És megnyugodhatunk. Lehet, hogy csak mélyen alszik, mert fáradt volt. Kimerítő időszakon van túl – mondta Louisa.

A portás, amint meglátta őket, megnyomta az ajtónyitó gombot, és beléphettek az előtérbe. Elébük sietett.

– Jó napot, asszonyom!

– Jó napot! – viszonozta Zarah a köszöntést, és a férfi gondterhelt arcát fürkészte.

– Schloenk úrhoz jöttek?

– Igen. Ezek szerint itthon van – szólalt meg Louisa.

– Nos, az igazság az, hogy nincsen – válaszolta bizonytalanul a portás.

– Hogyhogy? Történt valami?

– Igen, nagyon sajnálom, és remélem, hogy jobban van.

Zarah egyre izgatottabb lett.

– Kérem, haladéktalanul mondja el, mi történt!

– Valaki beszaladt az utcáról, úgy körülbelül negyedórával vagy húsz perccel az után, hogy Schloenk úr egy nagyobb utazótáskával a kezében a kapun kiment. Akkor tíz óra volt. De nem tudtam, hogy ő az. Csak az illető azt mondta, hogy jöjjek gyorsan, mert valaki rosszul lett. Ott fekszik a járdán.

– Te jó ég! – kiáltott fel Louisa. – Ő volt az?

A portás folytatta.

– Kimentem, és igen, Schloenk úr feküdt a kocsija mellett. De nem látszott rajta semmi!

– Eszméleténél volt? – kérdezte Zarah.

– Sajnos, nem. Nem válaszolt, hiába kérdezgettük. A másik házból hozott valaki vizet, de nem használt az sem. Borzasztó volt a meleg, nincs is mit csodálkozni rajta, hogy valaki elájul.

– A lényeget, legyen szíves – szólt a férfira Zarah.

– Igen. Természetesen. Visszarohantam, és kihívtam a mentőket. Újabb negyedóra múlva ki is jöttek, aztán jött még egy nagyobb kocsi, amit kihívtak, miután megvizsgálták.

– De életben volt? – vágott közbe újra Zarah.

– Igen, asszonyom. Azt mondták.

– És azt nem mondták, hogy mi történt vele?

– Nem. Csak gyorsan feltették az ágyra, valamilyen gépeket kötöttek rá, és szirénázva elvitték.

– Azt nem hagyták meg, hogy hova?

– De igen. A Központi Ügyeleti Klinikára. A táskáját természetesen behoztam. Benne van a telefon is, ezt onnan tudom, hogy egész nap csengett.

Louisa sápadtan állt, látható volt, hogy az erő kiment belőle.

– Felteszem, van kulcsa a lakáshoz.

– Hogyne, asszonyom.

– Most nem kérem, hogy nyissa ki. De a későbbiekben szükség lehet rá. Ő az unokaöcsém. Ha esetleg szüksége lenne valamilyen iratra…

– Nem, asszonyom, ismerjük önt jól. A kollégám is, én is.

– Köszönöm. A telefont magunkkal vinnénk természetesen. Ha kihozná a táskát, megköszönném. És most elindulunk a klinikára.

– Sajnálom, asszonyom, hogy nem tudtam önöket értesíteni, de semmilyen elérhetőség nem állt a rendelkezésemre. Az üzenőfüzetbe mindent leírtam a váltásnak, mert biztosra vettem, hogy előbb-utóbb valaki önök közül érdeklődni fog.

– Semmi baj. Természetesen. Akkor indulunk.

– És mondják meg, hogy jobbulást kívánok!

A Központi Ügyeleti Klinika körbeüvegezett, tágas előcsarnokában óriási tömeg várakozott. Louisa egyenesen az információhoz sietett. Elővette a hivatali igazolványát, amiről fogalma sem volt, hogy az itt számít-e, csak félretolta az éppen soron következőket, és az iratot a pultban ülő nőnek messziről felmutatta.

– Jó estét! Louisa Krohl, Nemzeti Bevándorlási Hivatal. Azonnali felvilágosítást kérek a parancsnokságunk részére bizonyos Martin Schloenkről.

A hölgy láthatóan meglepődött. Hirtelen nem tudta, hogy mitévő legyen, és a pult alatt a telefon után nyúlt. Louisa a bizonytalankodást azonnal észlelte.

– Hölgyem, ne húzza ezzel az időt. Nem szórakozni jöttem.

– De nekem…

– …látja, ennyi idő alatt már a gépbe is belenézhetett volna. Kétlem, hogy az úr elhelyezése államtitok lenne.

– Természetesen nem. Azonnal nézem.

Néhány másodperc után szólalt meg újra.

– A neurológiai osztályra szállították be, dél előtt nem sokkal. Utána átkerült a fej-nyak sebészetre. Jelenleg az idegsebészeti őrzőben fekszik.

– Értem, merre találjuk?

– Itt jobbra a lifttel, második emelet.

– Köszönöm – mondta Louisa, és kifordult a pulttól. A sorban állók döbbenten néztek.

– Köszönöm mindenkinek! – hadarta, majd Zarah-hoz sietett.

– Gyere! – közölte ellentmondást nem tűrően.

Zarah gépiesen engedelmeskedett.

– Mi történt? Hol van?

– Az idegsebészeten. Hogy mi történt, még nem tudjuk. De nemsokára kiderül.

A lift megállt a második emeleten. Az ügyeletes főnővér szobájához mentek.

– Jó napot! Martin Schloenk hozzátartozói vagyunk. Érdeklődni szeretnénk az állapota felől.

– Meg kellene néznem az irataikat. Nem adhatunk anélkül felvilágosítást.

– Természetesen megnézheti az iratainkat, de ha arra gondol, hogy minket is Schloenknek fognak hívni, akkor azt kell mondanom, hogy téved. Egyebet viszont nem hinném, hogy meg tudna állapítani a papírjainkból, a családtörténetünk pedig elég hosszú. Ettől idő hiányában most megkímélnénk. Annyi azonban biztos, hogy nem véletlenül vagyunk itt.

– Nos, valóban szükségtelen. Hívnom kell az orvost!

– De itt van? Ezen az osztályon?

– Igen.

– És jól van?

– A doktor úr el fogja mondani. Kérem, a folyosón foglaljanak helyet.

Végtelennek tűnő újabb negyedóra telt el. A lépcsőház felől alacsony, idősebb orvos érkezett egy fiatal kolléganőjével.

– Jó estét, doktor Wadzak vagyok. Az ügyeletes – mutatott a mellette álló nőre –, doktor Stein, intenzív terápiás orvos.

– Louisa Krohl, örvendek.

– Zarah Winter-Totti. Martin unokanővére vagyok. Rajtunk kívül más rokona nincs.

– Értem.

– Mi történt, doktor úr? – kérdezte Zarah. – Megtudhatnánk végre?

– Igen. Schloenk úr súlyos agyvérzést kapott.

– És felépül? – vágott közbe Louisa.

– Nos, ezt pillanatnyilag nem tudom megmondani. Sajnálatos módon elég későn, életveszélyes állapotban került az osztályra, úgy tudjuk, jó darabig feküdt az utcán, mire segítségnyújtást kapott. Nem sokkal ezelőtt tolták ki a műtőből.

– Meg is kellett műteni? – kérdezte rémültem Zarah.

– Mindenképpen. Életmentő műtét volt. Az operációt én végeztem. Megállapítottuk, hogy az érkatasztrófa a központi idegrendszerben következett be. Ami biztos, hogy sérült a beszédközpontja és a mozgásfunkciói. Sajnos számítanunk lehet az agyvérzés utáni afáziás állapotra, illetve bekövetkezhet anartria is.

– Azaz? – kérdezte Louisa.

– Beszédzavar áll majd fenn, és a beszéd-légzés funkció működésképtelensége miatt nem lesz képes a hangok megformálására. De természetesen hosszú terápiával ez az állapot némileg javítható lesz.

– És a mozgás?

– Ezen a területen nem mernék jóslatokba bocsátkozni.

– Reméljük, írni vagy olvasni azért fog tudni!

– Ha feltételezzük is, hogy a végtagreflexek helyreállnak, sajnos, sem írni, sem olvasni nem fog tudni. Ez az afázia következménye.

– Ha megengedi, doktor úr, szeretnék leülni.

– Természetesen. Ha rosszul van, kérem, szóljon, és segítünk. Sajnálom, hogy ezeket a rossz híreket kellett közölnöm. De nincs értelme a mellébeszélésnek.

– Valóban nincs – tette hozzá Zarah, és falfehéren hanyatlott le a székre.

Az persze más kérdés, gondolta Louisa, de nem mondta ki, hogy az emberekre egyszerre rázúdíthatjuk-e a rossz hírt.

– Láthatjuk?

– Természetesen, de csak üvegfalon keresztül, mert a sterilitás elengedhetetlen.

– Mesterséges kómában fogjuk tartani – vette át a szót dr. Stein –, egyelőre bizonytalan ideig, bár jelenleg még a műtétet követően alszik. Minden további lépésről a gyógyulás folyamatában lesz értelme beszélni.

– A főnővér elkíséri önöket – tette hozzá dr. Wadzak.

– Neki megadhatom a számot, ahol minket elérhet?

– Igen, ezt mindenképpen kérni is akartam. Most pedig szeretnénk önöktől elköszönni. Minden jót kívánunk.

– Ránk fog férni – suttogta Zarah, és elindultak a főnővér után.

Louisa az éjszakát Zarah-nál töltötte. Későig maradtak fenn. Szótlanul üldögéltek, nem volt mit mondaniuk. A fájdalom és a kétségbeesés elnémította mindkettőjüket. Hajnal felé nyomta el őket az álom.

Reggel kilenckor szólalt meg a telefon. A kórház volt az.

Martin az éjszaka folyamán újabb agyvérzéses rohamot kapott. Mostanáig küzdöttek érte.

Bécs, Ausztria

CARLA ÉS ANDY ZARAH-VAL SZEMBEN, a sír másik oldalán állt. Nézték a kopott kőtáblát, a megfakult, szélein elmorzsolódott írást.

„Jozefa Totti von Lebensberg 1958–1984, élt 36 évet”

– Alig van a világon nagyobb ellentmondás, mint a temető – szólalt meg Zarah csendesen.

– Hogy érted ezt, nagyi? – kérdezte Carla.

– Én sosem szerettem a sírkerteket! Ez az átszellemült áhítat rám mindig rosszul hatott – fűzte hozzá Andy.

– Indulnunk kellene – mondta Zarah.

A temető már lassan kiürülni látszott. Egyenruhás alkalmazottak lepték el a terepet, kezükben különféle kerti szerszámokkal igyekeztek az ápolásukra bízott területek felé. A ravatalozót és a templomot már korábban bezárták. A kijárattól néhány méterre Carla szólalt meg újra.

– Tehát? – fordult a nagyanyja felé.

– Ó, igen. A temetők. Mint valami ócska színház. Itt az ember úgy tesz, mint aki magába száll. Az életükben majdnem megölték egymást, itt meg siránkozik utána. Az ügyvédtől jött, már számolgatta az örökségét, amit a rokona orra elől megszerezhet, itt meg jajveszékel. Kiöltözik feketébe, bánatban úszó képet vág, lássák, milyen nagyon szenved. Kiírja mindenhova, hogy most vége az életének! Aztán kifelé menet a vacsoráról beszél, meg a holnapi kirándulásról a tóhoz. Telekürtöli a világot, kínt mutat zokogva, angyalokról, mennyországról meg sorsról hadovál, amelyik elvette azt, akit szeretett, csak éppen míg élt, nem törődött vele. Nem feledünk, ordítja, szívünkben élsz tovább, harsogja, megénekli a fényt, meg a csillagokat, amik szerinte most váratlanul kialudtak. Aztán másnap, mintha mi sem történt volna.

– Mert az élet megy tovább, nagyi! – közölte Carla.

– Valóban. De az élet e nélkül a színjáték nélkül is menne tovább. Ez igazán fölösleges.

– Az ember megrendül hirtelen. Rájön, hogy az élet véges! Az elmúlás megállásra kényszeríti, és elgondolkodtatja. Szerintem ez természetes! – vitte tovább a témát Carla.

– Nem, drágám. A természetes az, ha mindezzel menet közben is tisztában vagyunk. Hozzáteszem, sok dolgot én is Jozefa halálával tanultam meg. Jóllehet, a halál törzsvendég volt a családunk asztalánál.

– Nem mindenki ilyen erős! – vágta rá Carla.

– Ahogy szoktam mondani, nem születünk erősnek, csak azzá válunk, ha akarunk.

– Te? Nem szólsz semmit, Andy? – erőltette Carla.

– Én a nagyival értek egyet. A veszteség mindig fájdalmas. De a fájdalom bennünk van, ahogy a veszteség érzése is, nem a külvilágban. Mindegy, hogy mások tudnak-e róla. Egyedül te birkózol azzal, amit tettél, és azzal is, amit nem. A képmutatás és a színjáték a tényeken nem változtat. Magaddal számolsz el, ha van merszed hozzá. De a többségnek nincs. Ezért mutogat. A sírok egyedül régészeti szempontból érdekesek. A szeretteid ugyanis nincsenek ott.

– A temetőkbe az emberek emlékezni járnak!

– Jaj, Carla!

– Na jó, feladom. Látom, egyedül maradtam.

– Szerintem nem – vette át a szót Zarah. – Láthattad, édesanyátoknak fehér tubarózsát hoztam. Mert az volt a kedvenc virága. És vajon, szinte önkéntelenül is, miért tettem ezt? Mert részesnek érzem magam a halálában, ha bűnösnek nem is. Több mint harminc éve mindennap. Lehet, hogy már annyira hozzászoktam, hogy ez ezután is így marad. A halál nem feldolgozhatatlan. Csak annak az, akinek nem hagyja a lelkiismerete, hogy feldolgozza. És a fehér tubarózsát akkor kellett volna vinni, amikor titeket a szíve alatt hordott, ahelyett hogy kioktatni, móresre tanítani akartam. Mert ő csak szeretett. Ez volt minden rossz, amit elkövetett. S ha most a sírjánál zokogórohamban törtem volna ki, az csakis a magam sajnálatából fakadt volna. De én nem magamat sajnálom. Hanem azt, hogy önző és ostoba voltam.

Szótlanul lépdeltek a taxiállomásig. A kocsi megkerülte a parkot, és áthajtott az erdőn a város felé. A lombok között szemkápráztatóan csillogtak a nap fénylő sugarai. Carla törte meg a csendet.

– Holnap délelőtt van a székházban az éves üzleti találkozónk. Az alapítvány ügyeit tekintjük át. Ha már így alakult, hogy mindnyájan itt vagyunk, Andy, szeretném, ha velem tartanál.

– Szívesen jövök! Ideje elkezdenem az ismerkedést az új életemmel.

– Örülök, akkor tehát az igen még mindig áll!

– Naná! Ne gondold, hogy kihagyom ezt a lehetőséget.

– Remek! Nagyi, te nem kísérnél el minket?

– Én? És ugyan mit keresnék én ott?

– Először is velünk lennél. Másodszor, téged is megismernének. Harmadszor, te is látnád, hogy mit tervezünk a testvéremmel. Szerintem nem bánnád meg!

– Ó, megbánásról szó sincs. Csak nem szeretném a munkát megzavarni.

– Gondolom, nem tervezed, hogy felszólalnál – nevette el magát Carla.

– Hát, csak várd ki a végét! – tette hozzá mosolyogva Andy.

A bécsi erdők szélén álló üvegpalota parkolója zsúfolásig megtelt. A Löfflergasse forgalma az utóbbi hónapokban megélénkült, a lakók nem kis bánatára. A sofőr alig talált helyet, hogy Carla, Andy és Zarah az épület környékén kiszállhassanak.

Az emeleti tárgyalóban már csak Carláék érkezésére vártak. Mirjam az ajtóig jött elébük.

– Hallottuk a híreket – mondta halkan, Carlához közel hajolva. – Nagyon sajnáljuk. Ó, nagyon örülök, hogy végre személyesen is megismerhetem – váltott hangnemet Mirjam Lauder, miközben Andyre nézett.

– A hölgy pedig a nagymamánk, Zarah Winter-Totti – közölte Carla.

– Őszintén örvendek! Foglaljanak helyet, nincs protokoll. Korábban az elnök úr még a széke helyéhez is ragaszkodott, én viszont úgy találom, hogy a legjobb, ha a szokásaink meg az előjogaink helyett a feladatainkra koncentrálunk – hadarta, majd a válla mögé simította dús, barna, göndörödő fürtjeit, és vibráló, királykék ruhájában a helyiség másik végébe, egy papírdossziékat szorongató férfihoz sietett.

– Á, de jó, hogy ön is eljött! – lépett hozzájuk dr. Hirschfeld, Zarah-ra mutatva. – Megkezdtük a nemzetközi jogszabályok tanulmányozását a műkincsvédelem vonatkozásában – fordult Carla felé. – Izgalmas, új terep. Nem is számítottam rá, hogy úgy felvillanyozódom az új munkámban, mint egyetemistaként az első tárgyalásaim egyikén. Pedig ott csak látogató voltam!

Az ajtón harmincas évei végén járó férfi lépett be. Elegáns öltöny volt rajta, a hosszított vonalak jól mutattak magas, vékony alkatán. A haját oldalt elválasztva, lesimítva viselte, bronzos bőréből kiragyogott élénk, borostyánszínű szeme. Mellette csinos nő lépdelt, irattartóval a kezében. Mirjam Lauder azonnal otthagyta a papírdossziés munkatársat, és feléjük sietett.

– Nahát, micsoda megtiszteltetés, hogy személyesen jött el! Őszintén szólva, ebben nem is reménykedtünk!

– Azt írták a meghívóban, hogy a tárgyaláson jelen lesz Carla von Lebensberg bárónő is, az alapítvány új tulajdonosa. Szeretném megismerni őt.

– Ó, hogyne! Azonnal bemutatom. És itt van velünk Andy Benson-Collins is, régész, műtörténész, aki jelenleg a Guggenheim Museum kortárs művészeti kurátora a British Museum kiküldötteként. A műkincsrészleg vezetését ő látja majd el.

– Ah! Te jó ég! Ezeket a címeket meg sem lehet első hallásra jegyezni. No, nagyon jó, hogy eljöttem, legalább az urat is megismerem.

– Andy Benson-Collins egy elragadó hölgy. Nem mellesleg a bárónő testvére.

– Na, most aztán tényleg égek a vágytól, hogy láthassam őket!

– Kérem, kövessen!

Carla és Andy az ablaknál állt, éppen a park hasznosításáról beszéltek, amikor Mirjam megszólalt mögöttük.

– Bocsássanak meg, hogy zavarunk. Szeretném az urat bemutatni. Ő az, akiről beszéltem. Carla, Andy, ő Aaron Lebowitz úr. A műkincs-felkutatási program fő támogatója.

– Nagyön örvendek! – mondta Carla. – Carla von Lebensberg-Lewinson.

– Én szintén! – mosolygott Andy. – Andy Benson-Collins.

A férfi megbabonázva állt a függöny előtt. Látszott, hogy erősen zavarban van. Hirtelen semmi okos nem jutott az eszébe. Előbb Andyt vette szemügyre, aztán hosszan Carlát bámulta.

– Nos, azt gondoltam, valamiféle üzleti megbeszélésen veszek majd részt.

– Miért, nem?

– Már akkor, amikor Lauder kisasszonnyal és a titkárnőjével találkoztam, felmerült bennem, most viszont megerősödni látszik az a feltevésem, hogy nem, ez nem üzleti tárgyalás lesz.

– Hanem? – nevetett csodálkozva Carla.

– Hanem egy szépségverseny! És most, megvallom, teljesen össze vagyok kavarodva. Hogy fogom így az érdekeimet képviselni?

– A válasz egyszerű – vette át a szót Andy –, ahogy a helyzetét elnézem, valószínűleg sehogy!

– Én is ettől tartok. És kérem, ne haragudjanak, amiért ilyen privát hangnemet ütöttem meg önökkel szemben. Tudom, ez elítélendő magatartás, azt hiszem, szexizmusnak hívják, de vállalom. Nem tudtam megállni. És őszinte elismerésnek szántam.

– Elnézzük önnek. Bár tudom, sokan tiltakoznának, de én nem tagadom, nekem ez mindig jólesik – mondta kedvesen Carla.

– Csatlakozom – mosolygott a férfira Andy.

– Ó, és még valakit meg kellene hogy ismerjen – vette át a szót Carla, amint a feléjük közelítő nagyanyját megpillantotta. – Vele ugyan nem dolgozik majd együtt, de persze még máskor is láthatja. Nagyi! Kérlek!

– Itt vagyok – állt meg mosolyogva velük szemben Zarah.

A férfi arca megváltozott. A tekintete hirtelen megkomolyodott.

– A nagymamánk, Zarah Winter-Totti.

– Örvendek, asszonyom. Aaron Lebowitz vagyok. Az ifjabb. Tudom, hogy ön nem ismer engem. De én tudom, ki ön.

– Ó! – sóhajtott meglepetten Zarah. – Hát persze…

– Apám sokat mesélt önről. Megbízott bennem. Örülök, hogy végre személyesen is láthatom. Válthatnánk néhány szót külön?

– Természetesen. Azonnal – dadogta Zarah, miközben a lányokra pillantott, majd a fiatal férfival félrevonultak.

Andy hamiskás tekintettel Carlára nézett. Carla ugyanabban a pillanatban nézett vissza rá. Azon nyomban összemosolyogtak.

– Hé! Lehet, hogy a nagyinak múltja van? – suttogta Carla.

– Ezek szerint igen! Apám sokat mesélt önről… – ismételte a fejét játékosan ingatva Andy. – Nocsak, nocsak…

– És külön váltanak erről szót? Tapintatosan, titokban?

– Olálá!

– Parancsoljon – állt meg Zarah a férfival szemben.

– Sajnálom, ha a tolakodásommal esetleg zavarba hoztam. Mindössze a nagyrabecsülésemet szeretném kifejezni. Amikor ön az apámat megismerte, még szinte gyerek voltam. Jó néhány évvel később volt, amikor bevallotta nekem, hogy beleszeretett önbe, és azt is, hogy úgy érezte, ez nem volt viszonzatlan. Anyám, azt hiszem, semmit sem tudott róla. Féltem, hogy apám elhagy minket, talán azért is beszélt róla, mert fel akart készíteni. De ön erős volt, így mégis a házasságát választotta, s amikor megkérdeztem, hogy miért, széttárta a kezét, és azt válaszolta, mert ön így akarta. El sem tudja képzelni, mai napig mennyire hálás vagyok azért, hogy akkor úgy döntött. Még nem tudhattuk, de anyám már beteg volt, néhány év múlva meg is halt. Ha másként alakul, talán annak tulajdonítottuk volna, tévesen, hogy apám elhagyta, és ez mindenképpen megakadályozta volna önöket a boldogságban.

– Nem mindig tudjuk a magyarázatát, miért döntünk úgy, és éppen akkor.

– Apám két évre rá követte. Azt akartam, hogy mindezt tudja, köszönöm és átérzem, mennyire nehéz lehetett a nemet kimondania.

– Isten tudja, hogy mennyire. Köszönöm, hogy elmondta. Tudja, én átéltem, milyen az, amikor hirtelen magunkra maradunk. Amikor minden elvész egy pillanat alatt. És éppen ezért, bármilyen nehéz is volt, nem dönthettem másként.

ÖTÖDIK RÉSZ

New York, Amerikai Egyesült Államok

ANDY AZ ELMÚLT HÓNAPOKAT leginkább a múzeumban töltötte, rendszerint elsőként érkezett és utolsóként távozott. Fáradhatatlanul szervezte a különféle kiállításokat, miközben teljes erőbedobással vett részt a British Museum közel-keleti archeológiai kutatásainak az előkészítésében. A tervei szerint jövő év tavaszán, ha addigra sikerül az országok közötti megállapodásokat nyélbe ütni, végre visszamehet az egykori Mezopotámia területére egy nagyszabású ásatás vezető régészeként, melyre bevallottan régóta várt, de az élete alakulása miatt az előző expedíciót is le kellett mondania.

A gondolataival igyekezett beletemetkezni a Brian előtti időkbe. Amikor mégis elővillantak képek a múltból, akaratlanul is töprengeni kezdett a miérteken, és bármennyire igyekezett ellenállni, néha elbizonytalanodott.

Vágyott az egyedüllétre, távolságot akart tartani mindentől, és amennyire ez csak lehetséges volt, mindenkitől.

Esténként a múzeumi munkája végeztével látott neki az alapítvány ügyeinek. Volt, hogy részt kellett vállalnia egy-egy, Amerikában található ingatlannal kapcsolatos feladatban is, de jobbára a műkincsvédelmi és -felkutatási programjukhoz szükséges engedélyek és egyes nemzeti hozzájárulások beszerzésével volt elfoglalva. Nem minden ország mutatkozott e tekintetben készségesnek. Németország nem állt ellen, ahogy Ausztria sem, de a franciákkal és az olaszokkal rendre meggyűlt a baja. A keletebbre fekvő országokban pedig az ezen a területen uralkodó káosz és fejetlenség, valamint a hivatalok arroganciája tette próbára időről időre a tűrőképességét.

Csak aludni járt haza, akkor is mindössze néhány órára. Gyűlölte a lakást, ami mindenben a Briannel közös életére emlékeztette. Elhatározta, amint kissé felszabadul, elköltözik.

A nagyanyjával rendszeresen beszéltek, Zarah hangja és véleménye mindig megnyugtatta. Boldogsággal és egyszerre különös biztonságérzettel töltötte el, hogy történjék vele bármi, van kihez fordulnia, aki nem ítéli el, aki nem akarja kioktatni vagy móresre tanítani, nem kutakodik utána, csak meghallgatja. És ha kérdezi, anélkül hogy véleményt formálna, a saját tapasztalatairól beszél, amit, ha jól figyel, csaknem mindig azonnal a hasznára fordíthat.

A szüleivel az elhidegülési folyamat feltarthatatlannak látszott. Képtelen volt elnyomni a csalódottságát, bár mindig hálával gondolt rájuk. Időnként beszélt az apjával, előfordult, hogy a legváratlanabb pillanatokban hívta, de az anyja egyszer sem kereste. Ha úgy adódott, a telefonhoz jött, de a társalgásuk egy jó ismerős szintjére zsugorodott. Carla esküvőjén találkoztak utoljára. A kapcsolatukról beszédesebben semmi sem árulkodhatott volna, mint hogy a közelmúltban történtekről a szülei semmit sem tudtak. Többször nekifutott, hogy végre beszámoljon az eseményekről, de azután eltért a szándékától. Egyrészt nem érezte azt, hogy valójában érdekelné őket, másrészt el akarta kerülni a szónoklatot. Az otthontól való végső elszakadási folyamat szinte észrevétlenül indult el benne, és csak akkor tudatosult végérvényesen, amikor Mrs. Peabody értesítette, hogy a londoni lakását kitűnő áron sikerült értékesítenie.

Éjfél is elmúlt, amikor beült a kocsijába. Nem érzett fáradtságot, nem volt fásult vagy rosszkedvű, de az életöröm sem tombolt a lelkében. A napok gépiesen végrehajtott feladatok sorozatából álltak. Carla számát tárcsázta.

– Halló! Te még nem alszol? Ott hány óra van?

– Fél egy. Én meg attól féltem, hogy felébresztelek.

– Hát, az ma nem ment volna.

– Olyan korán keltél?

– Nem. Nem aludtam.

– Mi történt? Valami baj van?

– A baj nem most történt. Csak most határoztam el magam.

– Azt hiszem, nem értelek. Kifejtenéd?

– Elválok Yaakovtól.

– Hogyan? De hát erről eddig nem is volt szó!

– Nem. Nyíltan nem. Vagyis nem beszéltem eddig erről senkivel. De gondolkodtam rajta, és alaposan megfontoltam.

– A szüleidnek mondtad?

– Igen. Elkerülhetetlen volt. Sajnos, az apám emiatt magát hibáztatja. Anyám pedig azt mondja, hogy minden kapcsolatban vannak döccenők, és ideje napirendre térnem, ahelyett hogy elhamarkodnám a dolgot. Miközben pont ebben a kérdésben annyira vagyok gyors, mint egy olvadó gleccser.

– És a nagyi tudja már?

– Igen. Elmondtam neki, hogy nem tudom, valaha megtalálnám-e még egyszer ugyanazt a boldogságot Yaakov mellett.

– És mit mondott?

– Azt, hogy kívülről állást foglalni nagyon nehéz, mert a boldog házasságnak sok változata van. De abban egyetértett velem, hogy mindegyiknek az alapja az őszinteség.

– Tipikus nagyi!

– Imádom!

– Én is. Engem mindig megnyugtat.

– Engem is.

– Yaakovval beszéltél?

– Igen. Értetlenül áll előtte, mennyire megváltozott a viselkedésem. Már lehiggadt. Minden bizonnyal most rám haragszik. Pedig rájöhetett volna, hogy pont ő az oka. De az is lehet, hogy rá is jött, és ettől van kiborulva. Legfőképpen azon, hogy nem szeretem annyira, hogy megbocsássak. De megmondtam, hogy én már megbocsátottam. És továbbra is szeretem. Azonban ugyanúgy bízni nem tudok. Hiába ígéri, hogy ezentúl másképp lesz. Magamat is szeretem. Ezért nem teszem lehetővé számára, hogy újra csalódást okozzon.

– És most? Hogyan tovább, Carla?

– Beletemetkezem a munkába. Pillanatnyilag másra nem is vágyom.

– Én szintén. Akkor éljenek a magányos, dolgozó nők! Majdnem azt mondtam, hogy vénlányok. Csak közben rájöttem, hogy rád ez már nem igaz. Előnyben vagy.

– Nos, ezt az előnyt szívesen átadtam volna valakinek.

– Őszintén sajnálom.

– Én nemkülönben. De ismerem magam. Nekem ezek után nem menne.

– Tökéletesen megértelek. Voltak hasonló gondolataim nekem is. Csak erőm nem volt, hogy véghez vigyem.

– Mondd, miért hívtál?

– Mert úgy néz ki, hogy a németországi licenszünket végre megkapjuk. Harmadszor megyek érte. A referens, aki egyébként egy nagyon kedves férfi, mindig talált valamit, ami hiányzik a dokumentumhoz. De most nincs több kifogás, át kell adnia.

– Hurrá! Rám fért végre egy jó hír.

– Ez pedig azt jelenti, hogy Németországban a gazdátlan műtárgyak kutathatóvá válnak. Azaz, mindenhova bejuthatunk!

– Gratulálok! Andy, komolyan mondom, utolérhetetlen vagy!

– Azért a tempómon van még mit javítani. Mert a rossz döntéseim következményei eddig mindig utolértek.

Tel-Aviv, Izrael

JOEL LEWINSON KEZÉBEN egy kiürült kávéscsészével vánszorgott vissza az irodájába. Nem értette, hol rontotta el. Pedig ő csak jót akart. Az utóbbi időben többször felmerült benne, hogy vajon jól akarja-e azt a jót. Feltűnt számára, hogy ez a kérdés az egész eddigi életét végigkísérte.

Délelőtt beszélt Jerom Blitzman feleségével. Jerom állapota sokat javult a műtét óta, már otthonról ezt-azt megcsinál, de nem tudja, dolgozni mikor kezdhet újra. Sokat kell vesződnie a diétával, s ez olykor nagyobb próbatétel elé állítja, mint azt maga a műtét és az utána járó fájdalom tette, lévén hogy a hasa volt eddig a mindene. A tábornok kérte, hogy amint megvan Lee őrmester utódja, keresse, mert valamit meg kell beszélniük. Arra gondolt, tekintve az elmúlt eseményeket, mégiscsak jó lenne, ha továbbra is Andyn tudnák tartani a szemüket. Ki tudja, mikor lehet újra szükség erre.

Ránézett az órájára. Louisa nemsokára itt lesz, gondolta. A legelső találkozójukra emlékezett, amikor Zarah-val a festményügyben a sarokba szorították. Elmosolyodott.

Louisát még röviddel Carla esküvője után bízta meg egy kis nyomozással. Őszintén szólva csak a kíváncsiságát akarta kielégíteni, egyfajta fura megérzés után menni, s felderíteni a meggyanított rejtélyt. A titok puszta létezése minden alkalommal olyan kihívást jelentett számára, de Louisa számára is, aminek egyszerűen képtelenség volt ellenállni. A lepel lerántásának pillanata pedig mindkettőjüket mámorító örömmel töltötte el.

Azonban a kialakult események forgatagában meg is feledkezett a kéréséről. S most, hogy Louisa váratlanul jelentkezett, és azt mondta neki tegnap a telefonban, hogy megvan az eredmény, és összeállt a kép, egyszeriben mindent elfeledve éledtek fel az ösztönei.

Carla lakodalmán voltak, amikor William Benson-Collinsszal folytatott beszélgetése után meghatározhatatlan érzés kerítette hatalmába. Az volt a benyomása, mintha ismerhetné valahonnan, és a férfi ugyanezt, bár meglehetősen sután, érzékeltetni is akarja.

Lewinson csodálta Louisa kitartását, és nem kevésbé a leleményességét. Egykori önmagára emlékeztette. Ő is, ahogy Louisa is, imádta, ha a forrongó üst közelében lehetett.

– Nem volt egyszerű! – indított Louisa, miután beviharzott az irodába. – De rajtam nem fogtak ki!

– Azt mindjárt sejtettem. Szóval, mit tudtál meg William Benson-Collinsról? És főleg hogyan?

– Azért mindent nem kötök az orrodra – nevetett. – A lényeg, hogy szegény Edna kapcsolatain keresztül eljutottam az osztrák gyámügyi hivatalba. Mégpedig egészen az irattárig!

– Hűha!

– Szörnyű volt!

– Amit felfedeztél?

– Dehogy! Amilyen állapotokat találtam. Ezeknél alig van valami digitalizálva! Több hónapot vett igénybe! De végül találtam ott valakit, aki hajlandó volt a polcok között rostokolni és átnézni, ami rendelkezésre állt.

– És?

– Az eredmény az lett, hogy William Benson-Collinsék nem fogadtak örökbe senkit.

– Hogyan?

– Igen. Ahogy mondom. Se akkor, se máskor.

A tábornok döbbenten nézett rá.

– És? Ezek szerint ennyi? Ez tartott ennyi ideig? – hebegte.

– Így ismersz, Joel? – mosolyodott el Louisa.

– Nem! Egyáltalán nem! Azért csodálkozom.

– Nos tehát, azt a gyereket márpedig valaki örökbe fogadta, nem igaz? Gondot okozott, hogy nem tudhattuk az eredeti nevét.

– A gyereknek?

– Igen. De hagyd végigmondani!

– Rendben. Akkor csendben maradok. Illetve, csak még annyit mondanék, hogy a mi lányunk neve Carla volt, amikor megkaptuk.

– Valószínűleg Andy is Andy volt. Csakhogy ezeket a neveket a gyámügyi hivatalban adhatták nekik.

– Muszáj megint közbeszólnom! Zarah-nak tudnia kellett, mi volt a lányok neve!

– Tudta is. Megkérdeztem.

– És?

– Mariella és Johanna. Marcus és Jozefa mintájára. De azt, hogy melyikük ki volt, nem árulta el. Azt mondta, most már Andy és Carla. És hogy ez már egy másik idő, és egy másik élet, ami semmiben sem emlékeztethet a múltra.

– Bölcs asszony. Bocsánat, hogy megint közbeszóltam, folytasd.

– Tehát ez a nyom elmosódott…

– …de Lebensberg volt a vezetéknevük!

– És gondolod, hogy ez nekünk nem jutott az eszünkbe? Különben kértelek, hogy ne beszélj bele a mondandómba.

– Rendben. Innentől hallgatok.

– Ezt már az előbb is megígérted. Szóval kiderült, hogy a báróné mégis leíratta a gyerekeket a nevükről. Később az összes iratot, a névváltozási okirattal együtt, az örökbeadás után titkosították, mint tudjuk. Olyannyira, hogy még a nyomát sem lehetett semminek megtalálni. Valószínűleg egy csinos kis kályha lehetett a tökéletes titkosítóberendezés.

– És akkor…

– Joel! – emelte fel a kezét Louisa. – Ha mindig közbe fogsz vágni, soha nem érek a végére!

– Rendben. Hallgatok!

– Mindegy. Úgyis tudom, hogy nem bírod megállni. Tehát maradt a dátum. Drága Ednától megtudtam, mikor történt pontosan a haláleset. Szegényt olyan megrázkódtatás érte, hogy másodpercre pontosan emlékezett.

– Szerencsétlen lélek – ingatta a fejét a tábornok.

– Nos, megvolt a dátum, a gyerekek kora és neme. Dinától megtudtam, pontosan melyik napon történt a ti lányotok örökbefogadása. Bíztunk benne, hogy egyrészt Andyé is ugyanazon a napon történt meg, másrészt hogy nem tízesével adták az ugyanolyan korú és nemű gyerekeket örökbe. Mindenhol emberek dolgoznak, ezért mindenhol hibáznak is. Felfedeztük, hogy az örökbeadási íveket nem semmisítették meg a többi gyámügyis dokumentummal. Mert azokat egy másik hivatal kezelte. Ezen a listán egy nagyobbacska kisfiú és két kislány maradt fenn, akiknek viszont a születési dátuma megegyezett. Az egyik örökbe fogadó pár ti voltatok, a másik pedig Charles Blake és a neje.

A tábornok szája egyszerűen tátva maradt. Kis idő múlva felugrott a székéből, és járkálni kezdett a szobában.

– Charles Blake! Várj csak! Hát persze! Emlékszem, a brit haditengerészetnél volt. És azért emlékszem rá, mert akkor minden nyom hozzá vezetett! A fenébe is! Óriási volt a tét, iszonyatos diplomáciai botrány kerekedett a fegyverszállításokból, Ausztria majdnem rajtavesztett. Állítólag ő volt az, aki adatokat szivárogtatott! Rólam is, meg az egész bagrami ügyről!

– Nos, nem egészen. De mindjárt megérted.

– Folytasd!

– A Blake házaspárnak Ausztriában nyoma veszett. A gyerekkel együtt. Márpedig minden kétséget kizáróan Andy volt az örökbe fogadott gyermek. És itt megtorpant az ügy.

– Várj!

– Igen?

– Ha Andy volt az örökbefogadott gyermek, és ezt minden kétséget kizáróan bizonyítani lehetett, akkor hogy került William Benson-Collinshoz és a feleségéhez? Vagy... – némult el egy pillanatra a tábornok – a két házaspár...

– Rátapintottál a lényegre! – vágott közbe Louisa.

– Megáll az eszem!

– Én is sokat tépelődtem. Végül arra jutottam, hogy ha innen zsákutcába futottunk, akkor Ipswich Manor irányából folytatom a nyomozást, hiszen Benson-Collinsék ott éltek. A telek és az ingatlan iratait tanulmányozva azonnal szemet szúrt, hogy egyrészt szinte napra pontosan akkor vásárolta meg az elhagyott, örökös híján állami tulajdonba került birtokot William Benson-Collins, amikor az osztrák hatóságok a Blake házaspár eltűnését rendőrségi okiratban elismerték, másrészt pedig, ami ennél még érdekesebb, az az, hogy semmilyen nyilvántartásban nem lehetett annak a nyomára bukkanni, hogy honnan az égből pottyant le, és éppen oda a Benson-Collins házaspár, vagy hogy hol is élhettek korábban. És ez nagyon elgondolkodtatott.

– Megértem.

– Visszakanyarodtam Charles Blake-hez. Kutatni kezdtem azt a bizonyos fegyvereladási ügyet, ami miatt te is nehéz napokat éltél át, és akkor rátaláltam bizonyos iratokra.

– Milyen iratokra? – türelmetlenkedett továbbra is a tábornok.

– Ezekben a dossziékban egy halom jelentést találtam, mely egy „zongorista” fedőnevű személytől származott. Tele titkos és bizalmas információkkal, olyanokkal, amiket kizárólag olyan személy tudhatott, aki első kézből értesülhetett a brit titkosszolgálat és haditengerészet dolgairól. A „zongorista” az osztrákoknak jelentett. De kettős kém volt, mert felfedeztem valamit, ami az amerikai titkosszolgálat irányába mutatott. Így természetszerűleg tudott a te britekkel folytatott titkos tárgyalásaidról is, s arról is, hogy a későbbiekben Izrael állam potenciálját felhasználva megzsaroltad a német diplomáciát. Ha azonban a „zongorista” lebukik, márpedig erre volt esély, emlékezz, te magad mondtad, hogy Blake gyanúba keveredett, és a jelentések tartalma napvilágra jut, Ausztriát a háborútól semmi nem menti meg. Ezért az osztrák hatóságok tudták, mi a kötelességük. Már csak a saját érdekükben is. Meg kellett védeniük a hírszerzőjüket, és azáltal magukat is.

A tábornok valósággal tűkön ült a székében. Egészen belevörösödött az izgalomba.

– Jó, de ez az egész hogyan kapcsolódik össze?

– Hát úgy, drága Joel, hogy Andy anyja zongoratanárnő.

– Tessék?

– Emlékszel, milyen meghatóan játszott Carla esküvőjén? De arra még inkább emlékezhetünk, hogy mennyit kellett unszolni, és mennyire zavarba jött Andy kérésétől? Mi azt hittük a szerénysége volt az oka. De tévedtünk ebben. Ő azt nem akarta, hogy tudjunk róla. Azonban muszáj volt megtennie, nem tagadhatta le, hogy tud zongorázni. És innen már csak egyetlen lépés volt megtudni, ki is ő valójában.

– Kicsoda?

– Sosem találnád ki.

– Ne feszítsd a húrt!

– A „zongorista” Doris May. Charles Blake felesége.

– Te jó ég! Csak nincs köze ahhoz a bizonyos May tábornokhoz?

– Talált, süllyedt. A lánya.

– De hiszen Edward May náci kollaboráns tiszt volt a háborúban! Öngyilkos lett a partraszállás után nem sokkal! A német bombázóknak koordinátákat juttatott el, hogy London bombázását segítse! Nem hiszek a fülemnek!

– Ó, nem lep meg! Mindig ez van, amikor valami szokatlant hallasz. Doris May ebben a légkörben nevelkedett. Tudom, sokan vitatják, de nekem meggyőződésem, hogy a fogékonyság a gyűlöletre örökölhető. De hogy belenevelhető, az egészen bizonyos.

– Szerencsétlen kislány!

– Andyre gondolsz, remélem.

– Hát persze!

– Ezért nem tudta Doris May az örökbe fogadott gyermeket a sajátjaként elfogadni, úgy, ahogy ti Carlával tettétek. Emlékszel? Andy többször is mondta, hogy őt valószínűleg sohasem szerette igazán az anyja. Mindenki az elvesztett saját gyermekre gondolt okként. Azonban ez nem volt helyénvaló következtetés. Andyt azért nem tudta szeretni, mert megtudta, hogy zsidó. És nem volt képes magát túltenni azon, amit rámért a sorsa. Ez a magyarázata annak, hogy idővel a férje elhidegült tőle. Nem értette a feleségét, mert ő valóban rajongott a kislányért. A nő vele is szörnyen bánt emiatt, végül a férfi már valósággal elviselhetetlennek érezte a neje viselkedését. Azonban az ő tragédiája az volt, hogy nem válhatott el tőle. Együtt kellett maradniuk.

– De miért?

– A tanúvédelmi program miatt.

– Hogy?

– Igen, Ausztria tanúvédelmi programba helyezte őket. De nem Charles Blake miatt. Őt hagyták volna veszni, nem számított jogászként sokat. Talán észre sem vették volna, ha likvidálja a KGB, ahogy, ha jók az értesüléseim, még ma is érvényben van rá a kilövési engedély. És ezt Doris May nem felejtette el megsúgni neki. Nem Blake volt a nagy hal, Joel, hanem a felesége! Ő volt az osztrák hírszerzés fontos embere. Őt akarták a szolgálatatiért egy új élethez juttatni. Csak némi hiba csúszott a számításba. Ugyanis azt hitték, egy bárónőt adnak neki örökbe.

– Tehát tanúvédelemben részesítették… – morfondírozott a tábornok, és még mindig az elhangzottak súlya alatt illesztgette egymáshoz Louisa szavait.

– Igen. A biztonsági hivatal megvásárolt számukra a hazájukban egy évek óta gazdátlanul álló, üres birtokot, Benson-Collins nevére. S javasolták a Blake házaspárnak, hogy sebtiben fogadjanak örökbe egy gyermeket. Hogy ők ezt akarták-e végül, vagy sem, nem tudhatom, de a nő ezt a kislányt az elején szerette. A cél az volt, hogy amikor az új személyazonosságot megkapják, még hitelesebb benyomást keltve, háromtagú családként költözhessenek Ipswich Manorba, a papírjaik szerint Írországból, immár William és Mary Benson-Collinsként, az akkor éppen kétéves kislányukkal, Andyvel.

– Hm. Pedig azt hittem, Blake volt az informátor. Ezek szerint a felesége. De hogyan jutott hozzá az adatokhoz?

– A saját férjét is megfigyelte. Vélhetőleg otthon mindenről kifaggatta. Aztán az éj leple alatt, amíg a férfi aludt, ellopta tőle, amire szüksége volt. William megbízott benne, mert szerette. Ahogy a lelke mélyén, láthattuk az esküvőn, még most is, ennyi, vele szemben is elkövetett gonoszság ellenére kötődik hozzá.

– Bravó, Louisa! Őszinte elismerésem! Köszönöm. Most már csak azt nem tudom, hogy Andynek ezt elmondjuk-e?

– Természetesen, nem.

– Nem kérnéd ki ebben Zarah véleményét is?

– Már megtettem.

– És mit mondott?

– Hogy egyetért velem. Azt mondta, nincs a világon vakmerőbb vállalkozás, mint valakit őszintén szeretni. És láthattuk, hogy mivel Andynek a születésétől fogva, az anyja révén, erre hajlama van, a nevelőapja mellett pedig ezt az adottságát tökéletesre fejleszthette, képes őszintén szeretni. Még úgy is, hogy magát vagy az életét önként feláldozza. Nem lenne okos dolog mindezt tudássá mélyíteni benne. Kevés ember mer tudni, mert ahhoz bátorság kell. Aminek viszont Andy nincs híjával. És innen jöhet számára a veszély.

New York, Amerikai Egyesült Államok

AZ ÓCEÁN CSENDES egyhangúsággal, megnyugtatóan morajlott. Esteledett. A felhőtlen égen már látszottak a kigyúló csillagok. Még mindig meleg volt, bár a víz felől érkező szél egyre hűvösebb levegőt hozott. Ernst és Andy régóta feküdtek egymás mellett a homokban, ruhástul, a lassanként elnéptelenedő parton.

– Néhány héttel ezelőtt nem vettem volna biztosra, hogy a sorstól ezt az ajándékot kapom – szólalt meg a férfi.

– Az életben soha semmit nem vehetünk biztosra – válaszolta Andy.

– Szerintem azért van, amit igen.

– Például?

– Például azt, hogy amikor először megpillantottalak, tudtam, hogy akármi is lesz, nem bírom majd megállni, hogy beléd ne szeressek. Megint és megint látni akartalak!

– Ezért rendeltél mindig valamilyen mondvacsinált okkal vissza. Igaz?

– Most már bevallhatom?

– Be. Én pedig azt vallom be, hogy sejtettem.

– Tehát ezért jöttél el mindig újra.

– Inkább mondjuk azt, hogy ezért is. De szükségünk volt az engedélyre is. Éppen ezért nem sok választásom lehetett. Te zsarnok!

– És megbántad?

– Ha így lett volna, most egyedül feküdnél a parton a csillagokat bámulva.

– Egyedül nem jöttem volna ide, a világ végére, Long Islandre, a világítótoronyhoz. Magányosan feküdni otthon, az ágyon is lehet.

– Sok mindenről beszéltünk eddig, főképpen a munkánkról, szórakozásról, meg egy rakás felszínes témáról. De azon kívül, hogy a német nagykövetség kereskedelmi kirendeltségén főmunkatársként dolgozol, amit egyébként akkor is tudhatnék, ha csak egyszerű kérvénybenyújtó maradok, rólad nem sokat tudok. Német neved van. Amerikaiként. Te ki vagy?

– Huh! Tényleg érdekel?

– Igen. Te mondtad, hogy terveid vannak velem.

– Miért? Neked nincsenek velem?

– De. Azért kérdezem.

– Az egész családom német származású, de én már Clevelandben születtem. Ohio államban. Az őseim a háború alatt hagyták el Németországot, apám még gyerek volt. Sajnos, az ő ágáról a nagyszüleimet nem ismertem. Helyesebben, azt sem tudom, kik voltak, anyámat kérdezgettem, de kimerítő választ ő sem tudott adni, azt mondta, sok mindent elfedett annak idején a történelem homályos vihara.

– Így mondta?

– Igen.

– És anyukád mivel foglalkozik?

– Egy illatszerboltot vezet. És van benne tulajdona. Miért?

– Azt hittem, költő.

– Gúnyolódsz?

– Eszem ágában sincs. Elismerésnek szántam. De ha akarod abban a változatban is hallani, akkor azt mondanám, legközelebb ha a költők múzsái szabadságra mennek, őt kell megkérdezniük. Rengeteg vesződséget megspórolhatnának.

Ernst hangosan felnevetett.

– Szegény anya! Ezt nem érdemelte!

– Tudom, csúnya dolog volt részemről. Hiszen nem is ismerem.

– Remélem, meg fogod ismerni. Nagyon, nagyon jó ember.

– Elhiszem.

– Ilyen könnyen?

– Igen.

– És miért?

– Mert tudom, hogy te is az vagy.

– Ezt köszönöm.

– És tovább?

– Az életrajzomat?

– Igen. Nyújtsd csak be a pályázatodat!

– Oké – válaszolta Ernst, és még mindig nevetett. – Apám későn házasodott, majdnem negyvenévesen. És milyen fura az élet, itt, Amerikában, egy német nőt vett el. Tulajdonképpen ennyi a sztori.

– Elég rövid.

– Mindössze két főből áll a családunk. Anyámnak nem volt testvére, az ő szülei már meghaltak, ahogy apám is, amikor tízéves voltam. Pontosabban van még egy féltestvérem, Arni, az anyjával él Clevelandben. Ahogy az én anyám is.

– És a féltestvéreddel jó a kapcsolatod? Ezek szerint idősebb, mint te.

– Igen, három évvel. Nos, Arni fura figura. Csúnya dolog ezt így kimondani, de apám egy futó kapcsolatából született. Mielőtt még anyámat megismerte. Jó darabig nem is tudta, hogy a nő terhes lett. Csak később, amikor már nem lehetett mit tenni.

– Ez nem hangzik valami jól.

– Hát, minek tagadni, nem. A nő Algírból jött Amerikába. Itt akart maradni. Ez alapján sok mindent feltételezhet az ember.

– Akkor Arni ezek szerint…

– Igen. Félvér. De ez, mondjuk, nem érdekes. Nagyon kedvelem. Csak hát teljesen élhetetlen. Valamibe mindig belekeveredik, pedig jó tanuló volt, sokkal jobb, mint én. Informatikával meg elektronikával foglalkozik, tényleg valóságos zseni. És ezzel együtt állandóan a helyét keresi. Ki akar törni Clevelandből. Azt mondja, többre hivatott. De ne is beszéljünk róla. Bonyolult az egész. Viszont most te jössz!

– Én is pályázok?

– Neked nem kell. Nálam tied az állás. Csak azért mégis szívesen meghallgatnám.

– Nos, én Angliában nevelkedtem, Ipswich Manorban, egy csodás birtokon. Apám Londonban ügyvéd, anyám pedig zongoratanárnő.

– Indításnak nem rossz.

– Nem is panaszkodtam soha. Régészetet tanultam, meg képzőművészetet, a festés mindig érdekelt. Volt néhány nagyszabású kiállításom, de az utóbbi időben hanyagoltam a vásznat. A British Museumnál kezdtem, onnan jöttem a Guggenheimbe. Van egy testérem, Izraelbe ment férjhez, ott él a nagymamám is.

– Izraelben?

– Igen. Miért?

– Mindig vágytam oda. Nem tudom az okát, talán különösebb nincs is, de valamiért vonzott az egész kultúra. Meg a történelem.

– Titokban egy régész lapul valahol a bensődben?

– Nem hinném. Mert például Egyiptom vagy az ókori Görögország egyáltalán nem érdekel. De te valamilyen alapítványnak kérted az engedélyeket, nem?

– Nem is emlékszel?

– Szerinted azt figyeltem? Ha egy blokkot teszel elém, azt is lepecsételem!

– Na, jó lesz ezt tudni, ha szükségem lenne rá! – nevetett Andy. – Különben igen, a von Lebensberg Alapítvány részére. Ez a nővéremé. Műkincsvédelemmel foglalkozunk, de ez csak egy a szerteágazó területek közül, és ennek a munkáját segítem. A múzeumi dolgaim mellett. Egyelőre.

– És az hogy lehet, hogy egy ilyen meseszép, okos lány egyedül van?

– Hát így. Ha arra vagy kíváncsi, van-e valakim, nincs. És férjnél sem voltam még. Gyerekem sincs. Nem túl régen ért véget egy hosszú kapcsolatom, de erről nem szeretnék beszélni.

– Nem is kérném.

– Helyes. De ugyanezt én is megkérdezhetem. Hogy egy ilyen jóképű, magas, „minden-nő-álma-szőke-kék-szemű”, ráadásul kitűnő egzisztenciájú férfi hogy lehet, hogy egyedül van. Vagy nincs?

– Úristen! Most a mennyekbe repítettél!

– Mivel?

– Valóban ilyennek látsz?

– Miért? Nálatok nincs otthon tükör?

– Hát ez az! – nevetett hangosan Ernst.

– Micsoda?

– Imádom ezt a metsző, fergeteges humort! De, van. Csak én nem így szemlélem magam. És hogy miért vagyok egyedül? Lehet, hogy magas a mérce.

– Akkor ezt bóknak vehetem?

– Bocsánat, nem szerettem volna taplónak tűnni.

– Nem, nem! Szó sincs róla.

– Volt nekem is barátnőm. Több is. De egyikkel sem tudtam volna az életem elképzelni. Te más vagy. Téged igazán meg akarlak ismerni.

– Azt hiszem, nincs ellenvetésem.

Ernst felkönyökölt, és óvatosan ráhajolt Andyre. Lágyan, kicsit reszkető kézzel simította ki a haját a homlokából.

– Milyen gyönyörű vagy! És milyen káprázatosan szép a szemed! – suttogta, s az arca egyre közelebb ért Andy arcához.

A lány érezte a bőrén a férfi forró leheletét. Behunyta a szemét, és hagyta, hogy Ernst először megcsókolja.

Bécs, Ausztria

CARLA BEPÚDEREZTE az orrát, majd kiválasztotta a legnagyobb ecsetet, és még egyszer átsimította vele az arccsontjait. Leengedte a haját, előrehajolt, és két kézzel beletúrt. Szerette, amikor valamennyire kócos maradt. Igazított még a tincsek hullámain egy keveset a halántékánál, azután összepakolta a sminkestáskáját, és ellépett a fésülködőasztaltól.

A szobaszerviz pár perccel ezelőtt hozta meg a frissen vasalt ruháját. Már-már aggódott, hogy emiatt lekésheti a találkozót.

Ma estére egy nádzöld, tisztaselyem santungruhára esett a választása. A fazon elöl zárt volt, hátul elegánsan, egy arasznyit nyitott, de a vállait merészen szabadon hagyta. A hossza térd alattig ért, és annyira erőteljesen szűkült lefelé, hogy a lépcsőket tanácsos volt benne elkerülni.

Egy darabig tanakodott, hogy a kétpántos, elképesztően magas sarkú lábbelijét válassza, vagy a kényelmesebb zártat, aminek a sarka ugyan szintén rendkívül magas volt, viszont lehetett benne menni, majd végül ez utóbbi mellett voksolt.

Carla ruhatára alapvetően kényelmes darabokból és jól használható cipőkből állt. De szerette felvenni a tökéletes arányú lábait megmutató, úgynevezett ülőcipőket is, amelyek onnan kapták a nevüket, hogy ha sikeresen el tudott bennük evickélni a célhelyre, legjobb volt azonnal leülni, és fel sem állni indulásig. A másik csoportba az állóruhák tartoztak, melyek ugyan rendkívül mutatósak és csinosak voltak, kiemelték pompás alakját, de az álldogáláson kívül másra egyáltalán nem voltak alkalmasak, még a légzés is külön technikát igényelt bennük. Egy falatot is enni ezekben fel sem merülhetett. Legfeljebb egy kis táska vagy egy pohárka szorongatását tette lehetővé az alakra idomozott szabás, hogy azért mégis legyen mibe kapaszkodni az este folyamán. Figyelni kellett, mert ha véletlenül állóruhát ülőcipővel kombinált, könnyen fuccsba mehetett a szórakozás.

Az étteremben a férfi már türelmetlenül várta. Amikor a bejáratnál megpillantotta, azonnal felállt, és néhány lépést tett felé.

– Köszönöm, hogy eljöttél – mondta.

– Szívesen jöttem. Bár még mindig okoz néha fejtörést, hogyan lehet a két dolgot különválasztani.

– Az üzletre és a magántalálkozókra gondolsz?

– Igen, azokra.

– Nem szeretnék sem tolakodni, sem ajtóstul rontani a házba, de a megoldásnak egyetlen módját látom.

– Éspedig?

– Hogy a kettőt egyesíteni kell.

– Azt hiszem, nem pontosan értem, mire célzol.

– Nem? Nos, a házasságra, természetesen.

– Aaron! – kiáltott fel Carla elmosolyodva. – Hiszen éppen csak elváltam! Jószerivel az egészet még kiheverni sem tudtam!

– Ennek ellentmond az, hogy itt vagy.

– Ezt elismerem.

– Szeretlek, Carla. Attól a perctől, hogy beléptem a tárgyalóba. Azt mondtam magamnak, Aaron Lebowitz, ha ezt a nőt nem tudod meghódítani, megérdemled, hogy továbbra is egyedül maradj.

– Nem tagadom, jólesik ezt hallani.

– De?

– Nincs de. Rendelünk? – kérdezte Carla, amint észrevette, hogy a pincér az asztaluk felé közelít.

Aaron steaket kért, Carla kiotói vízizöldsalátát, grillezett, füstölt bivalygomolyával, diós-szőlős-mézes öntettel.

– Tudod, azon mélázgattam, amíg vártalak, mennyi különös dolog történik velünk. Mondhatnám, hogy az életben. De nem mondom, hiszen hol máshol, nem igaz? Mennyire buta megközelítés is ez!

– Izgatottan várom a folytatást! – mosolygott Carla.

– Az első találkozásunk után rögtön kitaláltam valamit, amiért elrepülhetek Tel-Avivba. Persze, semmi dolgom nem volt ott. Csak találkozni akartam veled. Azután még kétszer elmentem, ugyanígy.

– És minden alkalommal megbeszéltük ugyanazt az alapítvánnyal kapcsolatban.

– Jó, hát nem pontosan ugyanazt.

– Rendben van, nagyjából.

– Aztán összeszedtem a bátorságomat. Bár szerintem sejtetted, miért járok.

– Nem sejtettem, tudtam. De azt nem gondolhattad, hogy én majd előhozakodom vele.

– Szó sincs róla. Viszont erőt tudtam meríteni abból, hogy mindig azt vettem ki a szavaidból, szívesen mondtál igent a találkozókra.

– Az ember nem mond nemet a fő támogatójának! – incselkedett Carla.

– Ez övön aluli ütés volt.

– Még nem is tudod, hogy az milyen!

– Nos, ha nem túl nagy baj, nem is szeretném. Sok mindent tudok már rólad.

– Ez igaz. Én magam is sok mindent elmondtam. Csak gondoltam, nem árt, ha felidézzük. No, de mibe is kezdtél?

– Hogy apám ugyanúgy járt Izraelbe valaki miatt, ahogy én.

– A nagyi miatt.

– Hát ez az. Ezek szerint egyforma az ízlésünk – nevetett. – Én késői gyerek voltam. Apám ötven is elmúlt, amikor megszülettem.

– A nagyival lehetett egyidős, gondolom.

– Igen, pár év volt közöttük legfeljebb, az apám javára. Emlékszem, azon a tavaszon érettségiztem, amikor a szobájába félrehívott, és megmondta, hogy elhagy minket.

– Nem édesanyádnak?

– Nem. Legelőször nekem. Közel álltunk egymáshoz, a bizalmába fogadott. Nem szóltam senkinek. Csak vártam a napot, amikor veszi a kabátját és elmegy. De nem történt meg. Pedig tudtam, hogy szerették egymást. Soha életemben senkinek nem voltam annyira hálás, mint a nagyanyádnak. Ismeretlenül. Hogy volt ereje, és lemondott az érzelmeiről. Nem akart szétzilálni egy családot. Meghatóan tisztességes volt!

– Így is felfoghatod. Kétségtelen, hogy valóban megvannak az erényei, és emiatt támadhatatlan. De a nagyit ismerve inkább az állt a háttérben, hogy tisztában volt azzal, ha apád mellett marad, soha nem lehet boldog. A nagyanyám rengeteg mindent elvesztett életében. Megtanulta, mivel jár, és időben felismeri a folyamatot.

– Ilyen egyszerű volna?

– Ha őt kérdeznéd, nem hinném, hogy ezekkel a szavakkal jellemezné mindazt, amit átélt. De okos asszony. És le tudja vonni a megfelelő következtetéseket. Folytasd, bocsánat, hogy félbeszakítottalak.

– Apám és az öreg von Lebensberg jó barátok voltak, így került az alapítványa közelébe. Persze, az elsődleges célja az idős bárónak a vagyona kimentése volt, vélhetőleg apám tudott is róla, de nem zavarta, és a többi ügyét felkarolta. Amikor meghalt, arra gondoltam, nem folytatom. Van enélkül is éppen elég kiadásom meg dolgom. Még családot sem alapítottam, pedig harmincnyolc vagyok, egyszerűen az üzlet mellett nem maradt semmi időm sem. Majd bombaként robbant a hír, hogy a báró fiának mégis van örököse.

– És a nagy vagyon az ölébe hullott.

– Nézd, Carla, értem, amire célzol, de ez semmiben sem szempont. A Lebowitz család vagyona lényegesen nagyobb, úgyhogy erről a vízről most evezzünk is el, mert a téma kivesézése számtalan félreértésre adhat majd okot. Rendben?

– Megértettem.

– Elmentem arra a megbeszélésre. Ahol megláttalak. Semmit nem tudtam a helyzetedről, ami a magánéletedet illeti. Mindenesetre az is figyelemre méltó, hogy éppen úgy alakult, ahogy alakult. Csak annyit tudtam, hogy kellesz nekem. Erre vártam eddig. És akkor hirtelen felismertem, hogyan értem a saját életemben körbe. Ha te is szeretnéd, akkor innen közösen folytathatnánk tovább.

– Nagyon jól érzem magam veled, Aaron. El sem tudom mondani, mennyire.

– Szóval, nem?

– Egy pillanat! Nem mondtam nemet. De még igent sem. Vonzó vagy. Olyan férfi, akit tudom, hogy képes lennék szeretni. Erős vagy, férfias, szilárd jellemű, és az a benyomásom, hogy kellőképpen keménykezű is. Ezeket mind nagyon szeretem. Csakhogy időt kell adnod.

– Hogy megfontold?

– Nem. Már megfontoltam. Azért vagyok itt, Bécsben. Hozzád jöttem. De még nem állok készen. Úgy akarom kimondani az igent, hogy rajtad kívül már egyébre nem gondolok.

– Köszönöm. Természetesen annyi időt kapsz, amennyit szeretnél, vagy amennyinek szükségét érzed. Nem foglak sürgetni, és nem fogom elkapkodni. De figyelmeztetlek! A mai beszélgetésünk után feladni sem fogom. Soha.

– Tudom, hogy nem. Ennyire már megismertelek. És nem is lesz rá szükség.

Aaron átnyúlt az asztalon, és megfogta Carla kezét. Magához emelte, és megcsókolta. Carla rámosolygott. Egyetlen szempillantás alatt megérezte, hogy mire vágyott egész életében.

– Ez a steak kitűnő volt. És a tied?

– Tökéletes.

– Kicsit tartottam a helytől.

– Miért?

– Olvastam egy rossz kritikát róla. Bár mindig fenntartással kezeltem az olyan embereket, akik másokat minősítgetnek. Magamnak már többször levezettem, hogy mi a bajom a kritikusokkal.

– És? Levezetnéd nekem is? – nevette el magát Carla.

– Azt szokták mondani, nem kell ahhoz sütni tudni, hogy az ember meg tudja mondani, hogy jó-e egy sütemény. Nos, a véleményem erről az, hogy tudatlanul csak azt lehet megmondani, ízlik-e. De az más, mint hogy jó-e. Mert azt csak az tudja megmondani, aki meg is tudja sütni.

– Egyetértek. Ugyanis, hogy a cukrász jól dolgozott-e, az fogja megmondani, aki pénzt ad a tortájáért, mégpedig azzal, hogy megteszi-e újra. És nem az, aki ellenőrzésképpen, okoskodva belekóstolt.

– Mindig dühített, ha valaki az ilyen vagy olyan, legtöbbször kétes ízlésére hagyatkozva abból akar megélni, hogy annak, aki dolgozik, megmondja, jól dolgozott-e.

Carla nevetett.

– Látom, jól szórakoztál a dühömön. Igaz?

– Igen. De ami ennél sokkal fontosabb, most megértettem, hogy körültekintően járjak majd el, amikor téged kritizálni támadna kedvem.

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

A HOTEL ARCADE főbejárata középkori bástyaként magasodott az előtte futó sugárút fölé. A lámpákat már mindenhol felkapcsolták, fényárban úszott az egész környék és a tágas Public Square.

Andy és Ernst nehéz nap után voltak. Délelőtt még mindkettőjüknek sürgős tennivalója akadt, a múzeumban kiállítást zártak, a követségre pedig váratlanul delegáció érkezett. Külön-külön értek a repülőtérre, kevés híja volt, hogy otthon ne maradjanak.

– Legjobb lenne ma már itt maradni a szállodában – szólalt meg Andy, ahogy egy sóhajjal a tágas szoba kényelmes kanapéjába süppedt.

– Ahogy szeretnéd, drágám. Anyával már beszéltem, hogy itt vagyunk, csak holnap este vár minket vacsorára. Így miénk az egész nap!

– Mit terveztél?

– Ó, én nagyon sok mindent! – ült le Ernst Andy mellé, és átkarolta. – El is mehetünk, ágyban is maradhatunk – suttogta egészen közelről.

– Te mit szeretnél?

– Szerintem ki tudnád találni…

– De azért, gondolom, megmutatod, hol nőttél fel? Igazán kíváncsi vagyok.

– Elmehetünk a tóhoz, a West Side Marketre, suhancként imádtam ott bolyongani, azon a környéken van a házunk, és ha itt vagy, nem hagyhatod ki a rockmúzeumot sem.

– Tényleg! Van itt egy modern művészeti gyűjtemény, lenne kedved megnézni velem?

– Hát hogyne! Melyik múzeumban van?

– Csak képet láttam róla, az épület a mekkai Kába kőre emlékeztet. Szívesen megnézném a tárlatukat.

– A szakma…

– Baj?

– Nem! Sőt, ezen a téren rám is férne egy kis művelődés. Legalább szakértő lesz a vezetőm – mosolygott Ernst. – Azt hiszem, tudom, melyikre gondolsz. Reggel utánanézek. Éhes vagy?

– Nem, egy cseppet sem. Te?

– Én sem.

– Megyek a fürdőszobába. Egy kád forró vízre vágyom – mondta Andy, és megcsókolta Ernst száját.

– Nem bánnád, ha veled tartanék? – kérdezte a férfi.

– Megtudod, ha kipróbálod.

Ernst anyja, Madge, barátságos nő volt. Szőke, hosszú haját lazán feltűzve viselte, óceánkék szeme ugyanúgy ragyogott, mint a fiáé. Ápolt volt, látszott, hogy első kézből jut hozzá a legjobb kozmetikumokhoz.

A vacsorával igazán kitett magáért, Andyvel végig rendkívül figyelmes volt, de kissé tartózkodó. Andy magában ezt két okra vezette vissza. Az egyik, hogy könnyen elképzelhető, adott már néhány ebédet vagy vacsorát azoknak, akiket Ernst bemutatott, így érthetően fenntartással kezeli, aki a fia mellett feltűnik. A másik, hogy német. Minden mozdulatán érződött a pontosság, a megbízhatóság és a kiszámíthatóság. Ezt tükrözték a látható érzelmei is.

A lakásban patikatisztaság és tökéletes rend uralkodott. Fénylettek a bútorok, egyenesre fésülve feküdt a csillogó padlón a szőnyegek rojtja, még a díszpárnák sarka is egyforma magasságban állt.

Andy az első igazi mosolyt akkor kapta, amikor felálltak az asztaltól, és önkéntelenül elkezdte leszedni a használt tányérokat.

– Bocsánat – szólalt meg, amikor felnézett Madge arcára –, csak a megszokás. Nem baj, ha segítek, ugye?

– Ne fáradjon, de a szándékot is nagyra értékelem – mondta.

– Arni nem jön? – kérdezte Ernst, amint átültek a nappaliba.

– De, hívtam vacsorázni is, ahogy megbeszéltük, de azt mondta, van valami fontos dolga, és hogy később benéz.

– Szeretném, ha őt is megismernéd – fordult a férfi Andy felé.

– Gondolom, a fiam mesélt már róla.

– Nos – pillantott enyhe zavarban Andy Ernstre –, igen. Mondta, hogy van egy féltestvére.

– Arni jó gyerek. A fiammal kiskoruktól sokat voltak együtt, volt, hogy néha nálunk is lakott. Sajnos, az anyjával nem jönnek ki. Így még nehezebb.

– Mi? – tette fel bátortalanul a kérdést Andy.

– Hogy egy lakásban éljenek. De mégsem vehettük volna magunkhoz!

– Anya, Arni mindjárt negyvenéves!

– Persze. A gyerekkorára gondoltam. A férjemmel sajnáltuk.

– Lehet, hogy nem tartozik rám, de most, hogy beszél róla, megkérdezhetem, hogy mi volt a baj?

– Az anyjával rideg volt a viszonya. Nem szerette őt. Nem tudom, a fiam…

– Elmondtam, anya.

– Igen. Szóval az anyja nem azért szülte, mert akarta. Hanem hogy Amerikában maradhasson. Azt mondta, ha a tanulmányai befejeztével hazamegy, az ottani szabályok szerint adja férjhez az apja. Neki nem lesz beleszólása.

– Ez szörnyen hangzik.

– A vallás miatt. Arni édes kisgyerek volt. Lehet, hogy az anyját erre a kényszerű lépésre emlékeztette. Egy bizonyos, előre megfontolt éjszakára. Nem tudhatjuk az okokat. Mi megpróbáltuk gondját viselni, amennyire lehetett. Végtére is Klaus, a férjem volt az apja.

– Ez nagyon becsülendő, úgy vélem.

– Nem ítélkezhetünk. Minden ember szeretne valahogyan boldogulni. Én a boldogtalan gyermekkorára vezetem vissza, hogy Arni ma sem tudja, mit kezdjen az életével. Pedig olyan jól indult minden! Osztályelső volt, matematikaversenyeket nyert, és sportolt is. De nem fejezte be a főiskolát, valamilyen szervezetbe keveredett, Klaus egyik barátja mentette meg.

– Mitől?

– A börtöntől. Állandóan azt hajtogatja, szinte a mániája lett, hogy ő többre hivatott, és hogy az élettől nem ezt érdemelte volna. New York minden vágya, odamenne, hogy befejezze az egyetemet. Persze nincs elég pénze. Az anyjának végképp.

– És önöknek?

– Hát ez az. Nekünk volna. Csakhogy nem merjük megtenni.

– Mit? Hogy adnak neki?

– Igen. Nem zúdíthatjuk őt a fiam nyakába, felelősségteljes munkája van, egyetlen rossz lépés, és a diplomácia nem bocsátja meg, vége a karrierjének. Ki tudja, mi lenne ott Arnival? Vonzza a bajt! Itt legalább nagyjából rajta tarthatjuk a szemünket. És vannak kapcsolataink. Jobb, ha itt marad. Mindig azt mondjuk, hogy nekünk sincs pénzünk.

– Mi tagadás, ez elég kilátástalan. Bár sok ember, ha a saját lábán kell megállnia, és nincs védőkorlát körülötte, hamar észhez tér, és belátja, hogy magára számíthat.

– Sok ember minden bizonnyal, de nem Arni. Neki semmi érzéke a veszélyhez.

– És ön? Meglátogat bennünket New Yorkban? – váltott témát Andy.

– Köszönöm a meghívást. Mindenképpen. Hálaadás környékén el tudok a boltból szabadulni.

– Nagyszerű! – lelkendezett Andy.

– Addigra már remélem, hogy átköltözöl hozzám – közölte mosolyogva Ernst.

– Ó, szóval ennyire komolyra fordultak a dolgok?

– Igen, anya, Andyn múlik minden.

– Értem. Tudom, nekem anyaként ebbe nincs beleszólásom. De én nagyon szeretném, ha megtenné.

– Komolyan? – kérdezte meglepetten Andy.

– Igen.

– És miért?

– Mert életemben először látom a fiamon, hogy egy lány mellett önfeledten boldog. És megértheti, hogy ez mennyire fontos nekem. Az pedig csak a ráadás, hogy a személye engem is teljesen elvarázsolt.

– Ó, egészen zavarban vagyok.

– Ne legyen! Én mindkettőjüknek egyformán drukkolok.

Az előszobából ajtócsapódás hangja hallatszott. Néhány másodperc elteltével beviharzott Arni. Megállt, és nagy, sötétbarna szemekkel meredt a látogatóra. Andy szinte olvasott a tekintetéből. Úgy látta, valamiféle harag izzott benne, valamilyen kiolthatatlan tűz és értetlenség a megalkuvásokra kényszerített életéért. Arni ekkor elmosolyodott. Azután Ernsthez lépett, és megölelték egymást.

– Arni, bemutatom…

– …a menyasszonyodat? Heló, Arni vagyok!

– Andy. Helló.

– Bocs, de nem értem rá korábban.

– Sajnálhatod! A vacsora mennyei volt.

– Tudom, mindig az. Csomagolsz majd nekem?

– Persze, Arni, hogyne. Dolgozni voltál?

– Ja. Állandóan dolgozok. Spórolnom kell.

– A tanulmányokra? – kérdezte Andy.

– Szóval elmondták? Ja. Utálom ezt a várost. Utálom a szegénységet. Itt megállt a világ! Alig lehet látható pénzt keresni.

– Szerintem ne untassuk ezzel Andyt – szólalt meg Madge.

– Oké. Vettem. De ettől még ez van. Leülhetek?

– Ezt kérdezned sem kell – felelte Ernst.

Arni kért egy hideg sört. Szótlanul elkortyolgatta. Azután bement Ernst régi szobájába, hogy megnézzen egy filmet. Nem vágyott az anyjához haza.

A clevelandi látogatás után nagyjából két-három héttel kezdődtek Andy rosszullétei. A reggelek borzalmasak voltak. Egy falat sem ment le a torkán, a szeme alatt egyre sötétebbek lettek a karikák. Az edzéseket abba kellett hagynia, mert nem bírta erővel. Próbált aludni, kísérletezett vitaminokkal, de a helyzet további két hét alatt sem javult egy szemernyit sem. A múzeumban a munkatársnője is észrevette a változást.

– Szerintem terhes vagy – mondta. – Nekem pont így kezdődött. És semmi sem látszott a hasamon. Első gyerek?

– Igen. Vagyis nem! Mert védekezem.

– Igen? Azért csak vegyél egy tesztet.

Andy remegő kézzel állt a vécé előterében a tükör előtt. Nem tudta, hogy ez így most jó lenne-e. Nem mert az eredményre ránézni. Ugyanakkor akarta is. Csak félt, hogy most visszavonhatatlanul megváltozhat minden. Ernstre gondolt, aki alig várja, hogy határozzon végre. Azután hirtelen a nagyanyja jutott az eszébe. Azt mondta egyszer, hogy butaság azt hinni, hogy a dolgok aznap dőlnek el. Ezért akkor felesleges már félni.

Erőt vett magán, és kinyitotta a szemét. Két, határozottan kivehető rózsaszín csíkot látott.

ANDY A TELEFONBAN NEM ÁRULT EL semmit. Azt mondta Ernstnek, hogy mindenképpen személyesen, és lehetőleg még ma beszélniük kell. Ugyanakkor megnyugtatta, hogy nincs baj.

Ezek után lett Ernst igazán feszült. Aggódott, ő is látta, hogy az utóbbi időben nincs minden rendben. Andy fáradékony volt, sokat aludt, és minden mozdulata arról árulkodott, hogy meglehetősen gyenge. Nem akart semmiféle betegségre gondolni, de a gyanakvását képtelen volt elaltatni.

Amikor este Andy végre közölte a hírt, Ernst ereje egy csapásra visszatért, holtsápadt arca szemvillanás alatt újra színt kapott. Még a szeme is megtelt könnyel a boldogságtól.

Szorította Andyt, mintha soha el nem tudná engedni újra, forrón csókolta, ölelte, gyengéden simogatta. A férfi önfeledt öröme Andyt őszintén meghatotta. Szótlanul, mosolyogva nézett rá.

– Ugye, egyetlen pillanatra sem merült fel benned, hogy nem szülöd meg? – kérdezte Ernst egy kevés idő múlva.

– Nem – válaszolta Andy határozottan. – Csak…

– …nincs csak, egyetlenem. Ne aggódj! Én mindent vállalok! Mindenről gondoskodom! Holnap megtudom az intéznivalókat.

– Milyen intéznivalókat?

– Drágám, el akarlak venni feleségül. De ezt már korábban is mondtam. Most viszont tényleg eljött az ideje. Persze ha te is úgy gondolod, és hozzám jönnél.

– Persze, hogy hozzád mennék, hiszen a gyermekünket várjuk. De tudod, hogy a papír nekem egyáltalán nem fontos. Sokkal fontosabb volt látnom, hogy repültél, hogy könnyeztél az örömtől. Ezért akartam személyesen megosztani veled ezt a csodás hírt!

– Hát hogyne repültem volna! Tudod nagyon jól, hogy nélküled az élet sem kellene. Ezek nem nagy szavak, hidd el! Titokban mindennap abban reménykedtem, hogy elhatározod magad, hogy elfogadod, megengeded, hogy melletted éljek. És természetesen abban is bíztam, hogy egyszer még gyermekünk is lehet. Azonban arról, hogy mindezt ilyen hamar megkapom, álmodni sem mertem. De semmit sem erőltetek. Hiába is tenném.

– Ha tudnád, hogy mennyire szeretem ezt benned! Hogy hagysz a magam útján járni, és hagyod, hogy a magam módján jussak el a döntéseimhez.

– Egyrészről nem hinném, hogy tudnálak befolyásolni…

– …ne legyél ebben maradéktalanul biztos – vetette közbe kedvesen Andy.

– …másrészről tudom, hogy így vagy boldog.

– Szóval, te az én boldogságomat keresed?

– Egyetlenem, hát kiét keresném, ha nem a tiédet?

– A magadét, például – válaszolta huncut mosollyal Andy.

– Azt nem kell keresnem. Mert az abból következik, hogy téged boldoggá tettelek.

Andy felhevült szenvedéllyel csókolta meg Ernstet, azután még hosszan ölelte. Ő volt az első férfi mellette, aki megértette, hogy a saját boldogságát csak ezen az úton érheti el.

– Viszont lenne egyvalami – kezdett a mondandójába Ernst félszegen.

– Mi az? – kérdezte Andy csillogó szemekkel. Nem érte váratlanul, amit hirtelen érezni kezdett. Szerette Ernstet. Igazán és mélyen. Azonban az a szerelem, ami minden mást az életben elfeledtet, ma délután, itt és most lángolt fel kiolthatatlanul benne. Izzott a vágy a lelkében, a testében, hogy amennyi időt csak lehet, vele tölthessen. Hogy megérinthesse. Hogy lássa az óceánkék szemét, a megnyugtató mosolyát, és ahányszor csak szeretné, megölelhesse.

– Vigyáznom kell rád. Tudom, most azt mondod, hogy nem kell. Szeretnék veled lenni, minden reggel melletted ébredni, és este hozzád menni haza. Elfogadtam, hogy fontos a függetlenséged. De most, hogy gyermeket vársz, ez már egy másik helyzet. Kérlek, költözz hozzám!

– Még ha nem is gondolnám úgy, ahogy természetesen ebben a helyzetben gondolom, de ez végül is butaság, mert egyáltalán nem a helyzet miatt gondolom úgy, lehetne ennek ellenállni? Amikor így kéred? Hát persze, hogy hozzád költözöm!

– Ez igaz? Van itt valaki? Mert most gyorsan csípjen meg!

Andy önfeledt boldogságban hagyta el az alapítvány Park Avenue és a 25. utca sarkán lévő, kétszintes, tetőtéri lakását, ahová kevéssel azelőtt költözött be a County Roadról, hogy Ernsttel találkozgatni kezdtek. Szeretett ott lenni. Imádta benne a tereket, a levegőben álló, ívelt lépcsősort, az óriási gardróbszobát és a felső szint teraszáról a lábai előtt heverő város látványát. Élvezte a csodás kényelmet és a legkényesebb ízlést is kielégítő berendezést, a petrolkék falakat, az olívzöld plüssel kárpitozott garnitúrákat és a formatervezett, mahagóni színű bútorokat. Azonban mindezek hirtelen elhalványultak az érzései mellett. A szerelmével akart lenni.

A költözésnél Ernst egyetlen táskát sem engedett megfogni, hiába hangoztatta Andy, hogy hiszen nem beteg, a férfi mindenben igyekezett a segítségére lenni.

A konyhában rém ügyetlenül forgolódott, a mosógéppel pedig egy egész halom ruhát vágott tönkre, mivel Andy hallani sem akart arról, hogy bárhova is elvigyék a szennyest, ahogy korábban Ernst, egyedülállóként, ezt tenni szokta. Azt mondta, tisztítóprogram ide vagy oda, ő idegenek után be nem teszi a sajátját a gépbe. Komoly erőfeszítésébe került leszerelni azt az elképzelést, hogy Ernst bárhova elviszi, ahol dolga van, csak szóljon, mert jobb lenne, ha inkább nem is vezetne. Mindezek ellenére a gondoskodást, még ha Ernst időnként túl is lőtt a célon, nagyon élvezte, mert eddig még senki sem törődött így vele. Néhány hét alatt csillapodtak a rosszullétei is, és lassanként újra a munkájára is gondolhatott.

– Arni felhívott ma. Közölte, hogy New Yorkba jön egy hét múlva. Talált itt egy fizetős kurzust, ahol a félbehagyott tanulmányait folytathatja – újságolta Ernst a vacsoránál. – Beiratkozik, és egy hónap múlva el is kezdi.

– Ezek szerint a tervet komolyan gondolta.

– Igen. Bár megdöbbentett vele.

– Hogy végül mégis befejezi?

– Azzal is, de azzal még inkább, hogy vajon honnan lett erre pénze?

– Azt mondta, állandóan dolgozik. Bizonyára összerakosgatta.

– Arni? Ki van zárva. Sose volt egy vasa se. A pénz kifolyik a kezéből.

– Nézd, az még nem akkora baj, hogy vinni akarja valamire.

– Az nem. Sőt! Ha a törekvés nem csak az álmodozásban merül ki. Negyvenéves elmúlt! Nem elég beszédes tény ez?

– Nos, én ennyire nem ismerem. Kedvesnek láttam, és bizonyos értelemben elesettnek. Nincs hozzá közöm, de ha már felhoztad, megemlítem. Csodálkoztam, amikor azt mondtátok, hogy nem támogatjátok. Vagy hogy is fejeztétek ki magatokat, pontosan nem emlékszem. Persze, nem mintha kellene, vagy elvárható lenne, mindössze azért találtam egy kicsit furcsának, mert úgy tűnt, családtagként létezett a házatokban, és hogy egy féltestvérnél számotokra többet jelent. Bocsánatot kérek, ha olyasmibe ütöm az orromat, ami nem az én dolgom, és ha most helyre teszel emiatt, megértem.

– Ó, nem, dehogy! Logikus, amit mondasz. Abból a nézőpontból, amit ismerhetsz.

– Rendben van. Nem tartozik rám.

– Nem szívesen beszélnék róla. Nem akarok ártani neki, téged pedig nem akarlak befolyásolni a személyével kapcsolatban. De egy felnőtt embernek már nem parancsolhatsz, nem mondhatod meg neki, hogy mi a helyes. Ő ezt néhányszor elvétette. Clevelandben tudtunk rá vigyázni, apám kapcsolatai messzire elértek. Itt könnyen elsodródhat, és nem tudok felelősséget vállalni semmiért, ami vele kapcsolatos.

– Nem is kell. De attól még, amennyit módodban, vagy talán már mondhatom úgy, hogy módunkban áll segíteni, megtehetjük, úgy vélem.

– Nagyon jó szíved van.

– Ezt én nem tudom megítélni. De azt át tudom érezni, milyen, amikor az ember elveszett és magára van utalva.

Arni New Yorkba határtalan életkedvvel érkezett. Ernst legnagyobb ámulatára közölte, hogy van némi megtakarított pénze, felmondott a munkahelyén, mert ha végzett, nem szándékozik az anyjához többet visszamenni, csak még most, és csak annyi időre, amíg azt a kevéske holmiját összeszedi, mert itt képzeli el a jövőjét. Másnap beiratkozott a képzésre, felvette a tárgyait, és olyan erővel bizonygatta az eltökéltségét, hogy a határozottsága már-már Ernstet is meggyőzte.

Rendbe rakta a féltestvére számítógépeit, frissített, programokat telepített, elvégezte a mentéseket és beüzemelte az összes tartozékot.

– Informatika és híradástechnika! Mindig is ezt akartam csinálni – jelentette ki, majd jólesően nyújtózott egyet a derekasan elvégzett munka után. – Ez a jövő!

Andy megilletődve figyelte minden mozdulatát. Néhány dologban kikérte Arni tanácsát a saját gépére vonatkozóan is.

Arni az elutazása előtti estén kissé szárnyaszegettnek tűnt. Andy faggatózására elmondta, hogy sajnos a lakáskérdést pillanatnyilag nem sikerült megoldania, bár volt egy ajánlata, amire nem tért ki, de azt nem szeretné elfogadni, mivel kiderült, hogy ötszáz dollárért többen lennének egy kisebb szobában. Ez pedig sok pénz, és nyilvánvaló, hogy egyrészt a tanulásban hátráltatná, másrészt önálló életre semmilyen kilátása sem nyílna.

Ernst nagy levegőt vett, és közölni akarta, hogy Arni arra egyébként sem számíthatna, hogy hozzájuk költözzön, azonban most, hogy Andy várandós, ez végképp lehetetlen volna. Andy erre ráérzett, és mindenáron el akarta kerülni, hogy Ernst magát kellemetlen helyzetbe hozza a kijelentéseivel, vagy esetleg a határozott elutasítást később meg kelljen bánnia. Gyorsan döntött.

– Arni, ha ez segítség, átmenetileg lakhatsz az én volt lakásomban. Azután, ha találunk neked megfelelőt, átköltözöl oda.

Ernst tiltakozni akart. Andy Arni háta mögött intett, és leállította. Arni hálálkodott, azt mondta, nem hitte volna, hogy Andy támogatja majd elsőként abban, hogy értelmet nyerjen az élete.

Amikor Andy és Ernst kettesben maradtak, a férfi megköszönte, amit Andy tett, de a lépését mégis helytelenítette. Elmondta, hogy valószínűleg nem fog a lakásból Arni menet közben kiköltözni. S hogy utána mi lesz, az is kérdéses. Andy erre azt válaszolta, hogy ami később lesz, arról most felesleges beszélni, az egész nem nagy ügy, legfeljebb két szemeszterről van szó, a lakásnak nem lesz semmi baja, amúgy is üresen állna, és hogyha ezen múlik az, hogy Arni az álmait valóra váltsa, akkor nem akarhatják, hogy egy egyszerű gesztus elmaradása miatt fusson zátonyra a jövője. Hozzátette, egyelőre a nővérét nem avatja be, ne kelljen magyarázkodni, bár biztosra veszi, hogy mivel nagyon jó a viszonyuk, beleegyezne, és elfogadná a kérését, hogy a gyereke jövendőbeli apjának a féltestvére átmenetileg meghúzza magát benne.

IZRAELI KERESKEDELMI KIRENDELTSÉG New York, Queens, N.Y. 11421 Rockaway Blv. No. 22–18930

Joel Lewinson tábornok részére

TITKOS!

Havi jelentés

Megfigyelőink, vonatkozó időszakot tekintve, rendkívüli eseményt vagy arra utaló jeleket nem észleltek.

Kérdéses személy ismert napi rutinjának megfelelően folytatta életvitelét, abban változásokat nem tapasztaltunk.

Munkahelyén oda nem illetékes vagy leellenőrizhetetlen adatokkal rendelkező személy nem kereste, kapcsolatba ott az oda beosztottakon kívül senkivel sem lépett.

(Titkosszolgálati eszközök bevetését eddig nem láttuk indokoltnak, így nem igényeltünk hozzájárulást sem lehallgatás kezdeményezésére, sem pedig a telefon cellaadatainak megismerésére.)

A viszony Ernst T. Klaus, német követségi dolgozóval a korábban ismertetett módon folytatódott, egészen a hónap második hetéig. Akkor a megfigyelt személy Ernst T. Klaus New York, N.Y. Franklin utcai lakásába költözött. A megfigyelést ezen a területen folytatjuk.

Eddigiek alapján nem tapasztaltunk az intézkedés fokozati emelésére okot adó incidenst.

Az elhagyott lakást Arnold Selma, Ernst T. Klaus féltestvére foglalta el. Utasítást várunk azzal kapcsolatban, hogy az illető személy megfigyelését a továbbiakban végezzük-e.

Üdvözlettel

Jerom Blitzman

százados

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

AZ ŐSZ VÉGE SZOKATLANUL MELEG VOLT. Carla egyre gyakrabban repült Európába, az alapítvány ügyei szinte minden idejét lekötötték. Bár Mirjam Lauder igyekezett minél több terhet levenni a válláról, azonban az elképzelések, hogy számítógépet üzemeltetni a világ bármelyik pontján lehet, és ezáltal dolgozni, céget irányítani is, a napi gyakorlatot kiismerve, nagyon hamar megdőltek, és teljességgel komolytalannak bizonyultak.

Egyik találkozó a másikat érte, a vég nélküli tárgyalássorozatok megkívánták a folyamatos személyes jelenlétet, csakúgy, mint a személyi állománnyal való állandó törődés. Természetesen a sok bécsi látogatásnak akadt egy duzzadó keblű haszonélvezője is, Aaron Lebowitz személyében, aki gyakran mondogatta, hogy az élet úgyis megteremti, amire vágyunk.

Carla alig várta, hogy végre nyugodtan és főleg minden részletre kiterjedően értekezhessen a testvérével. Halmozódott a beszámolnivaló. Azonban csak rövid üzenetekben érintkeztek, és azokban is főként a közös feladatok kerültek terítékre.

– Andy? Jaj, végre! Jókor? Azt mondtad, most hívjalak.

– Igen, tökéletes az időzítés!

– Mennyi időnk van?

– Van! Nem kell sietnem sehova. Mindent tudni akarok! Kezdd te!

– Most is itt vagyok Bécsben, ki sem látszom a munkából, későig vagyok mindennap. Aaron azt mondja, ennyit Tel-Avivban is láthat – nevette el magát. – Úgyhogy jövő év elején ideköltözöm. Azt hiszem, ez az egyik legfontosabb hírem.

– Eldöntötted?

– El. Nem volt könnyű. Ha rágondolok, hogy otthagyom anyáékat, elszorul a szívem. De ez már egy másik élet!

– Átérzem. Neked sokkal nehezebb lehet, mert ti őszintén szeretitek egymást – mondta csendesen Andy, és keserűség érződött a hangján. Először küzdött ellene, de az elmúlt idő eseményei repeszthetetlenné tették a páncélburkot, ami a szüleitől elválasztotta.

– Tudod, először haragudtam apára.

– A közbenjárásáért?

– Nos, így is mondhatjuk. De inkább az fedné a valóságot, hogy megtiltotta, hogy az állományba visszavegyenek. Nem közbenjárt, hanem parancsot adott.

– Igen. Ez így valóban másképp hangzik.

– Azonban rájöttem, hogy végül is jót tett velem. Ahogy eredetileg is akarta. Persze, nyilvánvaló, hogy nem láthatott a jövőbe. De az a cselekedete indította el a sorsfordító lavinát.

– És nagyi? Tudja már a döntésed?

– Nem. De Aaron Lebowitzról tud, természetesen elmondtam neki.

– Akkor azt is tudja, hogy Európába fogsz költözni, legfeljebb nem beszél róla.

– Igazad lehet. Mikor otthon voltam, valamelyik nap azt mondta, hogy menjek át hozzá, és használjuk ki azt a kevés időt, amit még a közelében lehetek.

– Na látod!

– Meg is ijedtem hirtelen, mert azt hittem, hogy valami végzetesre gondolhat.

– Arra nem gondol. És különben sem beszélne soha róla. Ahogy senki haláláról sem beszél szívesen.

– És említette, hogy jó lenne, ha megint hármasban lehetnénk valamikor. Azt mondta, valamiről ki akarna faggatni minket.

– Nos, őt ismerve, most nem tudom pontosan, hogy ez jót jelente ránk nézve, vagy inkább azt, hogy mindketten rosszul járunk.

– Semmi pánik! Szerintem a dédunokáival kapcsolatban lennének kérdései. Ezt abból gondolom, hogy egyszer-egyszer célzott már erre, de különösen a válásom után, hogy akkor vajon mennyit kell erre várni, mert ő úgy döntött, hogy még szeretne beleszólni a nevelésükbe. S hogy ezt tisztázzuk, a születésnapi ünnepség a lehető legjobb alkalmat kínálná erre.

Andy egy pillanatra elgondolkodott. Most szerette volna ő is Carlának elmondani.

– Csak nem? Carla! – visított Andy a telefonba.

– Képzeld, igen.

– Te is?

– Hogyhogy te is? Te is, Andy? – sikított az örömtől Carla.

– Igen. Én is. Hanyadik hétben vagy?

– A tizennegyedikben – közölte nevetve Carla. – És te?

– A tizenkettedikben! Ez nem lehet igaz!

– De látod, hogy mégis!

– Hiszen ikrek vagyunk! Mindent egyszerre kell csinálnunk! – kacarászott Andy megállíthatatlanul.

– Tehát az ajándékaink megvannak Zarah szülinapjára!

– Rendben. Addig nem szólunk senkinek, nehogy elrontsák a meglepetést. A nagyi elől el tudod titkolni?

– Az menni fog. Jóformán nem is leszek addig otthon, és ha találkozunk, majd ügyesen öltözöm. Különben alig látszik. Mintha csak jól lennék lakva. Persze anya a második hónapban kiszúrta, neki bevallottam, és megígértettem vele, hogy hallgat.

– Gondolom, nem állta meg.

– Persze, hogy nem. Még aznap este kifecsegte apának, alig bírtam leállítani, hogy ne kürtölje tele a világot. De most már hallgat.

– Hozzámész Aaronhoz?

– Szeretnék. De majd csak akkor, ha már Bécsben leszek. Nem akarok nagy esküvőt, szerencsére ő sem, bár neki ez lesz az első. Hála az égnek, a férfiak másképp állnak az egész felhajtáshoz. És te?

– Ernst nagyon szeretné. Tulajdonképpen én is, csak, ismersz, hadilábon állok a kötöttségekkel.

– Pedig a gyerek miatt muszáj lesz leküzdened az ellenérzésed.

– Ernst ugyanezt mondja. Szóval, biztos, hogy hozzámegyek. Mielőtt szülök, mindenképpen.

– Helyes! Óriási bulit rendezünk! És egyben ez az igazi nagy találkozások pillanata is lesz! Alig várom, hogy Ernstet megismerjem.

Tel-Aviv, Izrael

ZARAH AZ EGÉSZ NAPOT a készülődésnek szentelhette. Carla időpontot szerzett a masszőrnél, bejelentette a fodrászhoz, és a kedvenc kozmetikai szalonjába is. Már délután volt, mire hazaért.

Levette a kabátját, és megállt a tükör előtt az előszobában. A látvány elégedettséggel töltötte el, valóban csodásan festett. Örült, hogy végül mégis hagyta magát rábeszélni egy néhány árnyalattal élénkebb szőke színre, és a fodrásznő javaslatára feladta a rövid haj előnyeiről dédelgetett elképzeléseit. Ugyan a fazonját egy újfajta vágástechnikával ügyesen átalakította, de meghagyta a lágy loknis vonalakat, melyek friss hatást keltve keretezték finom metszésű arcát.

A bőre egészen sima lett a viaszos, meleg pakolásoktól, és azonmód visszanyerte természetes színét. A smink, amit a kezelések után kapott, egyenesen lenyűgözte. Beszaladt a fürdőszobába a nagyító tükörért, és az ablaknál állva próbálta a rejtélyt megfejteni, amitől most egészen fiatal arc nézett vissza rá. A pasztellszínek mindig jól álltak neki, kiemelték a szeme kék kristályokra emlékeztető ragyogását. Azonban az enciánkék, vékony tusvonal közvetlenül a szempillái fölött nemcsak megsokszorozta a hatást, hanem ki is emelte szemének különleges ívét.

– Ez is egy szakma – sommázta elégedett mosollyal, majd elindult, hogy átöltözzön a vacsorához.

Ahogy azt jóval korábban kigondolta, az orchidea-rózsaszín alapon krém és bogárfekete rózsamintás, elöl gazdag kámzsával szabott, lágy esésű, matt laméruháját vette fel, melyhez egy vajszínű, puha, gyapjúkelméből készített, a hátán szembehóllal bővülő, rövid kabátkát választott. Széles ívben nyitott dekoltázsába belesimult az antik gyöngysor, melynek apró kövekkel körberakott fülbevalóját végül soknak találta. Elnevette magát, mikor eszébe jutott, hogy régen azt olvasta valahol, hogy amit az ember utolsónak magára aggat a tükör előtt, azt legjobban teszi, ha végül otthon hagyja. Így a függők a dobozukban maradtak.

Az érte küldött taxi a szálloda előtt állt meg. Aaron jött le elé a bejárathoz. Az utcán ünneplésre készülő tömeg hömpölygött, és az előtér is tömve volt vendégekkel. Mindenki a szilveszteréjszakára készült.

– Jó estét – köszöntötte Aaron, amikor a kocsi ajtaját kinyitotta. – Ma mindenki önt ünnepli!

– Ó, tudja, pont ezért nem ünnepeltem én soha. Valahogy úgy éreztem, az én szerény napomat elmossa a vad dübörgés. Azontúl, tisztában vagyok vele, hogy az álláspontom, már ami a születésnapokat illeti, messze eltér az átlagostól.

– Amennyiben? – kérdezte Aaron, miközben Zarah-t a liftig vezette.

– Fura szokásnak tartom a múló időt ünnepelni. Megmosolyogtat, ahogy az emberek ennek örülni tudnak. Nem szeretném untatni, de valószínűleg a legtöbben nincsenek a tudatában, hogy ez mit jelent.

– No, ez érdekelne!

– Valóban érdekli? – nézett a férfira csillogó szemekkel Zarah.

– Igen!

– Nos, a múló idő azt jelenti, hogy minden pillanatban minden pillanatnak vége van. Hogy minden egyszeri volt csupán, megismételhetetlen, és azt is ugyanakkor, hogy abból, ami a rendelkezésünkre állt, valamennyi visszavonhatatlanul elmúlt! És bármennyire szeretnénk, többé már nem lehet esélyünk a dolgok megváltoztatására. Be kell vallani, van ebben valami rendkívül szomorú. Még úgy is, hogy nemcsak a jó múlik el, hanem, hála az égnek, a rossz is. Az idő nem tesz különbséget közöttük.

– Nahát, ezt így még soha nem hallottam.

– Itt volt az ideje. Látja, ezért mondom, hogy az időnk múlását ünnepelni a legbizarrabb szokásaink egyike.

A különteremben az izgalom a tetőfokára hágott, pattanásig feszült idegekkel állt a sötétben lélegzet-visszafojtva a sokadalom az asztalok mögött, arra a pillanatra várva, amikor végre kinyílik az ajtó.

– A virág nálad van? – kérdezte idegesen Dina Joelt.

– Nem lehet nálam, Dina! Nyolcvankét szál vörös rózsa! A terem közepére rakattuk egy hatalmas kosárban.

– Jó, nem látok semmit, csak kérdeztem.

– A zenekar beállt? – tudakolta Carla Louisától.

– Hát, ha nem állt volna be, most már akkor se tehetnénk semmit. De úgy látom, a helyükön vannak.

Carla felsóhajtott, és megmarkolta Andy kezét.

– Itt lenne az ideje, hogy felérjenek – nyöszörögte Andy.

– Lehet, hogy késik a taxi. Az egész város a feje tetején áll, mi is éppen csak ideértünk – közölte Adam, a derekánál átölelve a menyasszonyát, Jessicát.

– Micsoda boldogság lesz! – lelkendezett Kim, és izgalmában belekarolt Isába.

– Ernst! Hol vagy? – kérdezte suttogva Andy.

– Itt állok Mia néni mellett.

– Csak Mia, kedvesem. A nénivel még egy kicsit várjunk – korholta vidáman Mia von Lebensberg Andy vőlegényét.

– Drágám, szóltál a pincéreknek?

– Persze! Itt állnak a zenészek mellett.

– Azért szerettem volna, ha Blitzmanék is eljönnek – hajolt Dina felé Lewinson.

– Tudom, de hidd el, jobb, hogy nincsenek itt. Nem tudhatjuk, kiben mit ébresztene fel a jelenlétük – mondta csendesen Dina.

– Talán igazad van. Bár nem kellene hibáztatnunk őket.

– Egyetértek, Joel. De ha az ember életében valami tragédia történik, óhatatlan, hogy felelőst keres. Hagyjuk a sebeket behegedni. És Andy szülei? Ők vajon miért nem jöttek el? Ezen csodálkozom.

– Ha tudnád az igazat, nem tennéd – válaszolta Joel, és az ajtó felé fordult, amely ebben a pillanatban óvatosan, résnyire kinyílt. A két alak, Zarah és Aaron beléptek a sötétbe. A zenekar elkezdte a Boldog születésnapot című számot, és a vendégsereg teli torokból velük énekelte. A dal végén szikrázni kezdtek a petárdák, és néhány másodperc elteltével teljes fényerővel felkapcsolták a világítást. Aaron magára hagyva a terem közepén az ünnepeltet, gyors léptekkel csatlakozott a szemben álló többiekhez.

Zarah a könnyeivel küszködött. Sokáig nem bírt megszólalni.

– Köszönöm – dadogta elérzékenyülve, és csak állt ott a kezeit tördelve.

A vendégek előjöttek az asztalok mögül, és egymás után ölelték, gratuláltak, szeretgették.

– Őszintén bevallom, erre nem számítottam. Egy meghitt, csendes vacsorára készültem, Carlával és a szüleivel, meg Aaronnal. És titkon rettenetesen sajnáltam, hogy Andy a választottjával nem lehet jelen. De hogy mindnyájan itt vagytok, ez egyszerűen maga a csoda!

– Andy és Carla szervezte! – jelentette büszkén Kim.

– Nagy köröket futottunk, hogy véletlenül se sejtsd meg – mondta Dina.

– Köszönöm mindenkinek, hogy miattam ilyen hosszú utat tett meg! Eddig még nem volt ilyen boldog születésnapom!

– És még milyen lesz! – kacsintott Carla Andyre.

A vacsora pompás volt. A forró langusztát borsmártásban előételként, utána a hideg vichisoisse-t szolgálták fel. Ezt követte a narancslében szuvidált rozmaringos rozé kacsamell, meggyboros májpástétommal és vajban sütött burgonyamuffinnal, végül pedig az emeletes citromtorta, édes, burbon vaníliás öntettel.

A zenekar halk szalonzenét játszott, mellette kellemesen lehetett beszélgetni, a felszolgálók egyszerre dolgoztak, a tálalásnál és a leszedésnél is, külön voltak ketten, akik csak a pékárut kínálták, és külön azok, akik az italokkal foglalatoskodtak. Jócskán fogyott a száraz fehérborból, és a testes vörös is népszerű volt az asztalnál. Carla és Andy poharai érintetlenül maradtak.

– Ti nem isztok? – kérdezte kedvesen Zarah a lányoktól.

– Kicsit fájt ma fejem – válaszolta rögtön Andy.

– A tied is, Carla? – fordult a másik oldal irányába Zarah.

– Iiigen. Egy kicsit – mondta határozatlanul.

– Látom, Amerikában magadra szedtél, Andy. Nem ártott!

– Valóban. Néhány kilót.

– No, azért nem kellene takargatni magad. Csinos vagy! Jól áll!

– Micsoda? – kérdezte Andy zavarodottan.

– Hát, tudod! Az, hogy gömbölyűbb vagy – válaszolta sokat sejtető mosollyal Zarah.

Andy és Carla egymásra néztek.

– Ó, Mia! Nem is tudod, mekkora örömet szereztél azzal, hogy most itt vagy – fordult Zarah Mia von Lebensberg felé.

– Egy ilyen remek partit a világért nem hagynék ki! Amikor Carla felhívott, hogy a születésnapodra eljönnék-e, egyetlen percig sem gondolkoztam.

– Hol laksz?

– A Sheratonban.

– És meddig maradsz?

– Öt napot terveztem. Szeretnék alaposan körbenézni. Hiszed vagy sem, nem jártam még itt soha életemben.

– Nagyszerű! Mármint nem az, hogy még nem voltál, hanem az, hogy öt napig maradsz. Természetesen holnap átköltözöl hozzám.

– De…

– Nincs vita! Carla másik élő rokona vagy. Ki tudja, leszünk-e még együtt? Szeretném ezt az időt kihasználni.

– Ebben az esetben köszönettel elfogadom.

– Nos, túl nagy kényelemre ne számíts. De ígérem, jól fogjuk magunkat érezni! Kim, Isa, Adam és Jessica! Ti is költöztök!

– Hogyan? – kérdezett vissza meglepetten Kim.

– Ne aggódj, mindnyájan elférünk! Te, Isa és Jessica kapjátok a nagy hálót. Mia a vendégszobát, Adam pedig az egész nappalit.

– Egyedül?

– Nos, igen. Néhány éjszakát külön töltesz Jessicától, de meg kell hoznod a nagyanyádért ezt az áldozatot, mert egyetlen percre sem vagyok hajlandó lemondani rólatok, amikor végre itt vagytok.

– Ez világos beszéd volt – súgta Ernst Andy fülébe.

– Sose húzz ujjat a nagyival! Csak egy tanács.

– Igyekszem észben tartani! – nevetett Ernst.

Carla újra Andyre nézett.

– Eljött az időnk! – olvasta le a szájáról Andy a mondatot.

Carla megütögette a poharát.

– Andy, készen állsz?

Andy bólintott, és mindketten felálltak az asztaltól, majd a terem közepére mentek.

– Nagyi, a mi közös ajándékunk még hátravan – szólalt meg Carla.

– Produkció lesz? – kérdezte Zarah, és huncut mosollyal várta a végkifejletet.

– Igaz, hogy az elkészítésében Ernst és Aaron a segítségünkre voltak. Azaz, pontosabban Ernst nekem, Aaron pedig Carlának.

Mindnyájan felnevettek.

– Szóval, szeretnénk jelképesen átadni a születésnapi ajándékodat – vette át a szót Carla.

– Azonban az igazság az, hogy még nem lehet kézbe venni – tette hozzá Andy.

A lányok szembefordultak egymással, és gömbölyödő pocakjukra feszítették a ruhát.

– Nagyi, az ajándékaid!

Zarah az ajkai előtt összecsapta a kezét, és visszatarthatatlanul tört fel belőle az örömtől a sírás. Felugrott, és az unokáihoz rohant.

– Édes kislányaim! Ennél nagyobb boldogságom nem is lehetne! És mikor? Neked? Mikor?

– A huszonnegyedik hetet kezdtem – mosolyodott el Carla.

– Én a huszonkettedikben vagyok – vigyorgott Andy.

– Takargattátok magatokat egész este! És milyen ügyesen! „A” vonalú ruhácskák, a legújabb olasz divat szerint! De bevallom, amikor megláttam, sejteni kezdtem!

– Ugye? Mondtam! – bökte ki Andy Carla felé.

– Azután, hogy nem ittatok egy kortyot sem, már kifejezetten erre gondoltam. Illetve, csak hittem benne.

– Nem reméltél…

– Azt nem szoktam, tudjátok.

– Hát hogyne. Az embernek hite legyen, ne reménye – vágta rá Carla.

– Mert a remény csak arra jó, hogy elfedje a szemünk elől a valóságot – egészítette ki Andy.

– Helyes! Megtanultátok.

Még mindig a terem közepén álltak összeölelkezve, amikor Zarah egy lépést hátrébb lépett, és szigorú arcot vágott.

– És mi lesz az esküvővel? Mert ugye lesz? És nem anélkül tervezitek, bízom benne.

Andy és Carla összenevettek.

– Csak ne nevetgéljetek! Halljam, kié mikor lesz?

– Februárban. Az elején. Így beszéltük meg Ernsttel.

– És a tied?

– Januárban. Bécsben.

– Bécsben?

– Igen, nagyi. Odaköltözöm Aaronhoz – mondta kicsit félve Carla.

– Ne légy megszeppenve! A világ legtermészetesebb dolga, hogy egy asszony a férjéhez költözik! Ez az élet rendje. Ha Aaron Bécsben él, neked is ott kell élned.

– Anyáék még nem tudják.

– Carla! Anyád ezt anélkül is tudja, hogy elmondanád neki.

– Gondolod?

– Nem gondolom, biztos vagyok benne! És örül minden percnek, amíg vele vagy.

A teremben mozgolódás támadt. Lewinson tábornok emberei jöttek be, és egy hórihorgas állványt cipeltek. Letették a függönyök elé az ablakokhoz. Kicsivel mögöttük két másik férfi haladt, kezükben egy nagyobbacska dobozzal. Joel Lewinson lépett ki középre, és Zarah kezét a kezébe vette.

– Zarah, drága Zarah, most, hogy együtt van a család újra, és most, hogy az unokáid édesanyák lesznek, gondoltam egy merészet. Nem lenne itt az ideje, hogy Abraham Winter hagyományát felelevenítsük?

Zarah tekintete elhomályosult. A családjára gondolt. Az anyjára és a testvéreire. És arra, hogy az élet igent mond. Mindig igent a folytatásra.

– Sába királynőjének látogatása Salamon udvarában – mondta Zarah, miközben a férfiak lehántották a képről a csomagolást. – Ó, milyen csodás vagy, Joel! Köszönöm, de ez a szó nem is tudja kifejezni azt, amit érzek.

– Hívtam fényképészt is! Nézd, már itt is van! – üdvözölte a terembe lépő fiatalembert.

A fotózás elkezdődött. A fényképész egy hatalmas fotelt hozatott a terembe, és a festmény elé állíttatta. Zarah helyet foglalt benne, a lányok a két oldalára álltak. A segédek a hatalmas rózsacsokrot próbálták a kép jobb sarkánál elhelyezni.

– Pillanat! – emelte fel a mutatóujját Andy. – Carla! Nem kellene mégis előtte a tükörbe néznünk? Legalább egy rúzst tegyünk fel!

– Igazad van. Nagyi, jól ülsz? Egy másodperc, és itt vagyunk! – közölte, és az asztalnál hagyott kézitáskájához szaladt. – Andy, a tiedet is hozom!

– Hölgyeim, önök elragadóak! Mosolyt kérek! – adta ki a parancsot a fényképész, miután a lányok újra elfoglalták a helyüket.

Ezután Aaron állt a fotel egyik oldalára, Ernst pedig a másikra, Carla, mielőtt a karfára leült volna, megigazította Aaron gyöngyházszínű, selyem nyakkendőjét. Andy pedig, miután elrendezte Ernst mustár-vörös kasmírmintás díszzsebkendőjét a zakója felső zsebében, a másik karfára telepedett.

– Ez gyönyörű így! – lelkendezett a fotós fiatalember.

A csoportképhez Dina és Joel, azután Kim és a gyerekei, majd Louisa és Mia von Lebensberg is csatlakozott. Néhány felvétel készült még külön a hölgyekről is, Zarah-val középen.

Lewinson végig lelkesen mesélte azoknak, akik nem ismerhették, a családi hagyomány létrejöttének a történetét.

A zenekar játszani kezdett. A hangulat fokozódott, Adam, Jessica és Isa le sem jöttek a parkettről. Carla és Aaron, Andy és Ernst is fordultak néhányat, közben partnert cseréltek, de még Joel is végigtáncolt Dinával egy-két számot. Előbb Aaron kérte fel Zarah-t egy szép melódiára, aztán Joel, majd Adam következett, végül pedig Ernsten volt a sor, hogy az ünnepeltet a parkettre vigye.

– Remekül táncol – mondta Zarah kedvesen.

– Köszönöm. Mert önnel könnyű – bókolt Ernst. – Nagyon örülök, hogy itt lehetek – folytatta. – Minden vágyam volt, hogy egyszer eljussak Izraelbe. Mondtam Andynek, hogy mindent látni akarok!

– Ön amerikai. És ha jól értesültem róla, német származású.

– Igen. Apám is az volt, és anyám is az.

– Az enyém is. Ahogy én még mindig. Örülök, hogy így egymásra találtak Andyvel.

– Minden vágyam, hogy boldoggá tegyem.

– Higgye el, megérdemli. Hányatott élete volt.

–Nos, jó néhány részletet már megismertem. Különös este volt, mert váratlanul közölte velem, hogy meg kell tudnom vele kapcsolatban az igazat. Ettől először nagyon megijedtem. Azután megnyugtatott, hogy nincs okom az aggodalomra. Valóban sok mindenen ment keresztül. De ezentúl én majd vigyázok rá! És most, hogy gyerekünk lesz, ez már egy másmilyen kapcsolat, és ha tényleg komolyan gondoljuk, hogy együtt neveljük fel, akkor az életünket nem alapozhatjuk másra, csak az őszinteségre.

– Ez a helyzet ismerős nekem. Tudja, amikor én Brunóhoz, a lányok nagyapjához hozzámentem, ugyanígy tettem. Csak én akkor a származásomat vallottam be.

– Értem. Más világ volt.

– Igen. És remélem, ez az új semmiben sem hasonlít majd a régire. És mit válaszolt neki?

– Hogy közöttünk az semmin sem változtat, hogy örökbe fogadó szülők nevelték fel, mert az édesanyját elvesztette, és az igazi apját jó darabig nem ismerte. Ő a születendő gyermekünk édesanyja, és a leendő feleségem. És halálosan szeretem. Nekem ez az egy, ami számít.

– Megható. Bruno ugyanezt mondta nekem.

– Az az igazság, hogy még csak most kezdek kiigazodni Andy igazi és kapott családján, meg az egész történetükön, de remélem, egy egész élet elég lesz a megismeréséhez. Jól összekerültünk – nevette el magát Ernst. – Mert az én családi helyzetem is meglehetősen bonyolult, ráadásul alig-alig tudok valamit is róla.

– Legyenek nagyon boldogok! – mosolygott a férfira Zarah. – Biztos vagyok benne, hogy ön képes lesz kárpótolni az unokámat mindenért. Micsoda nap! Nem igaz? Úgy ünnepelnek engem, mint valami hercegnőt, bejelentették a dédunokáim születését, Joel felelevenítette a szívemnek annyira kedves családi hagyományt, az unokáim választottai elragadó férfiak! Nem is szabad semmiről sem beszélnünk ma este, csak a jóról meg a szépről! A múltat pedig hagyjuk meg a múltban!

– Egyetértek. Ez egy tökéletes nap!

– Jaj, bocsásson meg, annyira modortalan vagyok, de a bemutatkozásnál nem értettem a teljes nevét. Csak, hogy Ernst Klaus. De még mondott valamit!

– Ó, igen! Nagy zaj volt körülöttünk. Egyébként az Ernst Klaust használom mindig. Amerikában sokkal egyszerűbb így, mintha apám vezetéknevét is ki kellene mondaniuk. Beletörne a nyelvük. A nevem Teichmann. Ernst Klaus Teichmann.

A SZÜLETÉSNAPOT KÖVETŐ ÉJJELT Zarah magányosan töltötte az otthonában. Bánta is, meg nem is, hogy a fele vendégsereget magához csődítette, ugyanakkor egyrészt remélte, hogy ha majd megérkeznek, segítenek elterelni a gondolatait, másrészt meg tartott tőle, meddig lesz képes magán erőt venni, és palástolni előttük a felindultságát.

Hajnalig járkált fel-alá a lakásban. Olyannyira felkavarodott a lelke a név hallatán, mint amikor Marion Bollman hagyatékát pillantotta meg a tévében. A múlt újbóli, váratlan felbukkanása, ráadásul a születésnapján, kíméletlenül meggyötörte.

Igyekezett magát megnyugtatni, hogy a mára ez semmilyen hatással sincsen, és még az sem kizárt, hogy puszta névrokonságról van szó.

– Nem annyira ritka név ez! – mondogatta magának, de a hirtelen szembesülés a rettegett név hallatán a halállal és az átélt félelmekkel, mindent átható, éles sikollyal kísértett benne. Nem tudta lehunyni a szemét, mert látta maga előtt a sast, a könyvet, a nővérét, ahogy guggol az udvaron, rettegve a szörnyűségtől, a saját kezében pedig a kést, amivel ha kell, embert is ölne.

És most mit tegyen? Tanácstalanság uralkodott el rajta. Szóljon? Vagy hallgasson róla? És ha szól, kinek? És miért? Mit oldana meg mindezzel?

– Végül is miért ne lehetne egy másik Teichmann? – vetődött fel benne. – És ha még valahogyan a rokona is lenne, vagy legrosszabb esetben az unokája annak a férfinak, ami szinte kizárt, meddig felelhetnek a fiúk és az unokák az apák és a nagyapák bűneiért? Felelősek-e egyáltalán? Hiszen mi van, ha ők nem lettek ugyanolyanok?

Minden idegszálát megfeszítve leste a pirkadatot. Úgy érezte, valakivel beszélnie kell. Nem látott már tisztán, elhomályosult a kép, s a fantázia fekete tornácán imbolygott minden gondolat, eltakarva előle a valóságot.

Órákon át kiüresedett tekintettel bámult maga elé, a szívverése lelassult, de a légzése még mindig zaklatott volt. Végre a nap megjelent a horizonton, és vöröses fénnyel szórta tele a nappali szobát. A sugarak melegétől felocsúdott, aztán felugrott és a telefonhoz lépett. Tárcsázta Louisa számát. Részletesen beszámolt a történtekről.

Louisa megérezte, mennyire zaklatott, és megígérte, ha szeretné, utánajárhatnak, most tett egy kimerítő és hatalmas szívességet Lewinsonnak, bár enélkül is viszonozná, ha erre kérné, ráadásul ott van Blitzman Amerikában, egykettőre felderíti a helyzetet, csak szólniuk kell. S ha ennyire aggasztja, választhatnák a legegyszerűbb megoldást is: megkérdezik a fiatalembert, mit tud a saját felmenőiről.

Erre Zarah azt válaszolta, hogy megtette aznap este. De azt állította, hogy igazából semmit. Elmondta Louisának, hogy maga miatt nem is lenne fontos, talán túllépne rajta, de most a családba kerül, és nemcsak hogy odakerül, hanem az unokája az ő gyermekét várja. Mi lesz így velük? Mi lesz, ha megtudják az igazat? És mi lesz, ha nem? Vagy nem tőlük, és kiderül, hogy ők jóval korábban már tudtak róla. Kötelességük-e megmondani? Vagy éppen az a kötelességük, hogy hallgassanak? Mivel tesznek jót, és mivel rosszat? És ha kiderül, de ők nem szóltak róla, kérdőre vonhatja-e a család azokat, akik cinkosok maradtak a múlt sötétben hagyásában?

Louisa azt mondta, időt kell adniuk maguknak, hogy a megfelelő döntéseket meghozhassák. Addig persze megtehetik, amit meg kell, és ha el is indítják a nyomozást, ráérnek eldönteni, hogy mit is kezdjenek az eredményével, ha kell vele egyáltalán kezdeni valamit. Hiszen az egész már lejátszott ügy, a gyerek úton van, az apja pedig az, aki.

Azonban Zarah az igazságot akarta tudni. Szembe akart nézni vele. Kész volt arra, hogy ha kell, magában tartsa. De azt mondta, a bizonyosság, még ha kibírhatatlannak is látszik, sokkal jobb, mint a kétely. Mert míg előbbit meg lehet tanulni elviselni, utóbbival lehetetlen együtt élni.

Bécs, Ausztria

AARON LEBOWITZ ELKEVERTE a mézet a teájában. Hátradőlt a kényelmes bőrszékben, és meggyújtotta a cigarettáját. A füst kékes karikákban gomolygott a dolgozószoba levegőjében.

– Rágyújtottál? – kérdezte kintről Carla, ahogy a helyiség felé közelített.

– De bezártam előtte az ajtót! És ahogy kérted, kinyitottam az ablakot is! – kiáltotta Aaron.

Carla belépett.

– Bocsáss meg! Nem vagyok sem mániákus, sem hisztérikus ebben a kérdésben.

– Tudom, drágám.

– Ha azon múlik bármi is, hogy elszívsz egy-két cigarettát a közelemben, régen rossz a helyzet – nevetett, és leült a szék karfájára. Átölelte Aaron vállát, és megcsókolta. – Szörnyen kifáradtam.

– Talán kevesebbet kellene dolgoznod. A hatodik hónap végén jársz.

– Olyan jó, hogy támogatsz. Megérted és elfogadod, hogy vannak ambícióim.

– Csak halkan jegyzem meg, hogy nem is tehetnék mást.

– Ó, te is tisztában vagy azzal, hogy megnehezíthetnéd a dolgot. De nem teszed. És ezért hálás vagyok. Nagyon sokat jelent, hogy veled mindent megbeszélhetek. És akkor adsz tanácsot, ha kérem.

– Te pedig, tudom, hogy megfogadod.

– Mindig hallgatok rád. Szeretem, hogy okos vagy.

– Okos lennék? Most éppen nem ez bizonyosodik be.

– Baj van?

– Baj nincs. Csak az angolok kilépése okoz némi fejtörést, és ha minden úgy marad, ahogy pillanatnyilag áll a helyzet, tetemes veszteséget termel majd az üzlet. Más irányba kellene fordulnunk, amíg nem késő, de csak halogatunk. Ki kellene vonulnunk. Csakhogy a büszkeségünk nem engedi. A másik oldal pedig tárgyalóképtelen, és végtelenül pökhendi.

– Ugyanezt éreztem ma. Hetek óta nyűglődök a kelet-európai delegációval eltűnt műkincs-kutatási ügyben, és nem jutok a kérdésben előre.

– Kelet az kelet. Más értékrend, másik világlátás.

– És kizárólag egyéni érdekek.

– Azt hitték, a kapitalizmus ugyanolyan lesz, mint a szocializmus, csak majd kapnak hozzá a többiektől egy kis pénzt is. Ott még mindig a nagyobb kupacért megy a harc. Semmi sem számít, csak az, hogy ki kit tud a sárban megforgatni. Az ember azt hinné, a fegyver a legveszélyesebb dolog a világon. Pedig a tudatlanság az. Apám mondta mindig, hogy a demokráciához, bármilyen idejétmúlt találmány is, intelligenciára van szükség. Ahol ez kevésbé adott, ott az anarchia elkerülésének egyetlen eszköze a diktatúra. És az pedig az egyéni érdekek melegágya.

– Rengeteget tanulok tőled. Hosszú időn keresztül voltam katona. Értettem ahhoz, amit csináltam. De most látom, mennyi minden kimaradt az életemből. Tanulnom kell, és egy sereg mindent elolvasnom, ha jól akarom vezetni az alapítványomat.

– Nem tudtam, hogy érdekel a társadalomtudomány.

– Őszintén szólva, én sem.

– A lényeg, hogy hol tartasz. Egy korlátolt embernek nem igazán számít, mivel áll szemben, mert bármiben hajlamos felülértékelni a saját tudását. Ez a fajta tudásillúzió egészen óriási méreteket képes ölteni, és a legrosszabbul teljesítők rendre úgy értékelik magukat és a teljesítményüket, mintha bőven átlag felettiek lennének.

– Azt akarod mondani, hogy ugyanaz a képesség kell ahhoz, hogy valamiben jók legyünk, mint ahhoz, hogy a tudásunkat helyesen értékeljük?

– Tulajdonképpen igen. A hozzá nem értés ugyanis ellehetetleníti a helyes önértékelést.

Aaron kihörpintette a maradék, kihűlt teáját, felpattant, és az íróasztalához lépett. Sokáig kotorászott a legalsó fiókban, majd egy gyűrött, elrojtosodott szélű, vastag dossziét emelt ki belőle.

– Apám öccse filozófiát tanult az egyetemen. Sokat írt, néhány tanulmánya is megjelent. Többször gondoltam rá, hogy a szellemi hagyatékát egybe kéne rendezni, hogy méltó módon maradjon fenn. Most, hogy beszélünk, újra eszembe jutott. Érdekes gondolatokat találhatsz ebben a kéziratban. Én gyakran olvasgattam. A címe: Az önkény anatómiája. Tessék! – nyújtotta Carla felé a kötetet.

– Köszönöm!

– Én elmegyek fogat mosni. Aztán a hálóban várlak.

– Amíg elkészülsz, belenézek – mondta Carla, és Aaron helyére telepedett a bőrszékbe. Felnyitotta a dossziét, belelapozott, és találomra, a közepe táján olvasni kezdte.

Türelmetlen és szenvedélyes rajongással irtják a létezés minden szabadságát, észre sem véve, hogy ezáltal a magukét is, de ez nem számít, mert inkább választják előbb megalkuvó félelmükben, később már bigott meggyőződésből a kétes, biztosnak hitt bizonytalan biztonságot, s eltapossák a szeretet összes megnyilvánulását, kivéve azt, ami a rendszer megtartásához szükséges, és ördögi módon befolyásolható, mert ezek kedvező színben tüntetik fel a mesterkedésüket, és az uralkodó által megszentelt lepelként borítják be mindazt, amitől az ember ember maradhat. A megvettek a megszállottak. A hitbősz elvakultak, vagy másik nevükön a fanatikusok. Nincs különbség az elnyomásban, bármikor is menjen az a történelemben végbe. A fanatizmusnak egy arca van, a különféle berendezkedésű hatalom pedig csak a ruhája.

Carla becsukta a könyvet. Letette az asztalra, és az ablakon át a kopasz, jégbe dermedt faágakat nézte. Elgondolkodott. Egy apró idézet villant az emlékezetébe.

Amikor sötétedni kezd, a virágok becsukják szirmukat.

Tel-Aviv, Izrael

ZARAH TÜRELMETLENÜL TOPORGOTT a biztonsági kapunál. Nem értette, hogy vagy ötvenedszerre is miért van szükség az adatai pontos kimásolására. Az elmúlt évben úgy járt a tábornok irodájába, mintha csak a boltba menne. Ráadásul nem volt ember az épületben, aki ne tudta volna, hogy kicsoda.

– A szabály az szabály – mondogatta magának, hogy könnyebben nyugodjon bele a kényszerű várakozásba. – És mindenkire vonatkozik – tette hozzá félhangosan.

– Parancsol, asszonyom? – kérdezte az ügyeletes tiszt.

– Á, semmi – rázta meg a fejét –, csak véletlenül kimondtam, amit gondoltam.

Joel irodájába elsőként érkezett. A titkárnő közölte, hogy Lewinson tábornok úr is perceken belül itt lesz. Louisa is késett. Tegnap beszéltek, mondta, hogy ne menjen érte taxival, mielőtt idejönne, valamit el kell intéznie.

– Úgy látszik, elhúzódott – állapította meg Zarah izgatottan.

Amikor nyílt az ajtó, és a tábornok, oldalán Louisával belépett, akaratlanul is kiszaladt belőle, hogy na végre.

Elhelyezkedtek, a titkárnő kávét hozott, és megkérdezte, van-e még valamire szükségük. Louisa félrevonult, és egy telefont még lebonyolított, a tábornok levette a zubbonyát, és akkurátus mozdulatokkal a szekrényébe, vállfára tette. Zarah ült az íróasztallal szemben elhelyezett széken, ölében a táskáját szorongatva, hol jobbra, hol balra nézett, és a többiek nyugalmától egyre feszültebb lett.

– Milyen szerencse – gondolta –, hogy nincs pedikűrös az épületben, mert még azt is elintéznék, mielőtt a tárgyra térnek. Nekik ezek szerint nem sürgős. – Megköszörülte a torkát.

– Ó, bocsánat, de ezt még muszáj volt – hadarta Louisa, és levetette magát a másik székre.

– Elkezdhetnénk végre?

– Sajnos, beigazolódott a gyanúd – fogott a mondandójába Louisa.

– Amennyiben? – fordult felé a tábornok.

– Ez az a család. Ernst Klaus Teichmann nem más, mint Imbert Teichmann unokája.

Zarah kis híján rosszul lett. Megsejtette, hogy ez lesz, számított is rá, de a bejelentés hideg zuhanyként érte. A tábornok felé nyújtott egy pohár vizet.

– Mondhatom? – kérdezte aggodalommal a hangjában Louisa. – Vagy várjak egy keveset?

Zarah intett a fejével, hogy folytathatja.

– Blitzman volt a segítségemre a személyazonosság felkutatásában.

– Ezek szerint őt is be kellett vonni? Akkor még egy ember tud róla – közölte lemondóan Zarah.

– Nem tehettünk mást, az amerikai nyilvántartási adatokhoz ő férhetett hozzá.

– Értem. Mindenesetre sajnálom, hogy ekkora bonyodalmat okoztam.

– Ugyan! Ez nagyon fontos ügy! – jelentette ki a tábornok.

– Heinrich Teichmann hétéves volt, amikor az apja kimenekítette az országból 1944-ben. Hamburgban, egy táncosnővel szálltak hajóra, onnan érkeztek a New York-i kikötőbe. Ráadásul hamis papírjaik sem voltak, ez a felderítést határozottan megkönnyítette.

– Valószínűleg tettették, hogy visszajönnek. Ki tudja, talán így egyszerűbb lehetett – dünnyögte a tábornok.

Louisa folytatta.

– Heinrich anyja minden kétséget kizáróan Marion Bollman volt, az a német színésznő, akinek a hagyatékából a festmény előkerült. Tudtuk, a nürnbergi jegyzőkönyvekbe diktált vallomásából, hogy Imbert Teichmannt végig gyengéd szálak fűzték egy nála jóval idősebb színésznőhöz. Azonban a megadott nevet soha nem találták meg. Mert nem is létezett. A színésznő, akibe szerelmes volt, Marion Bollman volt, és nem volt jóval idősebb, mint ő. Sőt, fiatalabb volt nála. Ahhoz tehát, hogy a felhalmozott műtárgyak hollétére ne derüljön fény, félre kellett vezetni a hatóságot.

– Ezért nem bukkantak a nyomára… idősebb színésznőt kerestek, s közben az igazi a szemük előtt volt. Mert azt viszont be kellett vallania, hogy színésznő… hiszen mindenki tudott róla – összegezte a maga módján Zarah a hallottakat. – Milyen fondorlatos!

– Valószínűleg az történhetett – vette magához ismét a szót Louisa –, hogy rávette a nőt, engedje el a fiukat, s amikor vége, ha győztek, hazahozatják, ha mégsem, akkor időben utánamennek, nem kell lemondani róla.

– Azonban a történelem egészen más fejezetet írt meg számukra – mondta halkan Zarah.

– Soha nem fogjuk megtudni, hogy valójában csak a fia életét akarta megmenteni a férfi, vagy tényleg hitt valamilyen csodában. Mert ha győzelemről fantáziált 1944-ben, vagy kiugrásról és megmenekülésről az utána következő időkben, az erősen megkérdőjelezte volna mindenki szerint a beszámíthatóságát. SS Obersturmbannführer volt. A tisztek nem sejtették, pontosan tudták, mi lesz a vége. Végül a táncosnő nevelte fel a fiút, becsületére váljék, nem dobta el magától.

– A gyerek nem tehetett semmiről – szólt közbe a tábornok.

– Bizonyos értesülések szerint született két úgynevezett testvére, de ezekhez semmi köze sem volt, mert a táncosnő még a hajón ismerkedett össze egy kiugrott katonatiszttel, akivel azután Clevelandben telepedtek le, több német menekülttel együtt. Rengeteg anyagot kellett Blitzmannak átnéznie, mert a háború után csak úgy áramlottak ide a felelősségre vonás elől bujkáló volt német tisztek és a hozzátartozóik. De végül sikerrel járt.

– És az ő fia Ernst – mondta elgondolkodva Zarah.

– Mármint Heinrichré, úgy érted?

– Úgy.

– Most akartam erre is kitérni. Heinrich későn nősült, egy régebb óta ott élő német házaspár egyetlen lányát vette feleségül. Átlagos életet élt, állványszerelőként kezdte, végül felküzdötte magát építésvezetővé. Korán halt meg, lezuhant egy épület tetejéről. Ebből a házasságból született Ernst.

– És az a színésznő nem kereste a gyereket?

– Sokat nem ugrálhatott, nem hívhatta fel magára a figyelmet. Valószínűleg a fia elvesztése miatt esett mély depresszióba, hogy többé nem hallott hírt felőle, s ez lehetett az oka, hogy a házát sem hagyta el, míg élt.

– Nos, most már tudunk mindent. Csak éppen mit kezdjünk vele? – tette fel a kérdést Zarah.

Louisa és Lewinson azt tanácsolták Zarah-nak, hogy ne hallgasson. Azt mondták, az unokájának joga van megtudni az igazat. A fiatalemberhez hozzátartozik a múltja. Ráadásul az a bizonyos múlt egybeforrt Zarah családjának a múltjával. Így az unokáját is mindenképpen érinti. Louisa amellett érvelt, hogy ettől még lehetnek nagyon boldogok. De ha összeköti vele Andy az életét, tudnia kell róla.

Zarah sokáig hallgatott. Szinte belefájult a feje a sok gondolkodásba.

– De hiszen már gyermeket vár tőle! – csattant fel a hangja. – Nem túl késő ez? Most egyszeriben megbolygatni az életüket? Esetleg ezzel széjjeldúlni a szerelmüket? Én féltem Andyt! Féltem a boldogságát! Pontosan tudjátok, miken ment keresztül. Azonfelül biztos vagyok benne, hogy a fiatalember sem tudott róla!

– Ezt nem tudhatjuk – jegyezte meg a tábornok.

– Ugyan, Joel! Tudott róla, vagy nem tudott róla, nem mindegy ez ma már? Mi köze Ernstnek a nagyapja viselt dolgaihoz? És ezt én mondom, aki érintett volt benne! Ráadásul ez a fiatalember érzékeny, szenvedélyes, és le merném fogadni, tisztább a lelke, mint sokunké. Nem tudhatjuk, hogyan hatna rá, ha a nyakába öntenénk a nagyapjának a múltját.

– De akkor is ez az igazság! – jelentette ki Louisa.

– Kit érdekel az igazság! – horkant fel Zarah.

– Tegyünk úgy, mintha mi sem történt volna?

– Igen. Úgy kell tennünk! Az igazság nem számít. A látszat mindennél fontosabb! Ha ezzel megakadályozzuk, hogy tönkremenjen egy kapcsolat. Vagyis egy házasság. Andy szereti ezt az embert. És Ernst is szereti őt, csak a vak nem látta, minden gondolata a jövendőbelije és a születendő gyermeke körül forgott. Legszívesebben már hónapokkal ezelőtt elvette volna!

– Azonban Andy valami miatt mégis húzódozik – vetette ellen Louisa.

– Ne láss bele olyat is, ami nincs is benne. Semmit nem tudsz az unokámról! – vágott vissza Zarah.

A tábornok és Louisa továbbra is kitartottak amellett, hogy Andynek meg kell tudnia az igazságot.

– Ha még egyszer ezt a szót kimondjátok, esküszöm, hogy olyat teszek, amit magam is megbánok.

– Lehet, hogy egy életre megharagszol most rám – szólalt meg higgadtan Louisa –, amit mindenáron szeretnék elkerülni, azonban kérlek, vedd számításba a hallgatás kockázatait is.

– Senki sem tudja, hogy mi tudjuk. S ha közülünk valaki nem fecsegi ki, hogyan kerülne napvilágra?

– Egyáltalán nem biztos, hogy közülünk lesz valaki, aki elmondja.

– Értem. És ha az a valaki nem közülünk lesz, akkor miből derülne ki, hogy mi tudtunk róla?

– Rendben van, megadom magam – közölte Louisa.

– Én Louisával értek egyet. Nem tudjuk a helyzetet kordában tartani, ha valaki rájön és beszél. De téged is megértelek – mondta a tábornok. – Az emberek utálják az igazságot. Csakhogy az igazságot ez általában nem érdekli.

– Ezzel rám céloztál, Joel? Mert nekem nincs rossz viszonyom az igazsággal! De van, amikor többet árt, mint használ. A bölcsességekkel pedig vigyázz! Egyoldalúan mutatják a valóságot.

– De gondolj csak jobban bele! – folytatta a tábornok. – Milyen környezetben nevelkedett az a fiú? És biztosan tudja, hogy kit akar elvenni? Persze, most szerelmes. De ő német. Andy pedig… és ha nem is tudja?

– Ne tedd magad nevetségessé, Joel!

– Márpedig az élet egy olyan színpadon játszódik, ahol mindnyájan óhatatlanul nevetségessé válunk, ha nem veszünk észre időben dolgokat.

– Éppen ez az! Mit gondolsz? Ez a fiatalember ennyire ostoba volna? Itt él a jövendőbelije egész családja! Itt volt a születésnapomon! Talán idekirándultunk jókedvünkben mind? Jóságos ég! Hát tényleg nem értitek?

Zarah szeme megtelt könnyel. Erőlködött, de a remegését nem tudta palástolni. Felugrott, és kiviharzott az irodából.

– Semmit sem tehetünk – szólalt meg egy idő múlva Louisa.

– Úgy tűnik, nem. És egy fontos dolgot nem is tudtam elmondani. A fiatalemberrel lehet, hogy valami még sincs rendben.

– Hogy érted ezt?

– Blitzman jelentette, hogy Ernst apai oldalról származó féltestvére lakik most Andy lakásában.

– Igen? Hát persze, mivel Ernsthez költözött. Ez még önmagában semmit sem jelent.

– Csakhogy Carla nem tud róla. És felmerült bennem a kérdés, hogy miért? Ez titok? S ha igen, miért?

– Én ebben nem látok semmi különöset. Talán nem tartották fontosnak. Vagy csak egyszerűen még nem szóltak.

– Én is ezt gondolnám a helyedben. Csakhogy Blitzman kiderítette, a férfi több ízben is összeütközésbe került a törvénnyel. Egy alkalommal éppen csak megúszta a börtönt.

– De miért?

– Távirányító szerkezeteket készített egy szervezetnek.

– Mihez?

– Robbanóanyagokhoz. De elejtették ellene a vádat, mert végül be tudták bizonyítani, hogy fogalma sem volt arról, hogy mihez gyártja.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy Ernst érintett lehet valamilyen módon az ügyben?

– Nos, ezt nem állíthatom. Erre vonatkozóan semmilyen adat sem áll a rendelkezésünkre. Mindazonáltal a követségen dolgozik, diplomata. Azonban a tény az, hogy a féltestvére Andy lakásába költözött. És azt nem tudhatjuk, hogy hogyan került oda. Lehet, hogy Andy ajánlotta fel. Ám az is lehet, ismerve Andy érzékeny lelkivilágát, hogy valamilyen megrendezett sugallatra tette.

– Ó, Zarah-nak ezt nem mondhatod el! Most nem! Kétlem, hogy megértené a helyzetet. Nem lát tisztán! Az Andy iránt érzett aggodalma mindent háttérbe szorít. Láthattad, az unokája boldogságáért még Teichmannék ellenük elkövetett cselekedetein is átlépett.

– Nem gondoltam volna.

– A szeretet sokkal erősebb érzés, mint a gyűlölet. Éppen ezért nagyobb bajt is lehet vele okozni.

Elhallgattak. Néhány perc elteltével Louisa szólalt meg újra.

– És… – mondta elgondolkodva –, esetleg Carla? Ők ketten nagyon közel állnak egymáshoz. Talán tőle másképp fogadná.

– Ó, nem! A legjobb, ha Carla kimarad ebből. Ő is gyereket vár, Aaronnal tökéletesen egymásra találtak.

– És Aaron? Neki biztosan minden lehetősége megvan…

– Nem, Louisa – szakította félbe a tábornok. – A lányomat kihagyjuk ebből. Nem engedem, hogy bármi is veszélyeztesse őt vagy a boldogságát.

Louisa elmosolyodott.

– Ezek szerint mégis egyetértettél Zarah-val.

– Hogy? Én? Nem! Szó sincs róla!

– Dehogynem!

– Nem vitatkozom, Louisa! Tehát nem maradt más, figyelnünk kell, míg ki nem derül, hogy mi történik valójában. Utasítom Blitzmant. Kezdjenek hozzá, amilyen gyorsan csak lehet.

New York, Amerikai Egyesült Államok,

JÓKORA PELYHEKBEN ESETT reggel óta. Andy az ablaknál állt, de alig látott messzebb a szomszéd erkélyénél.

Már napokkal korábban, még az újabb havazás beállta előtt, fel kellett volna ugrani néhány dologért a lakásába, hiányzott a hótaposó csizma meg a malaclopó télikabát.

A múzeumban elköszönt, azt mondta, egy darabig nem jön, majd értesíti őket, de most már úgy érzi, eljött az ideje, hogy felkészüljön az előtte álló időszakra. Benne járt a nyolcadik hónapban.

Arnit kétszer is hívta, hogy megbeszélje vele, mikor alkalmas az idő egy rövid látogatásra, de se vissza nem hívta, se az üzenetére nem érkezett válasz. Viszont a holmik elhozatalával sem várhatott tovább.

Lépésben haladt a Park sugárút forgatagában, ameddig a szem ellátott, sárgállottak az utak, minden taxi dolgozott a városban. Végre elevickélt a 25. utcához, és befordult a mélygarázsba. A liftnél megcsöngette a kaputelefont, de senki sem válaszolt.

Kicsit restellte, hogy betolakodik, és szólni sem tudott róla, de ha úgysincs senki otthon, nem zavarhat, gondolta, csak összeszedi, amire szüksége van, és indul is tovább a dolgára.

Azért a biztonság kedvéért az ajtónál a csengőt kétszer is megnyomta.

Elfordította a kulcsot a zárban, és belépett az előszobába. Áporodott volt a levegő, meglepte, hogy a függönyöket behúzva találta. A konyhában viszonylagos rend uralkodott, az asztalon heverő félig elfogyasztott pizzát, néhány zacskót és a széjjelhagyott, üres kólásdobozokat leszámítva. Azonban a nappaliban szeme elé táruló látványra nem számított.

A földön mindenfelé zsinórok, vezetéktekercsek hevertek, különféle plasztiktasakok, volt, amelyik üresen tátongott, és volt, amelyikhez hozzá sem nyúltak. Majdnem elcsúszott az eldobált szerszámokban, fogók, csavarhúzók feküdtek a parkettán, a fotel mögötti konnektorba pedig egy forrasztópáka volt bedugva. A lámpatartón egy halom nyomtatott áramköri panel sorakozott, szépen egymásra rakva.

– Mi a csoda lehet ez? – állt meg egy pillanatra. Azután arra gondolt, nyilván valamiféle szakmai gyakorlathoz szükséges eszközök ezek, hiszen vizsgaidőszak van, és Arni elektronikával foglalkozott.

Felment a lépcsőn, az emelet látszólag érintetlenül maradt, úgy, ahogy hagyta. Felsóhajtott.

Elhúzta a gardrób ajtaját, és felkapcsolta a villanyt. Rövid keresgélés után megtalálta a kabátot, a csizmát, és kezébe akadt a dohányszínű gyapjúpelerinje is, aminek megörült, mert nem is emlékezett már rá, viszont megállapította, hogy soha jobbkor nem kerülhetett volna elő, végül még egy gyönyörű, korallszínű pasminasálat is a kupacra helyezett. Átment a szomszédos, teraszpárnák tárolására kialakított kicsi, hosszúkás helyiségbe, ahol az utazótáskákat és a bőröndjeit is tartotta, hogy a váratlanul felduzzadt ruhamennyiséget valamibe belerakhassa.

A középső polcról leemelte a kedvenc, négy keréken guruló kisbőröndjét, s mögötte gyűrött szemeteszsákokat vett észre.

– Nahát, ilyen rendetlen volnék? – nyúlt felé, hogy kivegye. A keze valami keménybe ütközött. Megtapogatta. Óvatosan kibontotta előbb az egyik, azután a másik csomagot. Hátrahőkölt ijedtségében. A bőröndök mögé rejtve, a lila nejlonzsákokban fegyverek lapultak.

Tanácstalanul álldogált a polcok előtt. Az első gondolata az volt, hogy azonnal idehívja Ernstet. Megtapogatta a zsebeit. A telefonját lent, a kocsijában hagyta. Ebben a pillanatban ajtócsapódást hallott.

Kilépett a tárolóból, és már majdnem lekiáltott Arninak, amikor a lépcső tetejéről két idegen férfit és egy mögöttük haladó nőt pillantott meg a nappaliban. Az egyik lehajolt, és keresgélt valamit a padlón.

A nő szólalt meg először. A férfi indulatosan válaszolt neki. Arabul beszéltek.

Andy egyetlen másodpercig sem tétovázott. Pillanatok alatt átlátta a helyzetet. Visszaosont a gardróbhoz, lekapcsolta a villanyt, és behúzta az ajtót. Átugrott a kis helyiségbe, a szemeteszacskókat és elé a bőröndöt, ahogy találta, elrendezte.

Ekkor a lépcső felől dobogást és közelgő beszédet hallott. Villámgyorsan behúzta az első ajtót, és a hátsón át kisurrant a teraszra. Éppenhogy becsukódott mögötte, amikor észlelte, hogy fény gyúlt odabent.

Hátát a falnak támasztotta, a szíve majdnem kiugrott a helyéből.

Sokáig állt kint a hóesésben. Átnedvesedett a haja, a vállán a ruhája is, de nem fázott.

Már egy ideje újra sötét volt odabenn. De még várt. Biztos akart lenni abban, hogy elmentek.

Kinyitotta az ajtót, átment a tárolón, és hangtalanul óvakodott a lépcső tetejéhez. A lakásban csend honolt. Kidugta a fejét a korlát mellett, és körbenézett. Senkit sem látott. Elindult lefelé.

A nappaliból eltűntek a zacskók, a szerszámok és a nyomtatott panelek, a rengeteg vezetéknek is hűlt helye volt, összeszedtek és elvittek mindent.

Remegve nyitotta ki a bejárati ajtót, nem ment ki a folyosóra, csak várt csendben. A kövön a megbúvó árnyékokat kereste. Nem látott semmit. Vett egy nagy levegőt, és végül kilépett. Berántotta maga mögött az ajtót, és ahogy csak bírt, szaladt a lifthez.

A kocsiban jutott az eszébe, hogy a ruháit, amiért jött, fent felejtette. De meg sem fordult a fejében, hogy visszamenjen értük, csak legyintett. Gondolkodni kezdett.

– Senki sem tudja rajtunk kívül, hogy a lakást odaadtam. Hiba volt? Vagy mégis jól tettem? – motyogta. – Beszélnem kell Ernsttel.

Kezébe vette az ülésen hagyott telefont. Akkor látta, hogy Arni háromszor kereste.

Tel-Aviv, Izrael

LEWINSON TÁBORNOK BEZÁRTA az öreg páncélszekrényt, a kulcsát a táskája mélyére csúsztatta, és elégedett mosollyal lépett ki az ajtón. Dina örülni fog, gondolta, hogy emberi időben hazaér, és most az egyszer nem kényszerül háromszor is megmelegíteni a vacsoráját.

A folyosón Elena Talber, a titkárnője szaladt felé.

– Tábornok úr! Ez a jelentés most érkezett! Szerencsém van, hogy még itt találom.

– Sürgős?

– Igen.

– Nos, ezek szerint nekem nem volt szerencsém, hogy még itt talált – válaszolta, majd átvette a papírt, és olvasni kezdte.

Joel Lewinson

tábornok úr részére

SÜRGŐS!

TITKOS!

A megbeszéltek szerint betelepültünk a lakásba. Még nincs bizonyítékunk, de az embereim jelentették, hogy terrorcselekmények elkövetésére is alkalmas eszközöket találtak.

Eddig rendkívüli esemény nem történt, a lakást több személy is látogatja.

Javaslom a helyszín megfigyelését és a bent lakó férfi lekövetését is, nemcsak a lehallgatását. Engedélyt kérek!

Egyéb összefüggések felderítésére és megállapítására az idő rövidsége miatt eddig még nem került sor.

Üdvözlettel

Jerom Blitzman

százados

A tábornok idegesen tépte fel az irodája ajtaját. A védett vonalon tárcsázta Blitzman számát. Az iroda nem vette fel. Azonnal hívta a mobilján.

– Halló! Jerom? Hívtalak bent is!

– Igen, tábornok úr! Éppen elindultam terepre.

– Nem érdekel a férfi! Teszek rá! Andyre vigyázzatok!

– De tábornok úr, elnézést kérek, ez több, mint…

– Hallod, amit mondok, Jerom? – emelte meg a hangját a tábornok. – Azt akarom, hogy a lányom testvére legyen biztonságban. Őt figyeljétek! Ha kell, legyetek minden lépése mögött! És ha úgy adódik, azonnal lépjetek közbe!

– Értem, tábornok úr, de…

– Nincs de, Jerom! Nem hibázhatsz!

– Én tudom, hogy engem tesznek felelőssé, amiért…

– Senki sem tesz semmiért felelőssé! De most nem hibázhatsz!

– Megértettem. Csak Ernst Teichmann és a féltestvére lehet, hogy…

– Akkor mégsem értettél meg, Jerom! Elismétlem. Szarok rájuk! Kizárólag Andy biztonsága fontos. Semmi más! Ezt tartsd szem előtt!

Jerom Blitzman dühödten csapta a műszerfalhoz a telefonját.

Brooklyn, New York

A NEGYEDIK EMELETI LAKÁSBAN vágni lehetett a füstöt. Egy középkorú, bőrdzsekis férfi ült az egyetlen fotelben, a többiek, hárman, előtte a földön helyezkedtek el. Két fiatalabb, erős testalkatú srác a falat támasztotta, és idegesen cigarettázott. A magasabbikon katonai zubbony volt. Egy idősebb, fekete kabátos férfi az ablaknál ácsorgott zsebre dugott kézzel.

Nyílt az ajtó, és két másik férfi viharzott be egy nő kíséretében, kezükben nejlonszatyrokkal, meg egy kisebb méretű sporttáskával. A holmikat letették a fotel mellé.

– Mindent elhoztatok? – kérdezte a bőrdzsekis.

– El.

– Az emberünk?

– Nincs meg.

– Akkor ez egyértelmű – jelentette ki a bőrdzsekis.

– Mikor jöttetek rá? – fordult feléjük a fekete kabátos.

– Amikor Fatima – mutatott a sporttáskát hozó férfi a vele érkezett nőre – a konyhában észrevett a szekrény tetején egy kis fekete csíkot, ami előtte nem volt ott.

– De mikor? – csattant a hangja.

– Tegnap.

– És mi volt az?

Egy beszédhangra aktiválódó modul.

– Reggel pedig bevitték a szállítót – nézett jelentőségteljesen a fekete kabátos a bőrdzsekisre. – Lekapcsolták.

– Hallottam – válaszolta a bőrdzsekis.

– Bent majd gondoskodnak róla – folytatta a fekete kabátos. – Csak addig tartson ki. Szerencsénk van, hamar felfedeztük. Megdicsérlek – nézett a nőre. – A fegyverek megvannak?

– Meg – válaszolt a nő.

– Emberünk tudott róla?

– Nem. Akkor dugtuk el, amikor nem volt a lakásban. Minek ment volna a párnatárolóba?

– Éppen mehetett volna. Ott lakott.

– De nem ment. Mindent ugyanúgy találtunk. Ezért is volt furcsa a poloska. Mert a küldetést szerintünk nem ismerte.

– És most? Mit tegyünk? – kérdezte a bőrdzsekis.

– Fatimáék aludni mennek. Majd jelentkezünk.

– És az emberünk?

– Meg kell találni. Ti ketten! – fordult a falat támasztók felé. – Intézkedjetek.

– Rendben – válaszolta a zubbonyos. – Teljesen? – kérdezte, majd ledobta a csikket, és eltaposta a kopott szőnyegen.

– Örökre – mondta a fekete kabátos.

A társaság oszolni kezdett. Egyenként surrantak ki. A földön ülők a szatyrokat magukkal vitték, a sporttáskával együtt.

Amikor a fekete kabátossal magukra maradtak, a bőrdzsekis felállt a fotelből.

– Kétségbeejtő a helyzet. Nem úgy jön a pénz, ahogy kéne.

– De eddig, én úgy tudtam…

– Mindig pontosan jött a számlára. Egy jó éve kezdődött minden. Először késve, azután késve a fele jött, most meg jószerivel semmi.

– De mi van?

– Musztafa azt mondja, mindent ellenőriznek az alapítványnál. Elmozdították, már nem jut hozzá olyan egyszerűen a számlákhoz, amióta új tulajdonos van. Most még próbálja valahogyan kijátszani a könyvelést, de fogalma sincs, erre meddig lesz módja. Ráadásul az új ügyvezető folyamatosan szűkíti a támogatandó szervezetek körét.

– Nem valami fényes hír! Az akciókat még csak most kezdenénk.

– A vezető ideges. Ha így megy, két hónap, és végünk. Pénzügyileg. Mondtam is Musztafának, hogy csináljon valamit, mert a fejével játszik.

– Nem lennék a helyében. A főnök emberei bárhol megtalálják.

United Nations Plaza, New York,

Németország Nagykövetsége

– KÖSZÖNÖM, HOGY RÁM SZÁNTA az ebédszünetét.

– Bár még mindig nem tudom, pontosan miről is van szó. Annyit közölt velem a telefonban, hogy a feleségemmel is kapcsolatos. Természetesen érdekel, de hozzátenném, ha valamiféle pletyka vagy légből kapott híresztelés, az…

– …ezt cáfolja az a tény – vágott Ernst szavába Blitzman –, hogy az izraeli titkosszolgálat tisztje vagyok.

– Nos, valóban, ezt szintén különösnek találtam. És nem is tudom, hogy diplomáciailag mi a helyzet velem, hiszen én a követség egyik munkatársa vagyok.

– Amit szeretnék önnek elmondani, illetve amit szeretnék öntől megkérdezni, kizárólag magántermészetű.

– Akkor talán vágjunk is bele – közölte mosolyogva Ernst Jerom Blitzmannal.

– Mint ön előtt is bizonyára ismeretes, a felesége lakásában tartózkodik átmenetileg az ön féltestvére.

– Ezt honnan tudják?

– Azt nem áll módomban elárulni. Viszont azt igen, hogy alapos okunk van feltételezni, hogy egy meglehetősen komoly bűnügybe keveredett.

– Te jó ég! Arni? Mi történt már megint? Ó, sejtettem, hogy ebből zűr lesz! Távol kellett volna tartani New Yorktól!

– Miért?

– Mert Arni vonzza a bajt. Nyilván azt is tudják, hogy volt összeütközése a törvénnyel korábban. Ez az egész rám nézve is nagyon kellemetlen.

– Igen, tudomásunk van róla.

– Nem is értem őt! Egyszer már rászedték, és az apám kapcsolatai révén éppen csak megúszta.

– Rászedték?

– Biztos vagyok benne, és ha ismerné, ön is így gondolná. Egy szerencsétlen flótás, aki nem találja a helyét, csak néha fontoskodik, és közben egy jobb, gazdagabb életről álmodozik! Azt mondja, hátrányos a helyzete.

– Miért?

– Mert az anyja algériai, és így félig arab.

– A vér nem válik vízzé.

– Nem értem, mire céloz ezzel? Hogy finoman fogalmazzak, ez egy eléggé előítéletes kijelentés volt.

– Nem annak szántam.

– Pedig nagyon úgy hangzott!

– Meglehet. De tény, hogy ez alkalommal is egy olyan szervezetbe keveredett, vagy annak a kiszolgálását végzi, amely félő, hogy életeket veszélyeztető tevékenységet folytat.

– Ehhez egyáltalán nem szükséges arabnak lenni. A kettő között nem látok összefüggést.

– Igaza van, Mr. Teichmann, valóban nincs eleve elrendelt összefüggés a kettő között. De attól még így van.

– Bocsásson meg, kissé váratlanul ért, hogy Teichmannak szólított. Ezt a nevet nem is használom.

– Igen, láttam.

– Hol?

– A követségi névjegyzéken például. És miért?

– Miért nem használom?

– Igen.

– Nincs más oka, mint az, hogy hosszú és kimondhatatlan.

– Egy német név, a német követségen?

– Nem. Amerikában. Már az egyetemi éveim kezdete óta a második keresztnevem használom vezetéknévként. Előtte egy T. jelzéssel. Megelégeltem az állandó magyarázást. Bár még mindig nem tudom, hova akar kilyukadni ezzel.

– Az apja és a nagyapja családját jól ismerte?

– Sajnos, nem. Apám gyerekkorában menekült el otthonról az anyjával a háború végén. A nagyapám ott maradt és meghalt.

– Értem. És vajon az apja őrzött valamiféle emléket az ő apjáról?

– Amennyit egy hét-vagy nyolcéves gyerek őrizhet. De miért fontos mindez? És mi az összefüggés a féltestvérem dolgai és az én múltbéli családom között? Elmagyarázná, kérem?

– Ha felhatalmaz rá, igen.

– Ez az egész egyre rejtélyesebb!

– Tehát, mint mondtam, az izraeli titkosszolgálat tisztje vagyok. És a nagyapja múltja a hazámmal és a hazám népével kapcsolatos.

– Te jó ég! Rosszat sejtek.

– Szeretném megnyugtatni, hogy a régmúlt már semmilyen jelentőséggel sem bír sem önre, sem pedig az ön jelenére vonatkozóan. És szembenézni vele sem feltétlenül muszáj. Újra felteszem a kérdést: biztos benne, hogy hallani akarja?

– És ha nem is igaz?

– Nos, a cáfolattal, úgy vélem, ráérünk. Tagadni pedig nem volna értelme.

– Rendben van. Hallgatom.

– Az ön nagyapja, Imbert Teichmann, a háborúban SS-Obersturmbannführer volt.

Ernst azonnal elkomorodott, a rideg, váratlan kijelentés teljes erővel vágta mellbe. Összeszorította a száját, és a szeme résnyire szűkült. Blitzman folytatta.

– Az apja, Heinrich, valóban hétéves korában kelt át a tengeren, Hamburgból indultak útnak, 1944-ben. De nem az édesanyjával, hanem egy másik nővel. Az apja édesanyja Németországban maradt, feltehetően az apjával azt tervezték, hogy ők is a gyerekük után jönnek.

– És ő ki volt?

– Marion Bollman. Ünnepelt színésznő volt abban az időszakban. Végül egyikük sem jött. Az apját az a táncosnő nevelte fel, aki az országából Amerikába menekítette. Heinrich Teichmann sorsának a további alakulását pedig már tudja.

– És mi lett a nagyapámmal? Meg a feleségével?

– A háború végén meghalt. A nagyanyja pedig néhány éve.

– Te jó isten! És mi van, ha ez az egész nem igaz?

– Mondtam: lehet tagadni, csak semmi értelme. Bárhol utánanézhet. A nagyapja, hogy úgy mondjam, elég nagy hírnévre tett szert.

– Ez elég kétes értékűen hangzik.

– Nem, nem az, amire ön gondolhat. Ő elsősorban az adminisztrációban dolgozott, ami persze önmagában még nem mentség. De készített egy listát, pontosabban egy jegyzéket, ami az ő nevét viseli. A Teichmann-jegyzék összefoglalva és dokumentálva tartalmazza a második világháborúban elrabolt műkincsek és műtárgyak leltárát.

– És ha ez egy másik Teichmann család?

– Amelyikből szintén egyvalaki Hamburgból hétéves korában elmenekült egy táncosnővel?

– Belátom, erre kevés az esély – mondta halkan Ernst, és a keze remegni kezdett. Feltűnően nehezen vette a levegőt. – És azt hiszem, hogy fel sem fogom. Nem sejtettem semmit. Bár felkeltette a figyelmem, hogy senkink sincs. És túl nagy volt a titkolózás.

– Kinek a részéről?

– Az anyáméról. Apám, sajnos, tízéves koromban meghalt.

– Sajnálom.

– Kiszámíthatatlan az élet. De most ezzel a teherrel mit kezdjek?

– Kétszer is megkérdeztem, hogy tudni szeretné-e. A féltestvére miatt jöttem. Hogy megismerjem, mit tud a dolgairól. Nem követek el titoksértést, ha elmondom, hogy pillanatnyilag megfigyelés alatt áll.

– És ehhez úgy kapcsolódik a feleségem, hogy átadta neki a lakását?

– A féltestvére ügyéhez igen.

– Vagy kapcsolódik valahogyan az én családomhoz is? – kérdezte Ernst bátortalanul.

– Ami azt illeti, több szálon is.

Ernst szeme kikerekedett.

– A dédanyja a Winter családnál állt alkalmazásban. Andy nagyanyja pedig nem más, mint Zarah Winter, annak a családnak a legkisebb leánya.

– Nem tudtam hova tenni, miért viselkedett annyira furcsán, amikor a teljes nevem megtudta. Olyan volt, mint akibe villám csapott.

– Nem csak ezért.

– Hanem?

– Andy nagyanyja, Zarah, a nővérével együtt menekült meg. Ketten az egész családból.

– Jaj, istenem! Remélem, nem a nagyapám… – Ernst hangja elfulladt. Blitzman láthatóan megijedt.

– Ne innen közelítse meg! Háború volt! A két lány Olaszországban talált menedéket. Nagy volt közöttük a korkülönbség, s mivel feltételezte az idősebb testvér, hogy ha magát hadiözvegynek hazudja, könnyebben elrejtőzhet, ezért azt állította, hogy a kishúga a lánya. És álnévként, hogy még hitelesebben németnek tűnjön, az ön dédanyja nevét használta. Így került hozzájuk, tévedésből, a nagyapja listája, a Teichmann-jegyzék. A háborúnak vége lett. A németeket üldözni kezdték. S mivel a könyv egyrészt rossz emlékeket ébresztett, másrészt mert féltek, elrejtették.

– Folytassa!

– Most ugrunk egyet az időben. Zarah Winter férjhez ment, egy gyermeke született, Jozefa. Kissé hosszúra nyúlna, ha taglalnám a lánya szerelmi életét és a házasságát, elég annyit ebből megemlítenem, hogy ikrei születtek, Andy és Carla. Azonban kétéves korukban, mivel az apjuk már korábban életét vesztette egy gyermekkori születési rendellenességből adódó tragédia következtében, és Jozefát az anyósa ezt követően mindenéből kiforgatta és magára hagyta, ideg-összeroppanást kapott, és gyógyszer-túladagolásban meghalt. Az ikrek nagyanyja pont ekkor külföldön tartózkodott. Ez kapóra jött azoknak, akik különféle mesterkedések révén a gyerekeket sietve örökbe adták. Így került Carla Izraelbe, és ekképpen Andy Angliába. Mindkét esetben volt még néhány kerülő és kisebb-nagyobb incidens, de a jelen helyzet szempontjából ezek szintén lényegtelenek. Zarah Winter harminc éven át kutatott az elveszett unokái után.

– Ó, istenem!

– És most egy nagyobbat ugrunk az időben. Az ön nagyanyja haláláról beszámolt a televízió. De elsősorban azért, mert az idős hölgy valóságos műkincsraktárban élt. A hírt, amiben ez szerepelt, Zarah Winter is látta. Ekkor már Izraelben élt. A helyszíni tudósítás filmkockái között felfedezett egy képet, egy festményt, ami egykor a családjuk tulajdonában állt. Az izraeli titkosszolgálathoz fordult. Így ismerkedett meg Lewinson tábornokkal.

– Carla apjával? Akarom mondani, nevelőapjával?

– Igen. De akkor még sejtelme sem volt arról, hogy ki ő, és ki a lánya. A lányt véletlenül látta meg Jeruzsálemben. Megszólalásig hasonlított az anyjára, Jozefára. Ez indította el a nyomozást. Zarah a festményt vissza akarta kapni. Cserébe a titkosszolgálatnak felkínálta a korábban elrejtett, de ekkorra felkutatott Teichmann-jegyzéket. Én akkor Rómában dolgoztam, és megszereztük a képet, ami a hagyatékból letétbe került a Vatikánba. Az átszállítást egy olyan hajóval terveztük, ami kiállításra képeket vitt onnan Tel-Avivba. Az úton akadtak bonyodalmak, de ezekre most szintén nem térnék ki, ami viszont fontos, hogy a kiállítást egy brit festőművész, művészettörténész képeiből rendezték, aki történetesen immár a maga felesége. Zarah Winter így talált rá a másik unokájára. Ennyi a lényeg. A többi kalandregény.

Ernst hallgatott. Látszott, hogy teljesen összezavarodott.

– Köszönöm, hogy ezt elmondta – dadogta falfehéren. – De úgy vélem, a nagyapám felelős a történtekért. És ez, őszintén bevallom, lesújt. Sőt, kifejezetten rossz érzéssel tölt el. Kínos lesz így bárkinek is a szemébe nézni. Úristen! Most mihez kezdjek? Ennek ezek szerint soha nem lehet vége! A feleségem tud minderről?

– Nem. Semmit, úgy vélem. Vagy legalábbis nem sokat.

– Ki tud róla?

– Zarah, az idős barátnője, Louisa, a tábornok és én. És most ön.

Ernst a kezébe temette az arcát.

– A nagyapám háborús bűnös volt.

– Ne folytassa! Semmi értelme!

– Már hogyne volna?!

– Márpedig nincs. Ön csak saját magáért felelős. Sem az apjáért, sem pedig a nagyapjáért semmiféle felelősséggel sem tartozik.

– És ha az apák bűne a fiúkra száll?

– Nem szállhat.

– Mindenki úgy tudja, hogy az apám balesetben halt meg. De ez nem igaz. Öngyilkos lett. Az építkezésen, amit vezetett. Levetette magát a felhőkarcoló tetejéről.

– Ó! De miért?

– Anyám azt mondta, amióta csak ismerte, mindig volt benne valamiféle szomorúság.

– Szomorúság?

– Vagy inkább valamilyen megmagyarázhatatlan félelem. De bárhogy faggatta, nem beszélt róla, csak homályosan utalt a gyerekkorára. Meg arra, hogy milyen terheket cipel. Anyámtól tudom, hogy ezért nem akarta elvenni Arni anyját sem, és a gyereket sem akarta. Ahogy akkor is megrémült, amikor velem anyám terhes lett.

– De miért?

– Anyám azzal magyarázta, hogy féltette a szabadságát. De ennek ellentmond az, hogy mégis feleségül vette. És az is, hogy valami olyasmiket mondott a halála előtt, ezt Arni anyjától tudom, hogy meg kellene halnia, hogy a folyamat megszakadjon. Hogy a gyerekeit felszabadítsa. Mindenki azt hitte, elment az esze. És nem értették, hogy mi történt vele Németországban, mert röviddel azután, hogy én megszülettem, kétszer is járt ott, állítólag munkaügyben, de a nagy változás azután következett, hogy visszajött az Államokba.

– Milyen folyamatra gondolhatott?

– Ahogy az imént is mondtam. Hogy az apák bűnei miatt bűnhődnek-e a fiaik.

Hosszú ideig ültek szótlanul. Blitzman folyamatosan a férfi arcát fürkészte. Hirtelen szorongani kezdett. Bár Ernst végig erősen tartotta magát, de látható volt, már nem bírja sokáig. Elbúcsúztak.

Ernst lassú, elgyötört léptekkel haladt a követség épülete felé. Benyúlt a zakója zsebébe, és elővette a telefonját. Még a találkozó előtt lenémította. A kijelzőn megjelent, hogy Andy többször is kereste. Könny szökött a szemébe.

– Kicsit később, drágám, ne haragudj – suttogta maga elé. Befordult egy kapualjba, hogy ne lássa senki, és kitört belőle a sírás.

Jerom magába roskadva ült a kocsiban visszafelé menet. Lelkifurdalást érzett. Nem tudta eldönteni, most jót cselekedett-e. Magában Zarah-nak adott igazat. Remélte, hogy nem túl későn.

Park Avenue – East 34th St, New York

A VÖRÖS TÉGLÁS TORONYHÁZNÁL, ahogy megbeszélték, Andy lelassított. Kihúzódott a szélső sávba, és az épület alját kémlelte. Már majdnem elérte a föld alatti út lehajtóját, amikor az egyik oszlop mögül kiugrott egy kapucnis pulóverbe öltözött férfi, és az autója felé rohant. Amikor közelebb ért, felismerte. Kinyitotta a biztonsági zárat, és Arni bepattant mellé. Gyorsított, és behajtottak az alagútba.

– Arni, mi történik? Megmagyaráznád?

– Meg, persze! – mondta, és még mindig lihegett. – De nem követtem el semmit! Ernstnek szóltál? Ugye, nem?

– Bevallom, megpróbáltam felhívni, többször is. De biztosan tárgyalt, és nem tudta felvenni. Majd visszahív. De mi történik? Mondd el!

– Figyelj, Andy, tudom, hogy te megértesz! Kurva nagy szar van, érted, az van! Tudod.

– Hát éppen ez az! Hogy nem tudom!

– Én azt hittem, hogy videójátékok hamisításához kell áramköröket csinálni, meg felchipezni a paneleket. Kellett a pénz! Érted? Tök jól ment a meló, fizettek rendesen. Aztán kihallgattam egy telefonbeszélgetést, pontosabban nem volt szándékos, de meghallottam, miről van szó. Basszák meg, ezek robbantani akarnak! Érted? Naná, hogy beszartam, mondtam a szállítónak, hogy vigye a francba innen a cuccaikat, nem csinálom tovább! Elég volt egyszer! Akkor majdnem börtönbe kerültem.

– De miért nem szóltál előbb?

– Tudod, milyen Ernst. Úgyse értette volna meg. Nem is akarta, hogy idejöjjek. Azt szeretné, ha abban a porfészekben nyuvadnék meg. De nekem is jogom van egy jobb élethez!

– Mindegy, ennek nem most van itt az ideje, de ilyen jog nem létezik, Arni, jobb, ha tudsz róla.

– Ne kezdd te is! – hadarta, majd előkotort egy cigarettát, és rágyújtott. Egyet beleszívott, aztán kidobta az ablakon. – Bocs! Ne haragudj! Tudom, hogy gyereket vársz.

– Nehéz lenne eltakarni.

Arni az ablakot félig lehúzva hagyta.

– Nem zavar?

Andy intett a fejével, hogy nem.

– Te vagy az egyetlen, aki megértesz.

– Próbállak megérteni, Arni. Tudom, milyen egyedül lenni, és a férjem testvére vagy. Félig. De nem ez az érdekes. Mondd tovább!

– Közölte a szállító, hogy azt nem lehet, a főnökkel kell beszélni. Én meg mondtam, hogy oké, ha nem takarítja el innen a szarjaikat, elmegyek a rendőrségre. Nem gondoltam komolyan, de tényleg inkább oda is elmentem volna, annyira beszartam. Ez nem olyan vicces már, tényleg. Erre elrohant. Reggel hívott Fatima.

– Ő ki?

– Az egyik lány. Jóban vagyunk. Érted. Na. Ő is szokott jönni a cuccért. Meg a pénzt is ő hozza. Aztán mondta, hogy a szállítót elkapta a rendőrség. És hogy állítólag valaki azt mondta, hogy belső infó ment ki, aztán így lekapcsolták. És hogy jönnek ma.

– Azt hitték, te voltál?

– Fogalmam sincs, mit hittek. Csak én is összeraktam a mozaikokat. Meg Fatima miért figyelmeztetett volna? Beszartam, ez van. Összekaptam magam, és leléptem a lakásból. Aztán láttam, hogy hívtál, de nem mertem telefonálni, a Park Plazában lődörögtem. És akkor felhívtalak, hogy gyere értem. Most mit csináljak?

Andy belenézett a visszapillantóba. Egy terepjáró jött mögöttük, hátrébb egy mosodás furgon.

– Próbálom végiggondolni. Voltam ma fent, akartam neked szólni, de nem értelek el. Kellett volna egypár téli ruha. Pont akkor jöttek ők is.

– Kik?

– Hát, gondolom, akikkel együtt csináltátok a dolgot. Mert mindent összeszedtek és elvittek. Ez is azt bizonyítja, hogy azt hiszik, te dobtad fel az embert.

– De te hol voltál addig?

– A teraszon.

– Az jó, mert fentre biztos nem mentek.

– De feljöttek.

– Minek?

– Hogy elvigyék a fegyvereket.

– Milyen fegyvereket? Ott nem voltak fegyverek! Ezt honnan veszed?

– A saját szememmel láttam! A párnatárolóban voltak, a bőröndök mögött, szemeteszsákokban.

– Micsoda? – kérdezte Arni, és rémült megrökönyödés ült az arcára.

– Mondom, így volt.

– Basszák meg! – üvöltött Arni. – Megint átvertek! Tudták, hogy ott senki sem keresi! Még én sem! És nálam biztonságban rejtegethetik! Ha ezt előbb tudom, frankón elmegyek a rendőrségre, lesz, ami lesz.

– Hát ez most már késő. De Ernsttel mindenképpen beszélnünk kell. Hova vigyelek?

– Nem tudom. A lakásba ezek után végképp nem mehetek.

Andy a föld alatti útról kihajtott az FDR Drive-ra. Ahogy jobbra elkanyarodott, megint belenézett a tükörbe. A terepjáró még mindig mögöttük volt. Közelebb értek. Két férfi ült benne, az egyikük katonai zubbonyt viselt.

Megborzongott. Furcsa érzés járta át. A lámpa pirosra váltott. Hirtelen gázt adott, és balra, át a lezárt sávon, letért az útról. A terepjáró ott maradt néhány másodpercre, Andy megkönnyebbült, hogy ezek szerint mégsem, de azután nagy sebességgel utánuk iramodott.

– Arni, baj van – szólalt meg idegesen.

– Micsoda?

– Követnek minket. Itt a táskám, keresd elő benne a telefonom! Gyorsan!

– De hol van?

– Nem tudom, hagyj vezetni. Keresd meg!

A terepjáró lemaradt. Andy újra beletaposott a gázba, és visszakanyarodott az FDR Drive-ra. A következő felhajtónál észrevette a várakozó kocsit. Andy középre húzódott, hogy mindkét sávot blokkolja. A terepjáró a jobb hátsó sárvédőnek ütközött, és megkezdte Andy autójának a leszorítását.

– Megvan a telefonom?

– Meg.

– 165673 a kódja. Keresd ki Ernst számát!

– Jó, csinálom! A kurva életbe, mellettünk vannak! – fordult a jobb oldalára Arni. A terepjáróban a katonai zubbonyos a vezetőülésen át teljesen előrehajolt.

– Hívd Ernstet! – kiáltotta Andy.

Ebben a pillanatban csattanás hallatszott. A kocsi belsejében szétfröccsent a vér, és valami sárgásfehér színű, zselés anyag. Arni feje a lövés erejétől előbb Andy vállához csapódott, azután élettelenül előrebukott.

Andy oldalra pillantott, és látta, hogy Arni fejéből hiányzik egy tenyérnyi darab. Ekkor a terepjáró oldalba lökte, és elhajtott.

A kocsi hatalmasat zökkent, és a levegőbe emelkedett, a szalagkorlát fölött hosszan rázkódott. Andy próbálta a kormányt ellenkező irányba tekerni, de amint lecsúszott az alsó lemez a korlátról, a kocsi az oldalával nagy sebességgel a felüljáró betonoszlopának vágódott.

Andy hatalmas ütést érzett a bal vállán, a nyaka megbicsaklott. Az ajtó belapult, és a testét szinte átnyomta a másik oldalra. A lába a műszerfal és az ülések közé szorult, moccanni sem bírt, csak azt érezte, hogy Arni vére az arcába folyik, és elfogy a levegője. A következő pillanatban elnyelte a sötétség.

Az Atlanti-óceán felett

A LÉGIUTASKÍSÉRŐ KÖRBEJÁRT a tálcával, vizet és narancslevet kínált az utasoknak. Zarah nem kért semmit. Felpillantott a monitorra. A térkép szerint háromórányi repülés volt még hátra New Yorkig.

Végig Andyre gondolt.

Eltöprengett az életén: vajon miért? Mit rontott el? Tehetett volna ellene, hogy ne olyan legyen, amilyen? És ezzel megóvhatta volna magát a bajtól? Vagy hiába minden, mert elrendeltetett? És mindig az útjába kerül valaki, aki gyáva, és a bátrat keresi, azt, aki tud és mer szeretni? Hogy azután polipként fonja rá a karjait, tapadjon, és ne eressze, míg benne egy szemernyi életet talál? A szeretet sokkal erősebb a gyűlöletnél, mondják a bölcsek. De nem biztos, hogy a gyávaságnál is erősebb. Ezért nem marad ilyenkor esély, hogy jól végződjön a találkozás. Mert aki szeret, nem ismeri a veszélyt. De ha ismerné is, nem menekülne előle, hanem hinne abban, hogy majd megváltoznak a dolgok. Hiszen szeret. És ez a végzete. Amivel megszületett.

A gép süllyedni kezdett, kirajzolódtak a Kennedy repülőtér körvonalai. Zarah arcán könnycseppek gördültek végig.

– Valami baj van, asszonyom? Segíthetek? – kérdezte az utaskísérő az övek ellenőrzése közben.

– Nem, köszönöm. Csak, tudja, nem igaz, hogy a fájdalomhoz hozzá lehet szokni. Hazugság. Ahogy sok minden más is az.

67650625

ERNST HAMUSZÜRKE ARCCAL várakozott a folyosón. Már harmadik napja nem ment haza. Enni nem tudott, inni is erőltetve, talán egy félüvegnyi vizet, a teste megszűnt létezni, a tudata is csak halványan pislogott. Egyetlen óra alatt dőlt romba az élete.

Halk surranással nyílt ki a lift ajtaja az átjáró végében. Egy sötét ruhába öltözött, sovány alakot vett észre, amint feléje közelített. Felismerte. Megtámaszkodott, és az erejét összeszedve próbált felemelkedni.

– Ne, ne! Ne álljon fel! Én is alig várom, hogy leülhessek – mondta Zarah, és kezet nyújtott Ernstnek.

– Mindjárt itt lesz az orvos. Időben érkezett.

– Időben? – ismételte meg Zarah a szót.

– Képtelen vagyok feladni a reményt – suttogta a férfi.

– Elhiszem.

A csend súlya újra megtelepedett. Nem sokkal később az orvos is megérkezett, és kérte, hogy a szobájában beszéljenek.

– Megkaptam a jelentéseket a szülészetről. A baleset után az édesanyát oda szállították be, és nem sokkal később meg is műtötték. A kisfiú most már jól van, és teljesen egészséges. Bár egyelőre a koraszülöttosztályon kell maradnia, mivel a harmincötödik hétben jött világra. A központi idegrendszere és a tüdeje fejlődése ebben az időszakban fejeződik be, és gyűlik fel a testén a zsírszövet, ami a külső viszontagságoktól megvédi, ezért tanácsos, hogy egy vagy két hétig megfigyelés alatt legyen. Természetesen a fejlődésétől is sok függ majd, pillanatnyilag 2500 gramm a súlya, és 50 centi a hossza.

Zarah arcán halvány fény suhant át. Ernst továbbra is csak testben volt jelen. Nagy nehezen szólalt meg.

– És… és a feleségem? – kérdezte rettegve.

– Nos, a felesége állapotával kapcsolatban, sajnos, nem tudok jó híreket közölni. A balesetben a gerinc és a koponyaalap is megsérült az elszenvedett hatalmas ütés következtében, s ez súlyosan lecsökkentette az agy vérellátását. Ennek következtében agyhalál közeli állapot lépett fel. Az egyéb sérülései is súlyosak, de nem azok okozzák a legnagyobb problémát.

– És van esélye, ugye? Van remény, hogy ez helyreáll?

– Sajnálom, de azt kell mondanom, hogy nincsen. Az agyhalál mindenképpen be fog következni. Nem tudjuk a folyamatot megállítani.

Ernstből kitört a sírás. Remegni kezdett, a szája elfehéredett. Az orvos kiment a szobából.

Egy perc sem telt el, egy nővérrel tért vissza, majd kiszabadították Ernst alkarját, és vénásan nyugtató injekciót adott be neki. A roham lassanként alábbhagyott.

– Számítottam erre, az elmúlt napok tapasztalatai alapján. Ezért mondtam a nővérnek, hogy álljon készenlétben – mondta az orvos Zarah-nak.

– Ha egy tragédia miatt veszítjük el, akit őszinte szerelemmel szerettünk, rettenetes kín vár ránk – válaszolta halkan Zarah. – Idő kell, amíg megszokjuk a tudatot. De soha nem fogadjuk el igazán. Mert az azt jelentené, hogy elmúlt a szerelem.

– Maradjanak a szobámban, ameddig szükségét érzik. Ha valamit szeretnének, a nővért a szomszédban megtalálják. Nagyon sajnálom. Butaság lenne azt kívánni, hogy a kisfiú adjon önöknek erőt. A dolgok nem így egyenlítődnek ki. Sajnálom, ami önökkel megtörtént. Egyebet nem tudok mondani.

– Köszönjük, doktor úr. Önnek minden jót kívánunk.

Esteledett. Ernst még mindig mozdulatlanul ült a székben, és élettelenül bámult maga elé. Zarah megsimogatta a kezét.

– Az ember azt hihetné, ostobaság, hogy a fiúk is megbűnhődnek az apák bűneiért. Vagy a nagyapák tetteiért – szólalt meg erőtlen hangon Ernst. – És lám, mégis ők fizetik meg az árát.

– Miért gondolja ezt? – fordult felé meglepetten Zarah. Ernst kijelentését hirtelen nem tudta mire vélni. Ezek szerint mégis ismerte a családja múltját? Mert a titkot mindnyájan őrizték.

– Jerom Blitzman azon a délutánon, amikor a baleset történt, mindent elmondott nekem.

Zarah nyelt egy nagyot. Indulatok öntötték el. Nem értette, a kérése és a tilalma ellenére mi szükség volt erre. Persze, a balesetet nem jósolhatták meg! A jövőt senki sem látja, sem ő, sem más, és pláne nem Jerom Blitzman. Egyszerre megértett mindent. Aggódni kezdett. Úgy vélte, Ernst ezzel már nem birkózik meg.

– Most akkor se gondoljon erre.

– De mi másra gondolhatnék? Mi másért mérte volna rám a sors ezt a csapást? Mi volt az én bűnöm? Hogy szerettem? A családom életéről semmit sem tudtam, ez nem az én hibám! Nem is sejthettem, hiszen hazudtak, vagy elhallgatták előlem a történteket – sorolta könnyek között. – Gyűlöletet soha senki iránt nem éreztem. És a gyűlölet évtizedeken átnyúló gyökerei most mégis az én életem fonják körbe, és emésztik fel! És most mihez kezdjek? Felejtsem el? Kezdjem újra? Hogy megint így végződjön? Hogy amíg élek, lesújtson rám a balsors?

– Ó, nem, ennek nem kell így lennie!

– Tudja, amikor Andyt megismertem, egyszeriben megtaláltam az életem értelmét. Mellette fedeztem fel a gyönyört és a boldogságot. De mindez csupán egy csapda lett volna? Hogy elérje a sors a szenvedésem? Lehet még nagyobb árat fizetni? Annál nagyobbat, hogy végig kell néznem a haláltusáját? Az is jóval kisebb ár volna, ha nekem kellene meghalnom az elődök bűneiért! De akkor, ha a halált választom, feloldozhatom azt, aki utánam jön?

Zarah kétségbeesetten nézett a férfira. Nem tudott megszólalni.

Ernst felemelkedett a székből, látszott, hogy a kétségbeesés erőt öntött belé és felkorbácsolta a dühét.

– És akkor, azzal, letudnám végre? Vagy mégsem? És a fiam viszi a terheket tovább? És az ő élete is megnyomorodik majd, csak azért, mert bűnt követett el valamelyik őse? Ki tette ránk ezt a rontást? Milyen áldozatot kell meghoznom azért, hogy a fiamat megmenekíthessem? Adjam az életemet érte? Ó, istenem! Holtukban is legyenek átkozottak mind!

ZARAH MÁR ÖTÖDIK NAPJA FEKÜDT öntudatlan állapotban, mire elkezdett visszatérni benne az élet.

A lázgörccsel kezdődött minden. Amikor a kórházból hazaért, csak enyhe fejfájásra panaszkodott, és gyengeségre, érthető, gondolták, nyilvánvalóan a kimerültségtől van mindez.

Éjjelre azonban felszökött a láza, mozdulni sem bírt. Kim azonnal hívta az orvost, aki megvizsgálta, de semmi különösebb okot nem tudott megállapítani. Azt mondta, ha nem javulna az állapota, mindenképpen be kell vinni.

Kim azt szerette volna, ha a repülőtérről előbb magukhoz viheti, gondolta, mielőtt látogatni megy, erőt töltene bele, annyira fáradtnak látszott. De Zarah ragaszkodott hozzá, hogy egyenesen a kórházba menjenek.

Néha kinyitotta a szemét, olykor evett és ivott is valamit, de nem szólt egyetlen szót sem. Esténként újra belázasodott, és úgy nyomta el az álom. Az orvos mindennap látta, azt mondta, ha beszállítanák, sem lenne a helyzet jobb, itt legalább mindig szem előtt van.

Isa sok időt töltött Zarah ágya mellett, fogta a kezét, néha felolvasott neki, de fogalma sem volt arról, hogy a nagyanyja érti-e, amit hall. Kim rettegett, emlékezett, még gyerekkorában történt olyan, hogy valakinek fájdalmában megszakadt a szíve.

Kim a harmadik napon értesítette Dinát Zarah állapotáról, és megtudta, hogy hamarosan útra kelnek Bécsbe, mindenképpen ott akarnak lenni, amikor Carla világra hozza a gyerekét. Nem így tervezték, de Carla majdnem elvetélt, amikor megtudta a hírt, és kórházba került. Kim elmondta Dinának, hogy Andynél végül még aznap este beállt az agyhalál, tegnap átszállították a szervkoordinációs központba, és a férje hozzájárulására várnak, hogy lekapcsolják a gépekről, és hogy ezzel vége, de Zarah még nem tud róla.

Az ötödik nap reggelén Kim egy tálcán teával, kétszersülttel és egy kis eperdzsemmel nyitott be Zarah szobájába.

Zarah az ágy szélén ült, és nézte a megeredő hóesést. Amikor észrevette, hogy nyílik az ajtó, felé fordult, és elmosolyodott.

– Köszönöm, hogy így gondomat viselted.

– Hát persze, de nincs mit megköszönnöd, azt mondd, hogy hogy vagy? – sóhajtott megkönnyebbülve Kim.

– Most már jól.

Kim letette a tálcát. Töltött egy kevés teát, és Zarah kezébe adta. Melléült az ágyra, és átkarolta a vállát.

– Valamit el kell mondanom. Ennek soha nincs jó ideje, úgy gondoltam…

– Andy? – kérdezte Zarah félbeszakítva Kim mondatát.

– Igen.

– Tudok mindent. Tegnapelőtt éjjel elbúcsúztunk.

A bőrönd útra készen állt. Időben indultak a repülőtérre, hogy előtte a kórház gyermekosztályán még elidőzhessenek. Ernsttől eddigre sem jött hír, ez mindnyájukat aggasztotta, de remélték, hogy a helyszínen a továbbiakat illetően kaphatnak valamiféle megnyugtató magyarázatot.

Az újszülöttosztályon Kim a főnővértől kérte, hogy amennyiben a férj jelentkezik, persze ő is folyamatosan próbálja elérni, mondják meg neki, ő vállalja, hogy intézi a temetést, és mindenben, amiben csak szükséges, segít, hívhatják bármikor, az ő gyerekei már nagyok, a munkája kötetlen, rendelkezésre áll, ahogy Ernst megkívánja, és Isa is ki tudja már venni a részét a gondozásból. Zarah elérzékenyülten simogatta meg mindkettőjük arcát.

A doktornő széles mosollyal lépett ki a szobájából.

– Örülök, hogy végre itt vannak.

– Végre? – kérdezte Kim.

– A kisbaba sokkal gyorsabban gyarapodott, mint amire számítottunk. Máris 2800 gramm, rövid ideig volt csak szükség az inkubátorra. Jöjjenek!

Zarah megilletődötten állt az ágynál. A kisfiú kinyitotta a szemét, és felé nézett. Óceánkék volt a szembogara. A bal oldaliban enyhén világosabb sáv látszott.

– Van itt önnek egy levél – szólalt meg a doktornő. – Futár hozta, még tegnap. Nekünk is jött egy, hivatalos, nem sokkal azelőtt, aszerint intézkedtünk.

Átnyújtotta a küldeményt. Zarah remegő kézzel nyitotta ki a borítékot. Egy rövid levél állt benne, és egy másik, lezárt boríték. A levelet olvasta először.

Drága Zarah!

Kérem, bocsásson meg, de nem találtam más módját annak, hogy önnel kapcsolatba lépjek.

A fiam, miután beszéltünk telefonon, és elmondta, hogy a beleegyezését fogja adni, hogy a feleségét, akit az életénél is jobban szeretett, levegyék a lélegeztetőgépről, öngyilkosságot követett el.

Úgy gondolom, ha előbb tudtam volna a szándékáról, akkor sem sikerült volna megállítanom. De lehet, hogy csak mentségeket keresek.

Úgy halt meg, ahogyan az apja. Levetette magát egy toronyház tetejéről. A búcsúlevelében megírta, hogy a sors akarata szerint fel kell áldoznia az életét a gyermeke bűntelenségéért és a boldogságáért. És reméli, hogy ha ez az apjának nem is sikerült, ő végre most megtörheti az átkot.

A fiam jó ember volt. Soha nem vezérelte harag vagy gyűlölet. Tiszta lélekkel halt meg.

Én ismertem a néhai férjem családjának a titkát. De úgy gondoltam, semmissé teszem azzal, ha elhallgatom. Végzetes hiba volt. A múltunkkal szembe kell nézni.

Mellékelem a fiam önnek és a családjának írt levelét. Abban a végakaratáról mindent megtalál.

Önöknek sok boldogságot kívánok!

Madge

Zarah leült az ágy mellett álló székre. A kisbaba elaludt, parányi öklét a feje mellé emelte.

– Valami baj van? – kérdezte Kim.

Zarah átnyújtotta neki a levelet. Nagy levegőt vett, és kinyitotta a másik borítékot.

Édes, drága Zarah!

Az élet ajándéka, hogy Andyt, önt és a családjukat megismerhettem. A feleségemmel töltött csodálatos hónapok alatt felfedezhettem a létezés értelmét, a boldogságot.

De sorsunk nem teljesedhetett ki. A múlt sötét árnyéka vetült ránk.

Szeretném, ha mindnyájan megbocsátanának nekünk.

Azt akarom, hogy a fiamnak boldog élete legyen. Tanuljon meg szeretni, és tanuljon meg megbékélni. Ezért kérem önt, hogy ne titkoljanak el előtte semmit, ezzel segítsenek megtörni a családunkat sújtó átkot. A feleségem és én a legdrágábbat, az életünket adtuk érte.

Zarah leengedte a levelet. Könnyek öntötték el az arcát. Jó ideig nem volt képes megmozdulni.

Bécs, Ausztria

– JOEL! DINA! BOCSÁNAT, hogy így rátok török. Elkezdődött! – közölte a vendégszoba ajtajában borzosan, pizsamában a jó hírt Aaron.

– Öltözünk! – ugrott talpra a tábornok.

A szülőszoba melletti váróban halk zene szólt, és meghitt fények égtek. A tábornok keze már piroslott a tördeléstől, Dina magazinokat lapozgatott, de olyan sebességgel, hogy még a képeket sem lett volna ideje megnézni, nemhogy beleolvasni. Aaron a köröket rótta fáradhatatlanul. Amikor nyílt a szülőszoba ajtaja, kivágtatott a folyosóra, és bárki is volt az illető, kérdőre vonta, tud-e valamit Carla hogylétéről.

Lassan pirkadni kezdett. Eddig is úgy ment az óra mutatója, mintha mázsás súlyokat kötöttek volna rá, de most egyszerre úgy tűnt, mintha meg is állt volna.

Végre megjelent az orvos az ajtóban.

– Gratulálok – mondta. – Túl van a felesége rajta, ügyes volt.

– Efelől nem is volt kétségem! – vágta rá rögtön Aaron a választ.

– És? Lány vagy fiú? – pattant fel Dina a székből.

– Nem tudták a nemét?

– Nem! Meglepetést szerettünk volna – közölte Aaron.

– Ó, értem! Kisfiú.

– Nagyszerű! De tulajdonképpen ez mindegy is. És a feleségem? Minden rendben van vele?

– Hát persze! Néhány perc múlva be is mehetnek hozzájuk. Semmilyen beavatkozásra nem volt szükség. Mondhatnám azt is, hogy hiába voltam itt.

– Ne haragudjon, doktor úr, mi nagyon örülünk, hogy hiába volt itt – nevetett Dina.

Carla gyönyörű volt, boldog és teljesen kimerült. Aaron a kezét csókolgatta, Dina rögtön a babát akarta látni. Joel Lewinson, a bátor hős, a könnyeit törölgette.

A tábornok zsebében jelzett a telefon. Kivette, és a kijelzőre nézett.

Sürgős visszahívást kérek! Jerom – olvasta.

– Bocsássatok meg, mindjárt visszajövök! – mondta.

– Apád felől történhet bármi, dőlhetnek össze házak, vagy születhet meg az unokája, ő dolgozik! – mondta kacarászva Dina.

– Az élet nem áll meg! – válaszolta Carla. – Tényleg kimerülhettem. Hülyeségeket beszélek.

– Vagy kezdődik? – tette hozzá Aaron. – És én is. De én örömömben.

A tábornok sápadt arccal tért vissza. Dina azonnal látta, hogy baj van.

– Kicsit magatokra hagyunk titeket – mondta Carlának. – Valamit megbeszélek apáddal.

Kimentek a folyosóra.

– Mi történt?

– Jerom most közölte velem, hogy a gép, amivel Zarah-nak érkeznie kellene, kényszerleszállást hajtott végre Izlandon.

– Jaj! És jól van? Jól van, ugye?

– Semmit nem tudnak.

– Hogyan?

– Hírzárlat van, terrorcselekményre gyanakszanak. Más forrásokból annyit tud, hogy nem sokan vannak életben.

– Ó, ne! Ez borzasztó!

– Most mit csináljunk?

– Carlának nem szólhatsz! Kész csoda, hogy eddig is eljutottunk, előbb a nővére, most meg ez is! Ennyi tragédia! Nem tudhatja meg, húzni kell az időt. A sok megrázkódtatástól még a teje is elapadhat!

– De még semmi sem biztos!

– Persze, hogy nem. De fel kell készülnünk, Joel, a legrosszabbakra.

Carla délutánig mélyen aludt. Arra ébredt, hogy a mellénél nedves a hálóinge.

– Igen, igen! Mindjárt ehet is a kicsi! – szólalt meg az ágyánál a nővér.

– De ilyen gyorsan?

– Hát persze! Mit gondol, milyen éhes lehet már az a kis lurkó?

– Be szabad jönni? – kopogott az ajtófélfán Dina.

– Persze, anya! Gyertek, mindjárt szoptatok.

– Máris?

– Én is meglepődtem. De legalább gyorsabban belejövünk. Most jutott eszembe, a nagyiról nincs hír? Nem úgy volt, hogy reggelre itt van? Lehet, hogy még nem is tudja, hogy megvan a dédunokája!

Dina Joelre nézett, és intett a fejével, hogy hallgasson. A csecsemősnővér meghozta a kicsit. Carla a kezébe vette, és alighogy elhelyezkedett, a kisfiú már tudta is a dolgát.

– Odanézz! – mondta az anyjának mosolyogva. – Szóval, a nagyiról van valami hír?

– Még nincs – válaszolta a tábornok. – Valószínűleg keresett, de a szülés miatt nem ért el. Itt voltunk!

– De a telefonod veled volt, apa! Nem titkoltok semmit, ugye?

– Nem, dehogy!

– Mondták, hogy már eszik a kisfiam! – toppant be Aaron is a szobába, kezében egy nagy rakás holmival. – Remélem, mindent megtaláltam, amit kértél.

– Biztosan, bár holnap már haza is mehetünk.

Az ajtó felől halk lépteket lehetett hallani. Dina odafordult.

– Zarah! Ó, de boldog vagyok, hogy itt vagy. Én…

– De hát hogyan? Jerom azt mondta… – dadogta a tábornok.

– Ugye, hogy valamit eltitkoltatok előlem? – csattant Carla hangja.

– Nem tudom, miről beszéltek. Csak az esti géppel tudtam elindulni – mondta, és a sálba göngyölt kis batyut, amit a karján szorongatott, és amit eddig nem is vettek a nagy örömben észre, kibontotta. A világoskék takarót lehajtotta a gyermek arcáról.

– De ez… – akadt el Dina hangja.

– Ernst meghalt. Azt akarta, hogy Andy és az ő fiát ti neveljétek fel. A kérdés, hogy vállaljátok-e?

Carla szeméből kicsordult a könny, és csak pergett megállíthatatlanul.

– Add ide! – suttogta. – Felneveljük, ugye, Aaron?

– A sajátunkként fogjuk szeretni! – mondta a férfi elérzékenyülve.

A két csecsemő sírása különös szólammá olvadt össze. Olyan volt, mint egy diadalmas csatakiáltás. A múltat legyőzte a jelen. A jövő pedig megszületett. És enni kért.

VÉGE

A múlt kővé dermesztett fájdalmát csak

a megbékélés zúzhatja porrá.

Zarah Winter

Jegyzet

1Várady Sándor fordítása (A szerk.)

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

Ollantaytambo, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Machu Picchu, Peru

Bécs, Ausztria, 1984

Lima, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

London, Anglia

Ipswich Manor, Anglia, 1992

London, Anglia

MÁSODIK RÉSZ

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

HARMADIK RÉSZ

Bécs, Ausztria

Inning, Németország

Starnberg, Németország

Bécs, Ausztria

München, Németország

Inning, Németország

NEGYEDIK RÉSZ

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Bécs, Ausztria, 1984 nyara

Bressanone, Olaszország, 1990

Milánó, Olaszország

Tel-Aviv, Izrael, 1992

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Starnberg, Németország, 1940

Berlin, Németország, 1954

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Bécs, Ausztria

ÖTÖDIK RÉSZ

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Bécs, Ausztria

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok,

Tel-Aviv, Izrael

Brooklyn, New York

United Nations Plaza, New York,

Németország Nagykövetsége

Park Avenue – East 34th St, New York

Az Atlanti-óceán felett

Bécs, Ausztria

Jegyzet

www.libri-kiado.hu

www.nyugatiter.hu

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípus

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Donegal One – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

Ollantaytambo, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Machu Picchu, Peru

Bécs, Ausztria, 1984

Lima, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

London, Anglia

Ipswich Manor, Anglia, 1992

London, Anglia

második rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

harmadik rész

Bécs, Ausztria

Inning, Németország

Starnberg, Németország

Bécs, Ausztria

München, Németország

Inning, Németország

ELSŐ RÉSZ

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

Ollantaytambo, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Machu Picchu, Peru

Bécs, Ausztria, 1984

Lima, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

London, Anglia

Ipswich Manor, Anglia, 1992

London, Anglia

második rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

harmadik rész

Bécs, Ausztria

Inning, Németország

Starnberg, Németország

Bécs, Ausztria

München, Németország

Inning, Németország

Negyedik rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Bécs, Ausztria, 1984 nyara

Bressanone, Olaszország, 1990

Milánó, Olaszország

Tel-Aviv, Izrael, 1992

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Starnberg, Németország, 1940

Berlin, Németország, 1954

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Bécs, Ausztria

ötödik rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Bécs, Ausztria

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok,

Tel-Aviv, Izrael

Brooklyn, New York

United Nations Plaza, New York,

Németország Nagykövetsége

Park Avenue – East 34th St, New York

Az Atlanti-óceán felett

Bécs, Ausztria

Mottó

Jegyzet

Tartalom

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

Ollantaytambo, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Machu Picchu, Peru

Bécs, Ausztria, 1984

Lima, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

London, Anglia

Ipswich Manor, Anglia, 1992

London, Anglia

második rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

harmadik rész

Bécs, Ausztria

Inning, Németország

Starnberg, Németország

Bécs, Ausztria

München, Németország

Inning, Németország

ELSŐ RÉSZ

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

Ollantaytambo, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Machu Picchu, Peru

Bécs, Ausztria, 1984

Lima, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

London, Anglia

Ipswich Manor, Anglia, 1992

London, Anglia

második rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

harmadik rész

Bécs, Ausztria

Inning, Németország

Starnberg, Németország

Bécs, Ausztria

München, Németország

Inning, Németország

Negyedik rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Bécs, Ausztria, 1984 nyara

Bressanone, Olaszország, 1990

Milánó, Olaszország

Tel-Aviv, Izrael, 1992

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Starnberg, Németország, 1940

Berlin, Németország, 1954

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Bécs, Ausztria

ötödik rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Bécs, Ausztria

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok,

Tel-Aviv, Izrael

Brooklyn, New York

United Nations Plaza, New York,

Németország Nagykövetsége

Park Avenue – East 34th St, New York

Az Atlanti-óceán felett

Bécs, Ausztria

Mottó

Jegyzet

Tartalom

Table of Contents

ELSŐ RÉSZ

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

Ollantaytambo, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Machu Picchu, Peru

Bécs, Ausztria, 1984

Lima, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

London, Anglia

Ipswich Manor, Anglia, 1992

London, Anglia

második rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

harmadik rész

Bécs, Ausztria

Inning, Németország

Starnberg, Németország

Bécs, Ausztria

München, Németország

Inning, Németország

ELSŐ RÉSZ

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

Ollantaytambo, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Machu Picchu, Peru

Bécs, Ausztria, 1984

Lima, Peru

Tel-Aviv, Izrael

Lima, Peru

London, Anglia

Ipswich Manor, Anglia, 1992

London, Anglia

második rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

harmadik rész

Bécs, Ausztria

Inning, Németország

Starnberg, Németország

Bécs, Ausztria

München, Németország

Inning, Németország

Negyedik rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Bécs, Ausztria, 1984 nyara

Bressanone, Olaszország, 1990

Milánó, Olaszország

Tel-Aviv, Izrael, 1992

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Starnberg, Németország, 1940

Berlin, Németország, 1954

Tel-Aviv, Izrael, 1996

Bécs, Ausztria

ötödik rész

New York, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok

Bécs, Ausztria

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Cleveland, Ohio, Amerikai Egyesült Államok

Tel-Aviv, Izrael

Bécs, Ausztria

Tel-Aviv, Izrael

New York, Amerikai Egyesült Államok,

Tel-Aviv, Izrael

Brooklyn, New York

United Nations Plaza, New York,

Németország Nagykövetsége

Park Avenue – East 34th St, New York

Az Atlanti-óceán felett

Bécs, Ausztria

Mottó

Jegyzet

Tartalom