Első kiadás

Könyvmolyképző Kiadó, Szeged, 2016

Írta: Réti László

Copyright ©Réti László, 2016

A szöveget gondozta: Katona Ildikó

A borítót tervezte: Katona Ildikó és Zsibrita László

ISBN 978 963 399 665 2

A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezés a valósággal csupán a véletlen műve.

©Kiadta a Könyvmolyképző Kiadó, 2016-ban

Cím: 6701 Szeged, Pf. 784

Tel.: (62) 551-132, Fax: (62) 551-139

E-mail: info@könyvmolykepzo.hu

www.konyvmolykepzo.hu

Felelős kiadó: Katona Ildikó

1.

A KELETI ÉGBOLTON HALVÁNYAN DERENGETT egy alig látható sáv. A nap még nem kelt fel, de már nem sok idő volt hátra pirkadatig. Aki nyugatra pillantott, egyelőre csak a koromfekete sötétséget láthatta, amely elrejtette a sivatagot, s csak a magasban szikrázó csillagok adtak némi támpontot, hol végződik a föld, és hol kezdődik az ég.

Sheila Ward kemény, harmincegy éves nő volt, az a fajta, akire a férfiak nagy része azt mondja, nem lehet vele bírni. Kalandvágy, bátorság, és valami megmagyarázhatatlan, állandósult indíttatás jellemezte a nőt, amely minduntalan arra sarkallta, hogy nehéz helyzeteket vállaljon fel, és rendre meg is oldja azokat. Soha nem kereste kifejezetten a bajt, de nem is menekült előle. Sheila magas volt, alkatra kifejezetten szikár. Barna haját rövidre vágatta, és rendszerint keret nélküli szemüveget hordott, amitől barna szeme furcsán távoli csillogást kapott. Bőre oly barna volt, hogy akár arab ősöket is sejthetett a felmenői között a szemlélő. Valójában az egyik nagyanyja mexikói volt, s az idős hölgy déli bőrszíne az unokán köszönt vissza.

Sheila most fentről, a völgyet övező kietlen, sziklás dombok közül érkezett. Egy kilométerrel messzebb várakozott társa, és a két ló, amelyeken idáig eljutottak. Kísérője egy huszonhárom éves fotós volt, aki mostanra teljesen begyulladt, és megtagadta, hogy közelebb menjen a táborhoz. Sheila valahol meg is értette a fickót, ő azonban nem tehetett mist, mint hogy folytatja a küldetést. Ha idáig eljött New Yorkból, akkor már nem habozhatott megtenni az utolsó lépéseket. Miután rájött, hogy a lovak mellett a félelemtől reszketve álló fotóst nem tudja továbbhaladásra bírni, dühösen elvette a fiú egyik kisebb fényképezőgépét, aztán otthagyta a kis barlangban, amit még napnyugta előtt fedeztek fel. A lovak nyugtalankodtak, ezért beterelték azokat is az üregbe, hogy ne lehessen felfedezni őket. Sheila végül jóval éjfél után indult útnak. Khakiszínű katonai zubbonyt és nadrágot viselt, lábát magas szárú bakancsba bújtatta. Fejére símaszkot húzott, hogy bőre ne világítson a sötétben. Volt nála egy csuklóra csatolható GPS, egy kulacs víz, és az övébe dugott egy régi Beretta pisztolyt, amit még Tripoliban vett a bazárban, miután partra szállt a kikötőben. Egyszer használta csak: a levegőbe lőtt vele a sivatag magányában, hogy megbizonyosodjon róla, egyáltalán működik az ütött-kopott fegyver.

Sheila rendkívül óvatosan mozgott. Három teljes órába tellett, míg megközelítette a barlangtól alig egy kilométerre álló tábort. Percenként megállt, és hosszasan hallgatózott, elemezte a sivatag neszezését, hallgatta a szelet, próbált ember jelenlétére utaló jeleket keresni, de nem talált ilyet. Amikor már csak száz méterre volt céljától, négykézlábra ereszkedett, és úgy folytatta az útját. A homok hideg volt a nő tenyere alatt, ahogy óvatosan helyezte egyik kezét a másik után. A szemcsék szétfolytak az ujjai alatt, térdei pedig széles nyomot hagytak a homokban. Még legalább ötven méter volt a legközelebbi sátorig, és ahogy Sheila a keleti égboltra pillantott, tudta, most már igyekeznie kell. A Szaharában a napkelte igen gyorsan lezajlik. Nem szerette volna, ha a világosság még ott éri a sátrak között. Mikor a nap majd végül felbukkan a horizonton, már ismét az ötvenméternyire magasodó első dűnék mögött akart lenni.

A terepruhás nő zajt hallott, azonnal a földre vetette magát.

Előtte, alig három méterre, derékmagasságú kőfal állt a homokban, egy régi karavánpihenő elhanyagolt maradványai. Ahogy hasalt, a kövek eltakarták előle a sátrakat. Hallgatózott.

Lépések közeledtek, a homok egy bizonytalanul közeledő alak talpa alatt surrogott. Sheilára rátört a félelem, megértette, hogy csapdába esett. Ott hevert kiszolgáltatottan a homokban, három méterre a legközelebbi búvóhelytől, és már nem mozdulhatott. Ha ő hallotta a közeledő alak lába alatt surrogó homokot, az is meghallhatta, ha ö kelt zajt, miközben a falhoz iszkol. Inkább a mozdulatlanságot választotta.

Fekete árny jelent meg balra, és megállt a rég leomlott épület maradék falánál. Hamarosan csobogó hang és elégedett sóhajtás hallatszott. Sheila félig leeresztette a szemhéját, hogy még a szeme fehérje se villanjon, és meredten bámulta a tőle néhány méterre a homokba csörgő vizeletsugarat.

Az egész talán másfél percig tartott, de a nő úgy érezte, még levegőt sem vehet.

Amikor az őrszem befejezte a vizelést, meghúzta a vállára vetett Kalasnyikov szíját, és visszaballagott a sátrak közé. Sheila megkönnyebbült, de kényszerítenie kellett magát, nehogy felsóhajtson. Még ennyi zajt sem mert csapni.

Most lassan megmozdult, és a tócsát gondosan elkerülve előrekúszott a falig, hogy kilessen felette.

Közelebb volt, mint gondolta.

Alig húsz méter választotta el a legközelebbi sátortól. Hat nagy sátrat számolt meg, melyek nagyjából szabályos kört alkottak. Az őrszem már a sátrak által közrefogott térségen ballagott, és lezöttyent a tábortűz mellé. Kannát vett elő, egy ballonból vizet töltött belé, majd felhelyezte a parázsra. A reggeli kávé elkészítésére utaló mozdulatok is azt üzenték, Sheila már szűkében van az időnek. Lehúzta a fejét, és a csuklójára szíjazott GPS-re nézett. A legalacsonyabb fényerőre állította a képernyőt, alig látta a pislákoló számokat. Rögzítette a helyszín koordinátáit, mert tudta, még jelentősége lesz annak, hogy pontosan meg tudja-e majd adni a hatóságoknak, hol is járt. Az túl kevés lenne, hogy In Amenastól keletre volt, valahol az algériai határ közelében.

Mély levegőt vett, aztán négykézláb megkerülte a faldarabot, és kilesett mögüle. A sátrak most eltakarták az őrt. Más ember nem látszott a környéken, a többiek bizonyára mélyen aludtak. A tábor túlsó felén nyolc-tíz teve pihent, és két ősrégi Land Rover parkok a sziklák mellett. A szél a tevék felől fújt, Sheila érzékeny orra megérezte az állatok bűzét. Ennek örült, mert azok így nem érezhették meg őt. Városi lány révén fogalma sem volt arról, egy teve valóban meg tudná-e érezni az ő parfümjének vagy verejtékének illatát az algériai sivatagban, ellenszélben, de a kislány korában olvasott kalandregényekben mindig vigyáztak arra, merről fúj a szél. A tevék mindenesetre egyelőre teljesen nyugodtak voltak.

Sheila ismét elindult a fal takarásában, ezúttal a másik irányba tartott. Egyszer csak a tenyere alatt nedvesnek érezte a homokot.

Hamar rájött, hogy beletenyerelt az őr által hátrahagyott vizelettócsába.

– A francba… – sziszegte, és keresett egy száraz helyet, ahol a homokban hosszasan törölgette a tenyerét.

Aztán egyszerre megdermedt. Rádöbbent a helyzet képtelenségére: némi húgy miatt aggódik akkor, amikor éppen egy tucatnyi emberrabló táborát igyekszik becserkészni. Megrázta a fejét, és feltápászkodott. Görnyedten a legközelebbi sátorhoz osont, és hasra feküdt a ponyva mellett. Kivárt egy percet, de semmi sem mozdult, senki sem figyelt fel a jelenlétére.

Kínosan lassú mozdulattal felemelte a sátorlap szélét, és bedugta a fejét. Várnia kellett egy-két percig, mire a szeme hozzászokott a kintinél is sűrűbb sötétséghez. A bejárat résén csak a csillagok fénye szivárgott be.

Lassan felismerte a részleteket.

Két férfi aludt a sátor két ellentétes végében. Mindketten hangosan, egyenletesen lélegeztek, nyilvánvaló volt, hogy mély álomba zuhantak. Középen, a sátrat tartó farúdnál egy alak kuporgott.

Sheila megdermedt, egy pillanatra úgy érezte, az összekuporodott alak őt lesi. De nem történt semmi. Szeme fokozatosan szokott hozzá a sötétséghez, már jobban látta a részleteket. Az oszlop mellett egy nő ült, kezét a vaskos rúdhoz kötötték. Semmi ruhát nem viselt. Valamiféle katatón állapotban volt, előre-hátra ringatta a testét. Érezhetően fogalma sem volt, mi történik körülötte. Sheila a vonásait nem tudta kivenni, csak azt látta, hogy bőre egészen világos, már-már hófehér, és a haja is szőke.

Jól tudta, hogy az elrabolt turisták egyike egy svéd nő volt. Ujjongani tudott volna a felismeréstől, hogy valóban megtalálta őket.

Az egyik férfi felhorkant álmában, és vad mozdulatokkal a másik oldalára fordult, majd röfögő hangok kíséretében ismét álomba merült. Sheilára rátört a késztetés, hogy gyorsan kifaroljon kiszolgáltatott helyzetéből, és elrohanjon, de kényszerítette magát, hogy ne mozduljon. A férfi lassan megnyugodott, és újra egyenletesen hortyogni kezdett. Sheila a fényképezőgépre gondolt, ami ott volt nála, de belátta, végül is feleslegesen hozta el. Ebben a sötétségben semmi hasznát nem vehette, az exponálás kattogása pedig riaszthatta volna az emberrablókat. Halkan, milliméterről milliméterre visszahúzódott, és leengedte a sátorponyvát. Itt semmit sem tehetett.

Megvolt, amit keresett, megvolt a bizonyíték, megvoltak a koordináták.

Tudta, mit kell most tennie: óvatosan visszakúszni, majd futás Jerryhez, fel a lovakra, és irány a húsz kilométerre lévő falu. Onnan pedig segítséget kell kérni, majd hazarepülni, és az otthoni irodában kényelmesen megírni a leleplező riportot az északafrikai emberrabló csapatok és az európai utazásszervező irodák tippadóinak bűnös kapcsolatáról.

De nem ezt tette.

Valamit még akart. Valami kézzelfoghatót. Mondjuk, mégiscsak egy fotót. Vagy valami mást, mindegy, mit, csak valamit, ami hitelesebbé teszi a cikkét.

A következő sátorhoz kúszott.

A ponyva szélénél guggolt, és hallgatózott. Bentről nem jutott ki hozzá hang. A sátor túloldalán az őr egyre hangosabban csörgött a kávéskannával. Sheila tartott tőle, hogy hamarosan az egész tábort fellármázza a fickó. Vágyakozva visszanézett a válla felett a dűnék felé. Ott várja a biztonság. Ott várja Jerry, a lovak és a menekülés. Aztán visszafordult a sátorhoz.

Döntésre jutott. Csak még egy próba!

Lehasalt a földre, és elkezdte felemelni a durva ponyva szélét. Amikor már elég helye volt, bedugta a fejét, és hallgatózni kezdett. Hogy a szemét hozzászoktassa a benti sötétséghez, türelmesen várakozott.

Egyszerre ott volt előtte.

Két fehér folt. Két, időnként meg-megmozduló fehér folt. Sheila halálra váltan mozdulatlanságba dermedt. Nagyon lassan jutott el a tudatáig, hogy egy alig két méterre ülő férfi szeme fehérjét látja. Az alak a sátor egyik oszlopának vetette a hátát, lábát kinyújtotta, és pontosan Sheila felé nézett. A vászontetőn egy hosszú szakadás volt, éppen felette, azon át kissé több csillagfény jutott be, mint az előző sátorba.

Az újságírónő csak bámulta a férfit, és nem tudta eldönteni, hogy most mit is tegyen. Nem mert mozdulni, mert nem tudta eldönteni, hogy őt bámulja-e az ismeretlen, vagy egyszerűen csak arrafelé néz, ahol ő van, de valójában nem látja őt a sötétben. Sheila megpróbálta elképzelni, hogy mi látható belőle arról a helyről, ahol a férfi ül, és arra jutott, hogy nem sok. Most áldotta igazán az eszét, hogy felhúzta a fekete símaszkot. Csak a feje volt a sátorban, azt pedig fekete maszkba bújtatta. Nem. Nem láthatja őt az az ember.

Alaposabban igyekezett szemügyre venni a bámuló alakot Olyan érzése támadt, mintha már látta volna valahol. Sovány, szakállas férfi volt, orra keskeny, arca beesett. Láthatóan nélkülözés viselte meg, arcát mély ráncok keretezték. Az inge szakadtan lógott rajta, nadrágja már merev volt a mocsoktól. A férfi megvakarta az orrát, és ekkor Sheila megláthatta a csuklóit szorosan összefogó kenderkötelet.

Ez egy fogoly!

Hosszasan kutatott a memóriájában, és végre beugrott, honnan ismerős neki ez a pasas. Indulás előtt alaposan tanulmányozta az elrabolt turistákat. Akkor látta a fotót, amelyen ez az ember szerepelt. Csakhogy azon egy vidáman mosolygó, legalább tizenöt kilóval nehezebb Don Lawson nézett derűsen Sheilára. Igen! Lawson. Most már a neve is az eszébe jutott. Ő volt az egyik amerikai a csoportban.

Lawson egyszer csak sóhajtott egyet, és oldalra dőlt. Magára húzott egy pokrócot, és elfordult. Sheila most már biztos volt benne, hogy az amerikai nem vette őt észre. A fogoly szuszogni kezdett. Sheila derékig benyomakodott a sátorba, és ismét előhalászta a fényképezőgépet. A keresőt a szeméhez emelte. Semmit nem látott. A vaku használata eleve ki volt zárva, de abban bízott, talán van a gépen valami olyan üzemmód, ami az ilyen helyzetekre szolgál. Infra, vagy valami éjszakai applikáció, fogalma sem volt az egészről, nem értett az ilyesmihez. Az egész nem így volt eltervezve. Éppen azért hozta el a fotóst, hogy ezt a részt ő intézze. De az a gyáva patkány meghátrált. Dühében elhozta az egyik gépét, de igazából nem értett hozzá. Nem is gondolta át, hogy fog a sötétben fotózni.

Elrakta a fényképezőgépet, és körülnézett.

A sátor oldalfalainál még négy alvó embert számolt össze. Az elrabolt csapat tíz főt számlált. Itt öten feküdtek, a hatodik, a láthatóan szexuálisan kihasznált svéd nő a szomszéd sátorban volt. Még négyen hiányoztak. Sheila remélte, hogy még élnek, de azt már elhatározta, őket nem keresi meg. Amit tudni akart, már megvolt. És még ki is kell jutnia, ha segíteni akar nekik.

Egy tarisznya hevert előtte. Hirtelen ötlettel magához húzta, és beletúrt. Egy névjegytartó akadt a kezébe. Egyszerű, műanyag tok volt. Zsebre tette. Ha már fényképezni nem volt lehetősége, ez is megteszi bizonyítéknak. Nyilvánvaló volt, hogy sivatagi rablók nem hordanak névjegyet, így a kártyák csak valamelyik túszhoz tartozhattak. Majd napfénynél megnézi, kinek a neve áll rajta.

Lassan kitolta magát a sátorból, és felguggolt a ponyva takarásában.

Óvatosan megfordult, és a dűnék felé nézett. Már virradt. Még elmosódtak a kontúrok, de már jobban látott, mint tizenöt perccel korábban. Tulajdonképpen éppen ezért nem gyalogolt bele azonnal a halálba.

Mert akkor meglátta.

Ott volt előtte, alig egy méterre, és őt nézte.

Az összetekeredett szarvasvipera nem volt aktív, a hideg éjszakában lelassult, de ezt Sheila nem tudhatta. Teljesen lebénult a félelemtől, és önkéntelenül is egy halk sikoly szaladt ki a száján. Egy apró sikoly, amit szinte azonnal visszanyelt, de nem elég korán ahhoz, hogy tökéletes csendben maradjon.

Fel szeretett volna ugrani, és rohanni, száguldani, menekülni, el innen, el ettől a halálos állattól, fel a dűnére, és csak robogni a barlang felé. El innen! Ám a teste nem engedelmeskedett. Guggolt, és képtelen volt mozdulni, miközben érzékszervei kiélesedtek. A kígyót olyan pontosan látta, hogy a gyér fény ellenére szinte a pikkelyeit is meg tudta volna számolni. A hallása is szuperérzékennyé vált. Hallotta, hogy a sátor túloldalán az őr csengve-bongva leteszi a kávéskannát, és magához veszi a Kalasnyikovot. Hallotta a fém csörgését, ahogy az ápolatlan sivatagi rabló kézbe kapja a fegyvert. Orrában határozottan érezte a kávé illatát. Az futott át az agyán, hogy ez alighanem az utolsó illat, amit érez. Kávé. Milyen ironikus. Sosem szerette a kávét. És most azzal az illattal az orrában hal meg. A kígyó nem mozdult.

Sheila görcsbe meredve guggolt.

A sátrak felől lépések közeledtek.

Az őr felbukkant a vászonfal sarkánál, és Sheila felé tartott.

Amikor meglátta a kuporgó alakot, azonnal a vállához emelte a gépkarabélyt, és határozottan előre lépett.

Egyenesen rá a kígyó farkára.

A vipera felpattant, és gerincét megfeszítve az őr felé kapott. A férfi lábszárát érte a marás, a vékony ruhán áthatoltak a fogak, és a véráramba fecskendezték a mérget. A férfi felkiáltott, és elejtette a fegyvert. Iszonyodva bámult lefelé, még lelépni is elfelejtett az állatról, mire a kígyó fajdalmában ismét lecsapott.

Sheila testében váratlanul feloldódott a bénultság, és felpattant.

Az őr felsikoltott, és hátralépett, de a kígyó valamiért most már nem hagyta annyiban, és ismét utána kapott. A férfi elvesztette az egyensúlyát, és terpeszben fenékre ült. A harmadik marás a combját érte. Rettegve felkapta a Kalasnyikovot, és a tusával őrülten csépelni kezdte a lábai között tekergő kígyót.

Sheila rohant. Életében nem futott még ilyen gyorsan. Pillanatok alatt felért a dűne tetejére. A lövések ekkor hangzottak fel. Hosszú, véget érni nem akaró sorozat kattogása törte meg az éjszakát. Sheila a földre vetette magát, és utolsó lendületével átgurult a dűne gerincén. Forgás közben egy pillanatra látta, hogy a lövések nem neki szólnak. A rabló a kígyóba ürítette az egész tárat, és még akkor is a ravaszt rángatta, amikor a tár kifogyott.

A tábor felöl sikoltozás, ordibálás és egy-két szórványos lövés hallatszott.

A hirtelen ébredő túszok és a felriadó rablók sem tudták, mi történt, így mindenki úgy reagált, ahogy tudott. A foglyok rimánkodtak, a fogvatartók lövöldöztek. Maguk sem tudták, kire.

Egy másodperc alatt teljes volt a káosz.

Sheila kényszerítette magát, hogy egy métert visszafelé kúszszon, és a dűne tetejéről még egy pillantást vessen a táborra.

Háromnégy rabló már a földön heverő társuk mellett állt, és a kígyó élettelen testét bökdösték hosszú puskáikkal. A földön fekvő őr hangosan kapkodta a levegőt, hörgött, és hab csapott ki a száján. Sheila megértette, hogy a fickó nem tud beszélni. Nem fogja tudni elárulni, hogy egy embert látott a táborban. A lövöldözés abbamaradt. A rablók láthatóan a kígyómarásnak tulajdonították a kialakult pánikot.

Sheila nem várt tovább.

Lejjebb kúszott, majd a dűne aljában felállt, és futni kezdett.

A barlangig alig három perc alatt jutott el.

A rejtekhelyhez vezető keskeny szurdokban Jerry jött szembe vágtatva.

A nő kiállt a szűk út közepére, és két kézzel integetett a férfinak. A ló nem tudott elmenni mellette, túl közel voltak kétoldalt a sziklafalak.

– Engedj! – kiáltotta a fotós, és kétségbeesetten el akarta kormányozni a lovat Sheila mellett, de a nő elkapta a zablát.

– Jerry!

– Tűnj az útból!

– Hé, hallgass már el! Meghallanak!

Ez végre átment a férfi agyára telepedett pánik ködén. A nyeregből lenézett az újságírónőre.

– Mi történt?

– Megtaláltam a túszokat.

– Felfedeztek, mi? Rád lőttek!

– Dehogyis! Az egyik őrt megmarta egy kígyó. Arra tüzeltek!

– Ezért lövöldöztek?

– Ezért.

– Téged nem fedeztek fel?

– Nem hát! Hová indultál?

A férfi elcsöndesedett, és furcsán nézett a nőre.

– Én csak…

– Itt akartál hagyni?

– Nem. Dehogy! Eléd indultam.

– Akkor hol a lovam?

Jerry csak nézett, aztán megrántotta a szíjat. Sheila abban a pillanatban előrántotta a Berettát, és a férfira fogta.

– Állj!

– El kell tűnnünk innen!

– Itt akartál hagyni.

– Azt hittem, megöltek!

– Meg sem kíséreltél meggyőződni róla!

– Nézd…

– Szállj le!

– Sheila!

– Szállj le! Ezt a lovat én viszem. Te mész vissza a másikért. És nem akarlak többé látni! – Úgysem mersz lőni.

– Próbáld ki! Bárki elhinné, hogy a rablók végeztek veled. Jerry megszeppent.

– Sheila, kérlek…

– Nem bízom benned. Le arról a kurva lóról! – Kérlek…

– Mi lesz már?!

Jerry lekászálódott a hátasról, és elhátrált. Sheila felpattant a nyeregbe.

– Nem hagyhatsz itt.

– Keresd meg a másik lovat!

– Ha visszaérek, feljelentelek, te kurva!

A nő vállat vont.

– Akkor a teljes történetet el kell majd mondanod. Maradj tőlem távol, azt tanácsolom!

Sheila Ward belevágta a sarkát a lova oldalába, és elügetett. Ahogy visszanézett, látta, hogy Jerry a barlang felé lohol. Megfordult a nyeregben, és az előtte álló teendőkre koncentrált. Gyorsított. Fél kézzel megtapogatta a zsebében a bizonyítékul szerzett névjegytartót.

Most már csak el kell jutnia a városba, és akkor telefonálhat.

2.

AZ IVECO A GÖRÖNGYÖS FÖLDÚTON ROBOGOTT ELŐRE. A sofőr nem fukarkodott a gázadással, a terepjáró néha el-elemelkedett a földtől, hogy aztán nehézkesen, keményen újra lehuppanjon, és farolva folytassa útját. A volánnál ülő belga tizedes tarkóján verejték csillogott a kocsi belső világításának fényében. A rohamsisakot kissé lazán szíjazta a fejére, így időnként a mutatóujjával feljebb kellett tolnia a szélét, amikor a kemény fémperem mármár az orrnyergét verdeste.

Ketten utaztak a hatalmas katonai kocsiban. A sofőr mellett ötven év körüli, magas, szikár nő ült, aki szintén terepszínű egyenruhát viselt, de vállán a belga helyett a magyar trikolór tépőzáras címkéje virított. Az asszony őszes, rövidre vágott haja a fejére simult, szája sarkában a mélyülő ráncok minden nagyobb döccenésnél megfeszültek. A nő szürke szeme fáradtan, tompán fényéért, mégis feszült figyelemmel pásztázta a környezetét. A melle feletti kitűzőn a Rajnai név virított. Térdei közé gépkarabélyt szorított, balja keményen markolta a fekete csövet a hangtompító vaskos hengere alatt, míg jobbal az ajtó feletti kapaszkodót fogta. A fején sisak helyett bordó barettet viselt.

A belga tizedes végre egyenesebb és simább terepre kormányozta az IVECO-t, és tovább gyorsított. A távolban a telihold fényé fürdő macedón hegyek kísértetiesen ragyogtak. A széltől tépázott, meredek hegyoldalakon csak vékony cserjék árválkodtak. A szurokban haladva a kocsi a sötétben maradt, de kétoldalt, fent a magas hegyoldalakon fehéren ragyogott a holdfény. A katonai terepjáró hetvennel robogott, és a szurdokból szinte kirobbant a fennsíkra. Kétoldalt eltűntek a színfalak, és egy két kilométer széles síkságon találták magukat. A belga lassítani kezdett, és előremutatott.

– Azok a hegyek ott már Görögországhoz tartoznak.

– Tudom, Lucas, jártam már erre.

– Elnézést, őrnagy asszony. Nem tudtam.

A nő nem válaszolt, csak bámult kifelé az ablakon.

A jól ismert szorongás kerítette hatalmába. Már ismerte ezt az érzést. Ez a hetedik, terepen végrehajtott bevetése volt, de az érzés hajszálra úgy csapott le a gyomorszájára, mint első alkalommal.

Emlékezett, hogy szorult össze a gyomra, mikor harminc évvel azelőtt belépett a vizsgaszobába ahhoz a bizonyos rettegett professzorhoz, hogy átmenjen római jogból. Vizsgadrukk. Nincs erre jobb szó.

– Mindjárt a tábornál vagyunk – mondta Lucas, de inkább csak azért, hogy ne legyen csendben.

Radnai őrnagy szótlanul bólintott, és csak bámult kifelé.

A következő kanyarnál feltűnt a Fal.

Az őrnagy már sokszor látta, mégis elszorult tőle a torka.

Hat és fél méter magasra épült Vaskos, öntött beton elemekből álló építmény volt, mely a talajban mindkét oldalra két-két méter szélességben vízszintesen is elnyúlt. Akár egy feje tetejére állított, nagy T betű. A földbe süllyesztett peremek azt szolgálták, hogy megakadályozzák a Fal autóval való áttörését. Így hiába is hajtott volna neki bárki kocsival. Zsuzsa jól tudta, hogy ez nem más, mint a hidegháború zenitjén, egyeden éjszaka alatt felhúzott berlini fái másolata. Vagy inkább továbbfejlesztése. Ez a Fal ugyanis hat és fél méter magasra nyúlt, és sok ezer kilométer hosszan húzódott. Ehhez képest a berlini előd csak egy vérszegény makettnek számított.

A Fal tetején, több sorban kihúzva, szögesdrót feszült. Százötven méterenként tizenkét méter magas őrtornyokat illesztettek a falba. Tetejükön üvegborítású, légkondicionált kalitkában hatórás váltásokban két-három katona vigyázta a környéket. Minden fülkében géppuska és aknavető volt rendszeresítve, meg természetesen mesterlövész puskák, éjjellátók, drónok, videofelvevők, hőkamerák, kézigránátok. És persze temérdek lőszer.

A fennsíkról, ahol az IVECO haladt, jól látszott a széles, fehér sáv, ami a Fal előtt húzódott. Radnai Zsuzsa nagyon is jól tudta, mit lát.

Az aknamezőt táblák is hirdették, óva intve minden, véletlenül arra járót attól, hogy a sima, ötven méter széles, homokos mezőre tévedjen. Bár mindenki tudta, itt nem voltak olyanok, hogy „véletlenül arra járók”.

Ide csak az jött, akit a kötelesség szólított.

Vagy az, aki be akart jutni.

És a két csoport halálos ellensége volt egymásnak.

Jobbra és balra is a végtelenbe húzódott mind a Fal, mind a fehér, homokkal felszórt aknamező. Szorosan követték a terep domborzati viszonyait, felkúsztak a hegycsúcsokra, leereszkedtek a völgyekbe. Még tizenöt kilométerrel arrébb, a Kozuf csúcsára is vékony csíkként kapaszkodott fel a több mint hat méter magas Fal és kísérője, az aknamező. Zsuzsa emlékezett, nem is olyan régen ott még sípályák voltak, amiket most könyörtelenül vágott ketté a betonelemek sora. Mert a történelem úgy döntött, hogy egy sípálya kevésbé fontos, mint megannyi nép fennmaradásának érdeke.

A Fal túloldalán pedig ott volt Görögország. Illetve, ami megmaradt belőle.

Periklész valaha világelső állama mostanra anarchiában fetrengett. Zsuzsa egy pillanatra elmélázott azon az időn, amikor még Athénban és Thesszalonikiben mulatott át éjszakákat a nyári vakációk alkalmával. Annak pedig már megvan tíz éve is, hogy utalj a túloldalon járt. És nem is vágyott oda. Görögország már tizenegy éve nem az, aminek az emberek a huszadik század második felében megismerték. Éppen elég volt, ami eljutott hozzá az ott történtekből ahhoz, hogy ne csak nőként dermedjen halálra, de rendőrtisztként is összeugorjon a torka a félelemtől.

– Ott a tábor! – mutatott előre Lucas.

Feltűnt előttük a Camp 22 rendezett sziluettje. Sátrak, barakkok, őrtornyok és szögesdrótból felhúzott kerítések másfél négyzetkilométeres, rendezett halmaza.

Zsuzsa kihúzta magát ültében, és megköszörülte a torkát.

– Hová megyünk pontosan?

– Azonnal a parancsnokságra. Wagner százados várja önt.

– Wagner századosnak mi a beosztása?

– Ő a körzet parancsnoka, asszonyom. Ő felel jobbra és balra is úgy ötven kilométernyi határszakaszért.

– Az nem kevés.

A tizedes vállat vont.

– A Fal hosszú, az ember kevés. Egy-egy körzetre ennyi jut.

– Maguknak azért itt természetes akadályok is bőven akadnak segítségük

– Meg is lennénk halva, ha nem volnának ezek a hegyek. A sziklafalak, a mély kanyonok, a folyók… ezek nagyon jól jönnek.

Az IVECO megállt az ellenőrző pontnál. Miközben egy katona végigmustrálta a papírjaikat, Zsuzsa figyelmét nem kerülte el, hogy a tízméternyire felépített, homokzsákokkal körbevett géppuskafészekből rezzenéstelenül mered rájuk egy 12 milliméteres fegyvercső. Az őrség harmadik tagja ezalatt egy nyeles tükörrel alánézett a terepjárónak. Az már csak hab volt a tortán, hogy egy robbanóanyag-kereső kutya végigszaglászta az alvázat. Az őrnagy ez utóbbit sosem értette igazán: ugyan hol lehetne inkább robbanóanyag szagát érezni, mint egy katonai járművön?

– Mehetnek!

Lucas tizedes sebességbe kapcsolt, majd lépésben szlalomozni kezdett a cikcakkban lerakott betontömbök között. Mióta ’21-ben megtörtént az az eset a Bari melletti beléptető ponton, ahol harminckilenc katona halt meg a robbanóanyaggal megpakolt, a sorompót áttörő teherautós merénylő miatt, igencsak felszökött a kereslet a betonelemek iránt.

A terepjáró a parancsnoki konténer mellett fékezett. Zsuzsa határozott léptekkel bement. A harcállásponton az egyik falat a kommunikációs berendezések borították el, előttük négy operátor figyelte a körzet adásait. Középen jókora fémasztal állt, lapjában hatalmas digitális térkép mutatta a környéket. Az asztalt hat férfi állta körbe. Egy negyven év körüli német százados mutogatott valamit éppen a térképen, amikor Zsuzsa belépett. A férfi, akinek mellén a Wagner név látszott, felnézett.

– Igen?

– Radnai Zsuzsa őrnagy, Bevándorlási Ügynökség, szolgálatra jelentkezem!

Wagner kezet fogott a nővel, és bemutatta az asztal körül álló társaságot. Négyen a beavatkozó alegységek parancsnokai voltak, az ötödik, egy Milivoje Khrin nevű szlovén hadnagy a médiakommunikációért felelt.

– Késett, őrnagy asszony. – Nehezen szállt le a gép.

– És ez befolyásol valamit?

– Nem. A kocsiban ellenőriztem a legfrissebb adatainkat. A csapat még öt kilométerre járt a Faltól – az órára pillantott. – Nagyjából két óra múlva fogják megkísérelni.

– Ilyen lassúak?

– Ilyen óvatosak.

– Mit tud róluk?

Zsuzsa katonai tabletet vett elő, és csatlakoztatta az asztalba szerelt térképhez. A jókora kivetítőn a tablet képe jelent meg, a nő pedig magyarázni kezdett.

– Az Ügynökség hírszerzése szerint ma éjfél után fogják megkísérelni a bejutást. Egy teherautónyi ember, jórészt jemeniek. , – Koruk, nemük?

– Mint mindig. Huszonévesek, férfiak és hadviseltek.

– Hányan lehetnek?

– Maximum húsz emberre számítunk. De mindnél fegyver van, és hat-hét ládányi robbanóanyagot is be akarnak juttatni.

– Milyen a cucc?

– Még mindig a jól ismert cseh Semtex. A három éve Ciprusnál elrabolt hajóról származhat…

– Soha nem fognak kifogyni belőle.

– Háromszáz tonna az háromszáz tonna. Örüljünk neki, hogy elaprózzák.

– Mi mást tehetnének ennyivel?

– Mit? Mondjuk, nekihajóznak Marseille kikötőjének, és a rakpartnál felrobbantják az egészet. Ahhoz képest 911 csak Teszvesz Város lenne.

Wagner megvakarta a fejét.

– Mi a terv?

– Ez már a maguk területe, én hírszerző vagyok, százados. A lényeg, hogy ezek az emberek nem juthatnak be az Unió területére.

– Tudjuk, hol akarnak áttörni?

– Igen – az őrnagy a térképre mutatott. – Itt, ahogy azt már telefonon is jelentettem. A 3445-ös toronynál. Hogy attól jobbra vagy balra, azt nem tudjuk. Megemelte már a készültséget?

– Hogyne. Abban a toronyban, és mellette mindkét irányban még ötben már tripla őrség van, és a tornyok között négy szakaszt helyeztünk el az aknamező mögött. Az alegységeket az urak vezetik – bökött a háta mögé Wagner.

– Akkor azt javaslom, menjünk ki a terepre! Az idő szorít.

A kommunikációs tiszt meglepetten felnézett.

– Maga is kijön, őrnagy asszony?

Zsuzsa hideg csodálkozással fordult a hadnagy felé.

– Miért ne mennék ki? Gondolja, csak díszből hordom ezt? – az ajtó mellé támasztott SCAR-L karabélyra mutatott.

Wagner szigorúan bólintott.

– Rendben, kijöhet velünk, de magára kell vigyáznia. Nem tudjuk pesztrálni.

– Attól, hogy nő vagyok, és két napja töltöttem be az ötvenet, még nem kell pesztrálnia, százados! Akar még kicsit szívatni, vagy mehetünk végre a dolgunkra, uraim?

Az alegységparancsnokok elnyomtak egy vigyort, majd Wagner intésére kisorjáztak az ajtón. A német közelebb lépett a nőhöz.

– Nem akartam megbántani, őrnagy.

– Nem bántott meg. Nézze, tudom, hogy előítéletei vannak a bevándorlásiakkal kapcsolatban, mert legtöbbünk csak díszből hordja az egyenruhát. Alapvetően hírszerzők vagyunk.

– Önnek van előképzettsége?

– Van. Huszonnégy évig zsaruként dolgoztam, mielőtt a Bevándorlás elhívott.

– Aha. Zsaru volt.

– Rablás, gyilkosság. Higgye el, láttam ezt-azt.

– Akkor talán többet is, mint én. Menjünk!

Húsz perccel később Radnai őrnagy a médiás Khrin hadnagy gondjaira bízva a 3445-ös toronyban állt, és éjjellátóval pásztázta a szemközti terepet. A görög oldalon sötét volt, csak nyolc kilométernyire pislákoltak egy falu fényei. A Hold fénye erős sziluetteket rajzolt ki, és jól látszott a túloldalon a földet borító, tíz méter széles szögesdrót szőnyeg is, amely térdmagasságig fedte a talajt. Ezt a Fal építésekor rakták le az Unió katonái. Bár a görögök ez ellen mindvégig tiltakoztak, a tagországok fütyültek a protestálásra. Görögország sok éve már, hogy anarchiába merült Elsüllyedt a migráció kezelhetetlenné váló forgatagában. Mára már nem volt a korábbi értelemben vett központi államigazgatás. Kisebb tartományokra szakadozott az ország, és mindenütt a bevándorlók közül kinőtt hadurak tartottak uralmuk alatt kisebb-nagyobb területeket. Jogilag a Fal túlsó oldalán az ott még Görögország volt, valójában azonban már csak egy formátlan, fortyogó emberkatlan. Ahol nincs jogszolgáltatás, és a törvényt is mindig az erősebb határozta meg – bár, gondolta Zsuzsa, az Unió sem büszkélkedhet már azzal, hogy az emberi jogok védelmét zászlajára tűzve megy előre a Nagybetűs Jövő felé. Az egyén joga és a realitás nem fért össze, hát dönteni kellett közöttük.

– Mozgás tizenegy óránál – jelentette monoton hangon az őrszem.

Zsuzsa arrafelé fordította a lencsét.

Két teherautót látott, és egy harmadikat, amely sokkal nagyobb volt a másik kettőnél.

– Mi a fene… – dörmögte maga elé, majd felnézett. – Van itt infra?

– Balra fent! – a katona odanyúlt, és átállította a műszert. – Most próbálja!

Zsuzsa belenézett a készülékbe. Most már jól látta a hőkamera képén a járműveket. Sebesen közeledtek. A szája elé húzta a kommunikátort.

– Figyelem! Megjöttek. Ismétlem: megjöttek.

– Mit lát? – recsegett a fülhallgatóban Wagner hangja, aki a szomszédos toronyba feszkelte be magát.

– Többen vannak, mint számítottuk. Három járművet látok.

– Mindig többen vannak, őrnagy. Ezért is terveztem túl a létszámot.

Radnai őrnagy egy félmosollyal nyugtázta a német előrelátását.

– Három teherautó… már csak száz méterre vannak, mindjárt kiérnek a fák közül a senki földjére.

– Mi a létszám?

– Az elsőben… huszonegy hőképet látok, a másikban… huszonhatot

– Huszonhat?!

– Igen. Ezek… ó, a francba! Nők és gyerekek!

– Erről nem volt szó. Mi van a harmadik kocsival? – Ebben csak egy ember van… mi a… – Mi történik?

– Ez… ez egy hídrakó teherautó!

– Az meg minek?

Az események azonban felgyorsultak. A hídrakó kiszáguldott a fák közül, széles ívben megfordult, majd a vezető hátramenetbe kapcsolt, de olyan hevesen, hogy még a toronyban is hallani lehetett a váltó recsegését. A kocsi tolatni kezdett a Fal egy pontja felé, amely pontosan félúton volt a két őrtorony között.

– Le akarja takarni a szögesdrót mezőt – mondta higgadtan az őr.

Wagner hangján megszólaltak a Fal tetejére szerelt nagy teljesítményű hangszórók.

– Itt az Unió Határrendészete! Azonnal forduljon vissza, vagy tüzet nyitunk!

A százados elismételte a szöveget arabul is, majd még kétszer mindkét nyelven. De ettől senki nem várt eredményt. A pontonrakó kocsi nem tágított. Elérte a szögesdrót mező szélét, és a hidraulika lassan felnyitotta a hátsó elemet. A tizenhárom méteres ponton döngve csapódott a földre, lelapítva a kunkorodó szögesdrót íveket. A nehéz fémszerkezet sarka a Falnak csapódott, amely beleremegett a csapásba.

– Tűz!

Wagner ezt a parancsot már higgadtan adta ki.

A két szomszédos torony géppuskái egymást átfedve, rövid sorozatokkal pásztázni kezdték a terepet. Néhány lövedék a teherautóba is belecsapódott, de a cél nem a sofőr megölése volt, hanem még mindig csak az elriasztása.

A teherautó, most, hogy a jókora súlytól megszabadult, szinte előreugrott a gázadás hatására. Az erdő felé lódult, ám egyszerre éles kanyarral visszafordult, és a saját maga által lerakott ponton felé kezdett hajtani. Zsuzsa jól látta, a kocsi egyre gyorsul. Tapasztalt szeme azonnal felmérte, mi következik.

– Merénylő! – kiáltotta a kommunikátorba.

A teherautó kiugratott a pontonra, is teljes gázzal a Fal felé száguldott. Pillanatok alatt megtette a távot, majd orral a Falba csapódott. Abban a pillanatban fehér lobbanás vakította el a katonákat, és egy másodperccel később a detonáció hangja is eljutott hozzájuk. Radnai őrnagy megbűvölten bámulta az ég felé gomolygó, narancsvörös tűzgömböt, melyet kormos füstfellegek pettyeztek.

A tiszt megrázta magát, és a Falra pillantott. Az építmény mintegy húszméteres szakaszon leomlott. A lökéshullám felhajtotta és méterekkel arrébb söpörte a szögesdrótot, így út nyílt a homoksávon a rés felé. A belső oldalon lévő aknamezőre csak úgy záporoztak a Fal kisebb-nagyobb darabjai, melyek tucatnyi taposóaknát robbantottak fel. Zsuzsa jól látta, ha nem is szűnt meg teljesen az aknazár, de azon a részen legalább kilencven százalékban megsemmisült.

A füstöt áttörve teherautó hatolt át a Falon, majd még egy, és a macedón hegyek felé fordulva nekivágtak az aknamezőnek.

A tornyok géppuskásai immár a kocsikra céloztak, és pontos sorozatokkal szaggatták a fülkét és a ponyvát. Az első kocsi aknára futott, megbillent, majd az oldalára dőlve még csúszott pár métert a homokban. A második kikerülte a roncsot, a ponyvát felhajtották, és a platón ülő férfiak Kalasnyikovjaikkal tüzet nyitottak az erdőt védő határőrökre. Az első halálos lövés egy szerb katonát ért, de társai immár a bosszútól is fűtve pontosan lőttek vissza. A teherautó platóján aratott a halál. A kocsi sofőrje széles ívbe rántotta a volánt, majd a már oldalra dőlt autó mellett lefékezett. A betörő fegyveresek leugráltak a teherautóról, és a két kocsi takarásában fedezéket keresve lőni kezdtek.

Közben az aknára futott autóból sokkos állapotban lévő gyerekek és nők másztak elő, és az erdő felé kezdtek támolyogni. A határőrök a földre célozva, hosszú sorozatokkal verték fel előttük a homokot, hogy visszafordulásra késztessék őket. Az egyik aszszony aknára lépett. Testét babaként hajította fel a robbanás, majd ahogy visszazuhant a földre, sikoltozni kezdett, és lábainak csonkját markolászta.

A többiek elrettenve visszafordultak, is a Fal felé kezdtek tolongani, ám ekkor a kocsik mögött rejtőző fegyveresek is rájuk lőttek. A civilek két tűz közé szorultak.

A sérült asszony sikítása folyamatosan aláfestette a fegyverek robaját.

Aztán egyszer csak homloklövést kapott, és hanyatt vágódva elhallgatott. Zsuzsának fogalma sem volt, melyik oldalról érkezett a halálos golyó.

– Fedezékül fogják használni őket – mondta bele a kommunikátorba.

– Nem először látunk ilyet – jött meg Wagner rekedt válasza.

– Lemegyek!

Zsuzsa a lépcső felé futott, felkapta a SCAR-t, és leszáguldott a földszintre. Amikor kirúgta a torony oldalajtaját, észrevette, hogy a szlovén hadnagy is a nyomában van.

– Ezt nem kéne! – kiabálta túl a fegyverek zaját Khrin.

– Akkor maradjon itt!

Radnai a vállához emelte a fegyvert, és a Fal árnyékában a folyamatosan tüzelő fegyveresek hátába került. A másik oldalon Wagner megértette a nő tervét, és ő is útba indított pár embert a Fal tövében.

Közben a betörő fegyveresek közül már csak hat-hét ember maradt állva. Ezek előrontottak rejtekhelyükről, aztán a nőket és gyerekeket maguk előtt terelve az erdő felé tartottak. A határőrök elbizonytalanodtak, sokan abbahagyták a tüzelést. A görnyedten tüzelő fegyveresek a gyerekek takarásában haladtak előre. Pokoli volt a lárma. Lövések, néha egy-egy felrobbanó akna, folyamatos sikolyok és zokogás.

Az egyik határőr, aki mesterlövészképzést is kapott, ügyesen leszedett egy takarásban lévő behatolót, majd ezen felbátorodva egy másikat vett célba. Amikor lőtt, a férfi éppen egy gyerek takarásába került. A fiúcska azonnal eldőlt a mellkaslövéstől. A határőr döbbenten leeresztette a fegyvert.

– Jézusom!

– Pontosabban, az istenit neki! – üvöltötte az alegység parancsnoka, és maga is folyamatosan tüzelt.

Zsuzsa végre pozícióba ért a Fal mellett, és az aknamező irányába fordult. Görnyedten haladt, a SCAR-t a vállához szorította, és folyamatosan pásztázott a csővel, hogy ha véletlenül megfordulna az egyik fegyveres, és észrevenné a hátukba került csapatot, azonnal lőhessen. Az őrnagy gondosan a teherautó nyomvonalában haladt, hiszen csak itt volt biztos, nincsenek már aknák.

Zsuzsa tíz méterre közelítette meg a lassan haladó menekülteket, akiket a fegyveresek maguk előtt lökdöstek. Az erdőben térdelő határőrök észrevették a sajátjaikat a behatolók mögött, ezért beszüntették a tüzelést. Zsuzsa hat fegyverest számolt össze. Intett Khrinnek, hogy övé a balra eső kettő, majd a másik oldalon feltűnő katonának is kijelölt két célpontot.

Amikor megvoltak, az őrnagy megállt, célzott, és egyetlen lövéssel tarkón lőtte a fegyverest, aki egy nőt lökdösött maga előtt. A férfi vérbe borulva orra bukott. A mellette haladó társa meglepetten fordult volna hátra, de már nem tudta meg, mi történt, őt halántékon érte a lövés.

Khrin és a másik katona is végzett a sajátjával-Csend támadt.

Az erdő felé botorkáló migránsok térdre borultak, a nők iszonyodva néztek maguk elé, a gyerekek zokogtak.

Zsuzsa lassan megkerülte őket, alaposan szemügyre véve mindegyiket. Tudta, hogy nemegyszer volt már öngyilkos merénylő az ilyen csapatokban, és nem akarta, hogy most robbantsa fel magát egy fanatikus.

Lassan megkerülte a földön térdelő behatolókat, és megállt velük szemben.

– Vissza! – kiáltotta, majd megismételte arabul is.

A legközelebb álló nő könyörögve nyújtotta felé a kezét, de Zsuzsa csak a fejét rázta, és még kétszer megismételte a felszólítást.

A nő feltápászkodott és az erdő felé lépett. Az őrnagy nem habozott. Kettőt a nő lába elé lőtt, majd az egész tárat hosszú sorozatban kilőtte a migránsok elé a homokba, s így egy vonalat húzott.

– Vissza!

A csapat épen maradt tagjai végre megértették, hogy itt és most nem fognak bejutni. Zokogva, egymást támogatva indultak a Falon támadt rés felé.

Öt perccel később az utolsó is átmászott a romokon, és már görög földön támolygott visszafelé. Wagner őröket és géppuskákat állított a rés két szélére, de a tábor felől már jött egy utászokból álló csapat, hogy megkezdje a helyreállítást. Délre állni fog a Fal.

Zsuzsa a puskája csövével félrehúzta az egyik halott nő ruháját, majd az odalépő Wagnerhez fordult.

– Ezzel a féreggel óvatosan! Robbanómellényt visel.

– Isteni szerencse, hogy valaki lekapta.

– Véletlen volt, de tény, jól jött.

A férfi végigmérte Zsuzsát, majd kezet nyújtott.

– Jó munkát végzett. Szívesen látnám akár a csapatomban is, őrnagy.

– Köszönöm, de mindketten tudjuk, mennem kell. Megvan a saját munkám.

– Hová megy?

– Vissza, Budapestre. Pár nap pihenő, aztán újra belevágok.

– Jól viselte ezt az egészet – mutatott körbe a százados.

– Voltam már ilyen helyzetben. Tudja, van, ami megedzi az embert.

– És mi az, ami magát megedzette?

– Azt ne akarja tudni! Jobb úgy magának, százados.

3.

AZ EÖTVÖS LORÁND TUDOMÁNYEGYETEM Magyarország egyik legrégebbi, folyamatosan működő egyeteme. A kiterjedt, több helyszínen elhelyezkedő felsőoktatási intézmény Múzeum körúti épületegyüttese évtizedeken át adott otthont a Bölcsészettudományi Karnak. Mindenki azt hitte, ez így is marad örökre – ám a geopolitika kérlelhetetlen változásai közbeszóltak. Hosszú és komoly belső harcokat követően 2021-ben az a döntés született, hogy a megnövekedett hallgatói igényekre és az egyre erősödő reálpolitikai nyomásra tekintettel az egyetem létrehozza az addigi Sémi Filológiai és Arab Tanszékből az immár önálló Arabisztika Tanszéket. Ennek az új egységnek az elhelyezésére aztán az egyetem vezetése a bölcsészektől csípett le helyet. Ahogy akkoriban a rektor fogalmazott egy zárt, belső értekezleten, nincs más lehetőség, mint hogy az egyetem kövesse a világ változásait, és a minél pontosabb prognózis érdekében megkísérelje megtalálni annak törvényszerűségeit. Ezért aztán a tanszék önállóvá vált, a megalakulása óta eltelt tizenegy évben pedig a sokszorosára nőtt, és mostanra teljesen kiszorította a bölcsészeket. Egy éve már az önálló intézetté alakulás procedúrája volt napirenden, amely heves ellenkezést váltott ki a kormánykoalíciót alkotó, alig két évtizede még szélsőjobboldalinak tartott pártok soraiban. A szélsőség azonban egy relatív fogalom. Ami az évezred első és második évtizedében még szélsőségnek számított a nagypolitikában, az nem egészen húsz év alatt előbb szalonképes lett, majd mainstream irányzattá változott. A magyar kormányra így most már senki sem mondhatta, hogy szélsőséges. Hiszen mihez képest szélsőséges valami vagy valaki? Európában ez a vonal ma már nem számított szélsőségnek – ez volt az általános politikai világnézet.

Budapesten már sötét volt, a novemberi este korán beköszöntött. Nedvesen csillogott a lecsapódott pára, az Astoriánál megálló villamos ablakain kiszűrődő fényfoltok elmosódottan világították meg a járdát. Az egyetemi épület főbejáratánál cigarettázó fiatalemberek csoportja diskurált. A hatalmasra nőtt Arabisztika Tanszék esti hallgatói voltak. Az idő már hét felé járt, és éppen szünetet tartottak.

A dohányzó csoportnak két fontos, közös jellemzője volt. Egyrészt a társaság nagyjából kétharmada a vonásai alapján arab vagy legalábbis közel-keleti lehetett. Másrészt pedig egyetlen nő sem volt közöttük. A beszélgetés arabul folyt. Az egyik hallgató, Yasser Dyab felnézett a frissen felújított Astoria Hotel homlokzatán elhelyezett órára, aztán kelletlenül elhajította a cigaretta tövig szívott csikkjét, és a bejárat felé intett.

– Menjünk vissza. Már elkezdődhetett a második rész.

Yasser barátja és hallgatótársa, Hamid Mobayed savanyúan elhúzta a száját.

– Nem nagyon tetszik nekem, amit ez a Malki, vagy kicsoda mond.

– Nekem sem, de attól még a kreditjeire szükségem van.

A két fiatalember bement az épületbe, és a többiek is szállingózni kezdtek utánuk. A csikkek sisteregve landoltak a járdaszegélynél megállt esővízben.

– Egyszerűen felháborító, hogy ma még ilyeneket elő lehet adni egy egyetemen! – dohogott Hamid.

– Ne vedd annyira a szívedre! Tudod, mi megy manapság.

– Attól ez még színtiszta nácizmus.

– Ebben egyetértek – bólogatott Yasser, miközben felfelé kaptattak a lépcsőn az emeleti előadó félé.

– Európa évtizedeken át küzdött a fasizmus ellen azért, hogy aztán kilencven évvel később meg önként és dalolva rendezze be magának a kontinenst pontosan ugyanazon ideológia alapján. Ott tartunk, ahol száz évvel ezelőtt. A fasiszta hatalomátvétel már megvolt, de a világháború kirobbantása még nem. A koncentrációs táborok viszont már állnak.

– Ez nem a mi gondunk. Csak adják meg a kreditet.

– Hogyne lenne a mi gondunk! Itt akarunk élni, nem?

– Én ugyan nem. De ezt te is tudod. Én bizony haza szeretnék menni.

– Majd megjön az eszed! Majd megjön.

A két fiatalember elhallgatott, és beléptek a meredeken lejtő előadóterembe. A tíz padsorban nagyjából negyvenen ültek, alig egy-harmadát foglalva el a helyeknek. Ennek ellenére néhányan kétoldalt, a fal mellett lefelé tartó lépcsősoron is elterpeszkedtek, ők nem akartak másokon keresztülvágva leülni a beljebb lévő üres helyek valamelyikére.

Az előadó pár perce már belekezdett előadása második felébe, és cseppet sem zavartatta magát, hogy néhányan még most érkeznek.

Yasser és Hamid végigosontak a fal melletti lépcsősoron, és beültek a harmadik sor szélén lévő két üres székre, melyeket a rajtuk hagyott jegyzetfüzetekkel stoppoltak le maguknak az előző óra végén.

A balra lévő kivetítőn az előadás kezdő diája látszott: „A 2015ös menekültválság, mint az Új Európa kezdete: tények is lehetőségek – 11. rész. Előadó: Dr. Malki Zakariás tanársegéd, ELTE Arabisztika Tanszék”.

Dr. Malki a padsorok előtt sétálgatott, és zengő, nyugodt hangon beszélt. A fiatalember huszonhét éves volt, és ránézésre senki sem mondta volna egyetemi oktatónak. Száznyolcvan centiméteres magasságához alig hetven kiló súly társult, így kifejezetten soványnak tűnt, hegyes vállán úgy lógott a kockás ing, akár ha egy vállfára hajították volna. Alkatát tekintve leginkább hosszútávfutónak gondolta volna a szemlélő. Rövidre vágott fekete szakállt viselt, hasonló színű haja a feje tetejére tapadt. Sötét szeme értelmesen nézett a hallgatóság felé, az orrára tolt Lennonstílusú szemüvegről pedig leginkább az volt az ember érzése, hogy csak dísznek hordja. Mély, lassan hullámzó hangon, angolul tartotta az előadást.

– Ahogy az elején is kértem, ha van kérdés, ne habozzanak feltenni. Ez egy olyan oktatási forma, ahol többet tanul mindenki egy jó kérdés okán kialakult beszélgetésből, mint abból, ha én itt egy órán át csak szövegelek. Az előző részben, még a szünet előtt – körbenézett és elmosolyodott –, vagyis még azelőtt, hogy így megfogyatkoztunk volna…

Malki bezsebelte a hallgatók kuncogását. Rutinos előadó volt, pontosan tudta, hogy tízpercenként be kell dobni valamit, amivel felrázza a hallgatóságát. Még a legérdekesebb téma sem tud lekötni egy felnőtt embert vacsoraidőben – bármi egyebet is állítsanak bizonyos oktatáskutatók. A tanársegéd folytatta az előadást.

– Az előző órán áttekintettük, hogy mi volt az a migrációs lökéshullám, ami Angela Merkel bukásához, majd pedig ennek következményeképpen az Európai Unió akkori formájának bukásához vezetett.

Yasser feltette a kezét, Malki pedig felé fordult.

– Igen?

– Tanár úr, ön már az előző órán az Unió bukásáról beszélt, és ezt most is megismételte. De az Unió létezik. Ma is működik, ez az ország, Magyarország is a tagja. Miért nevezi bukásnak azt, ami történt?

Malki a levegőbe bokszolt, és Yasser felé mutatott.

– Remek kérdés! Nos, lássuk, miért vélem én úgy, hogy Merkellel megbukott az Európai Unió is! Amikor az SPD egyre inkább ostorozni kezdte a kancellárt az egyébként teljesen elhibázott menekültpolitika miatt, a CDU ezt egy idő után megelégelte. Igen ám, de ahelyett, hogy a kereszténydemokraták szürke eminenciásai hallgattak volna a koalíciós partnerre,fis kipenderítették volna saját elnöküket, inkább – támogatva ezzel a saját rossz döntéseiből menekülőutat kereső Merkelt – felmondták a koalíciót. Ez akkoriban egyébként kapóra jött az SPD-nek is, hiszen ők már eleve keresték a lehetőséget, hogy kihátráljanak Merkel mögül, s ezáltal, mintegy mosva kezeiket, tisztán állhassanak oda egy előrehozott választáshoz. Csakhogy mindketten elszámították magukat, és hatalmas pofont kaptak, amikor a zöldek akaratlan segítségével a szélsőjobb jutott hatalomra. A következmények ismertek. És ez a hullám aztán ugyanúgy végigsöpört Európán, akárcsak 1848-ban a forradalomé. Ehhez képest érdemes vizsgálni azt, hogy melyek is voltak az EU alapértékei, amikor megalapították a szervezetet. Ez azért lényeges, mert azt is tudjuk ugyebár, hogy ezeket végül kőbe is vésték 2000-ben a nizzai csúcstalálkozón. Ez lett az Európai Unió Alapjogi Chartája. A Charta hét fejezetbe foglaltan, összesen ötvennégy cikkelyben sorolta fel, mit is tart az európai ember, és ezáltal az Európai Unió megkérdőjelezhetetlen alapértéknek. Még egyszer hangsúlyozom a leglényegesebb szót: megkérdőjelezhetetlen. Bizonyára önök mindannyian olvasták a Chartát, vagy legalábbis hallottak róla, de azért gyorsan fussuk át a legfontosabb európai értékeket.

A hét fejezet önmagában is megmutatja az irányvonalat… Malki az ujjain számolni kezdett.

– Méltóság. Szabadságok. Egyenlőség. Szolidaritás. A polgárok jogai. Igazságszolgáltatás. És végül az itt és most nem olyan lényeges általános rendelkezések. Ha csak az első hatot nézzük, ezek azok az értékek, azok a szimbólumok, amire Európa épült. És hogy miért mondom, hogy az Európai Unió elbukott? Mert éppen ezeket az értékeket adta fel az elmúlt évtizedekben a migrációs válság miatt. A 2015ben megindult emberáradat nem volt kezelhető a liberális demokrácia módszereivel. Hadd mondjak erre konkrét példákat éppen az imént felsorolt hat fő értéken belülről. A méltóság követelményén belül például mit is találunk?

Egyebek mellett az emberi méltósághoz és az emberi élethez való jogot. S ehhez képest mit teszünk ma, ráadásul teljesen jogszerűen? A migránsokat megfosztjuk emberi méltóságuktól, és ha kell, katonai erővel toloncoljuk vissza a Falon kívülre. A Fal őreinek érvényes tűzparancsa van. Mindennapos hír, így már fel sem kapjuk a fejünket, hogy hány helyen nyitnak tüzet a Falat megmászni vagy áttörni akaró emberekre. És mindenütt vannak halottak. Akkor ugyebár ennyit az élethez való alapjogról. Vagy mi van a Charta második alappillérével? Lássunk onnan is két, nagyon is fontos alapértéket. Példának okért a menedékjogot és a kitoloncolással szembeni védelem jogát. Ezt az Unió, mint tudjuk, jó tizenkét éve gyakorlatilag nem alkalmazza. Egy újabb fontos érték, ami csak névleg van meg…

Malki végignézett az elnémult hallgatóságon, majd kezét öszszekulcsolta a háta mögött, és fel-alá kezdett járkálni.

– De menjünk tovább! Egyenlőség. Vagy inkább: egyenlőség!? Ezen belül ott van például a megkülönböztetés tilalma. Azt hiszem, ezt most nem kell mélyebben kifejtenem. Európa legtöbb jobb színvonalú szórakozóhelyén ma nem szolgálnak ki migránst. A jobb hotelek nem adnak ki szobát. A mikroközösségek, mint egy falu vagy egy kerület, kivetik magukból a bevándorló-

kat, akik így folyamatosan gettósodnak… Vasser közbevágott.

– Tehát azt állítja, hogy mivel a Charta több alapértéke nem működik, maga az Unió sem működik?

Malki széttárta a karját.

– Hát mi mást jelenthetne ez a helyzet? Lássunk a szemünktől, hölgyeim és uraim! Ha létrehozunk egy társadalmi berendezkedést, ami deklarált alapértékekre épül, és aztán ezt mi magunk nem tartjuk be, akkor az a rendszer megbukott. Az Európai Unió megbukott.

– Egyáltalán betarthatta volna ebben a helyzetben az alapértékeit?

– Be kellett volna tartania! Hiszen ettől az, ami.

– De akkor ma már nem volna mostani értelemben vett Európa

Malki egyetértően bólintott.

– Így igaz. Már megszűnt volna, és anarchiába süllyed az egész kontinens, de legalábbis a nagy része. Nézzék! Én nem azt állítom, hogy az EU nem azt tette, amit önnön léte védelmében tennie kellett. De éppen emiatt ez az Unió már nem az, aminek a céljából anno létrehozták. Ez már valami más.

– Micsoda?

– Nos, ha a ma érvényben lévő intézkedéseket mondjuk 2015ben egyszerre vezették volna be, akkor önök szerint minek nevezte volna az új rendszert a liberális sajtó? Sőt, tulajdonképpen mindenféle sajtó?

Csend támadt, majd Hamid hangja határozottan csendült fel.

– Azt mondták volna, ez fasizmus.

Malki a szír fiatalemberre mutatott.

– És ott a pont! Ezt vegyék tudomásul, és írják fél maguknak! Azt a válságot egyetlen demokrácia sem tudta érzékenyen kezelni, mert önnön szabályai és elvei miatt képtelen a hatékony cselekvésre, s így belehal a saját fene nagy szabadságába. Akár tetszik, akár nem. Abból a helyzetből csak a diktatúra jelenthetett kiutat. Nem abban az értelemben, hogy egyszemélyi vezetés alatt valósulnak meg a döntések, de abban az értelemben igen, hogy a közös testületi döntések ellen nem lehetett többé apelláta. Amint megvolt a döntés, csak a kíméletlen végrehajtás maradt, és aki ellenállt, azt a többség érdekében el kellett tiporni. Most már ugyanis az életünk volt a tét!

Az előadóteremben néma csönd uralkodott. Malki végighordozta a tekintetét a hallgatóságon.

– Pocsék érzés, nem? Kis túlzással azt is mondhatnánk, eljött a Negyedik Birodalom ideje. Az Unió már eldobta saját értékeit a biztonsága érdekében. És mindent ennek rendel alá.

Yasser feltette a kezét.

– Már elnézést, de az emberek… a szabad európai emberek tényleg ezt akarták?

– Ha nem lennék ilyen jól nevelt, most gúnyosan kacagnék. Milyen szabad európai emberekről beszél ön, kedves barátom? Tudja, akármit is mondanak a filozófusok meg a tévében a sok, elefánt-csonttoronyban élő politológus, az ember valójában állat. Gondolkodik, ám amint a léte, és főként az utódai léte kerül veszélybe, állatként kezd viselkedni. Úgy reagál, mint az állatok. Az embernek ilyen helyzetben az első és legfontosabb dolog a biztonság. Nem érdeklik az úgynevezett szabadságjogok. Csak az, hogy a kölykének legyen mit ennie, és ne kelljen örök életveszélyben élnie. Meg persze neki magának sem. Szabadságjogok?? – Malki hátrahajtotta a fejét, és keserűen felnevetett. – 2015-öt írtunk akkoriban, és persze 2016-ot. Ugyan kit érdekeltek a szabad választások, a szólásszabadság, a gyülekezési jog, meg a többi efféle ostobaság, amikor a kölni dóm előtt megerőszakolták a lányainkat?

Hatalmas csend támadt a teremben. Malki vett pár mély levegőt, és folytatta.

– Ilyen szituációban az ember csak és kizárólag biztonságot akar. Valakit, egy felsőbb hatalmat, amely megvédi. És aki ezt megadja neki, azt tűzön és vízen át követni fogja.

– És ez volt a szélsőjobb.

– Vagy a szélsőbal. Ezt már országa válogatja. De nem is ez a lényeg. A lényeg az, hogy a felmerülő kérdésekre voltak olyan politikai alakulatok, amelyek képesek voltak az embereknek tetsző, adekvát válaszokat adni, mások meg nem.

– Milyen kérdésekre gondol, tanár úr?

– 2015ben nagyon komolyan felvetődött, hogy miért pont most történik ez a hatalmas bevándorlási hullám. Az egyszerűség kedvéért maradjunk Magyarország példájánál, és ne menjünk ki az európai porondra. A helyzetet így könnyebben meg fogják érteni. A válasz két síkon adható meg. Egyrészt egyszerűen nem akkor kezdődött a menekültválság. Nem 2015ben. Már évekkel korábban folyamatosan jelezte a rendőrség, hogy baj van. Szétverték a határőrséget, és a feladatot az arra amúgy totálisan alkalmatlan rendőrség nyakába varrták. Még ki is tüntették őket ezért. A rendőrség azonban felkészületlen volt. Már 2010-től napi több tucat migránst fogtak a zöldhatáron. Nyilván sokkal több volt, aki átjutott, és nem került regisztrálásra. Aztán a szám napi száz lett. Majd kétszáz. A szegedi befogadó állomáson már a garázsokat is átalakították a menekültek elhelyezésére. A helyzet már akkor is tarthatatlan volt.

– És az emberek tudtak erről akkoriban?

– Nemigen. A médiának fontosabb volt, hogy a híradóban a valódi kérdések helyett azt rágcsálja este, hogy kit erőszakoltak meg, késeitek halálra, vagy, hogy megint született egy albínó zsiráfbébi a nyíregyházi vadasparkban. Az átlagember erre vevő. Ma is. – Malki körbehordozta a tekintetét. – Sajnálom, ha nem tetszik, de ez az igazság. Ez az igényszint. Nem akarta senki tudni, hogy mekkora a baj, hát nem is dörgölték a nézők orra alá.

– De akkor tényleg mi változott meg 2015ben?

– Ez az a második sík, amit most akartam megvilágítani. 2015 azért fordulópont, mert a probléma házhoz jött. Budapest pályaudvarai megteltek migránsokkal. A határon megtámadták a rendőröket. A kisvárosok és falvak lakói végignézhették, ahogy szírek, afgánok, kurdok, szenegáliak ballagnak végig a kertjük alatt. A saját paradicsompalántáik között. Az emberek most először a saját bőrükön érezték a bajt.

A hátsó sorokban is feltette valaki a kezét. Egy ötven körüli hölgy volt az, farmerben és pulóverben. Malki sosem látta korábban.

– Parancsoljon!

– Az alapkérdés az volt, miért éppen 2015 volt a fordulópont.

Malki bólintott.

– Köszönöm a kérdést. Szóval miért éppen 2015?… Ennek több oka van. Az első egyértelműen a szíriai háború. A harcok akkor bő öt éve tartottak. Addigra már négyszázötvenezer halottról szóltak a hírek. És itt álljunk meg! Gondoljunk bele egy pillanatra! Négyszázötvenezer halott… ízlelgetik a számot? Megdöbbentek? – Többen bólogatni kezdtek, mire Malki felnevetett. – Dehogyis döbbentek meg! Akkoriban volt a Charlie Hebdo elleni merénylet, vagy pár hónappal utána a párizsi merényletsorozat. Tudják, mi történt még aznap? Az európai ember vegytiszta képmutatását láthattuk. Francia trikolórba öltöztették magukat az emberek a Facebookon, hogy együttérzésükről biztosítsák a francia merényletekben elhunytak hozzátartozóit. S mit tettek aztán ezek az emberek, miután színpadiasán piros-fehér-kékbe burkolták saját profilképüket? Leültek vacsorázni. Söröztek. Egyszóval: tettek az egészre. A szokásos európai képmutatás. Vajon hányszor öltözött a Facebook közössége mondjuk az iraki vagy az afgán nemzeti színekbe? Hm? Egyszer sem! Pedig ezekben az országokban akkoriban naponta estek kétszer annyian terrorcselekmény áldozatául, mint ahányan Párizsban meghaltak. De ez itt, a kontinensen valójában senkit sem érdekelt Ekkorra már több mint négymillió menekült zsúfolódott össze a szír háború miatt a menekülttáborokban, és kilátásuk sem volt arra, hogy jobbra forduljon a soruk. Évek óta ott vártak, és már nem hittek abban, hogy pozitív változás jön. Ez azonban az egyenletben csak az első tényező volt. Menjünk tovább! A következő ok, hogy miért éppen 2015 a fordulat éve, a balkáni folyosó megnyílása. Innentől nem állta útját semmi a menekülteknek. Ez két okra vezethető vissza: a török érdektelenségre és a görög gyengeségre. A törököket nem érdekelte az egész. Rajtuk csak átvonultak ezek a hordák, nem költöttek rájuk egy centtel sem többet, mint ami a minimumhoz kellett. Erdogan viszont e tekintetben nagy politikus volt. Tudta, ez egy olyan helyzet, ami erős pozícióba hozza őt az Unióval szemben…

– Erdogan megzsarolta az EU-t! – vetette közbe egy hallgató.

Malki vállat vont.

– A politikában a zsarolást úgy nevezik, hogy nyomásgyakorlás;; Vagy még finomabban: alkupozíció. Erdogan meglátta a kínálkozó helyzetet, és élt vele. Ugyan ki hibáztathatná ezért? Anynyi bőrt lehúzott a túl jóhiszemű Merkel vezette Unióról, amenynyit csak lehetett. És közben még remekül szórakozott is. A görögöket eközben megtépázta a saját gazdasági válságuk, a választásokat megnyerő Siriza párt éppen csak hatalomra került, de Ciprasz miniszterelnök ekkorra már szembesült azzal, hogy képtelen beváltani a saját Ígéreteit. Márpedig azok miatt választották meg. Egy politikus ilyenkor megijed. A belső kérdéseket akarta megoldani, és magas ívben tett arra, hogy az országa határai oly lyukasak, akár az ementáli. Hiszen a migránsok az ő szempontjából csak puszta átutazók voltak. Görögország soha nem volt célország. Csak tranzit. Ciprasz ezért azt mondta: menjenek onnan, ahogy akarnak, amerre akarnak, csak kerüljön minél kevesebbe.

Yasser tamáskodva ingatta a fejét.

– Ezek a tényezők önmagukban kevesek lettek volna…

– Ki mondta, hogy vége a felsorolásnak? – tárta szét a karját Malki. – A következő fontos tény az volt, hogy a menekülttáborokban meredeken romlani kezdtek a viszonyok. Az ENSZ kihátrált a táborok támogatásából, és emberek milliói maradtak hirtelen ellátás nélkül. Mi mást tehettek volna, mint hogy elindulnak? Bárhova, csak innen el. És akkor erre a szerencsétlen szituációra jött rá Angela Merkel kapitális baklövése.

– Hogy beengedte a szíreket?

– Hogy meghívta őket! Azt mondta, minden szírt befogadnak. Innentől a török határ átlépése után mindenki eldobta vagy elégette a papírjait, és szírnek vallotta magát. Merkel feltett egy vizelettel teli vödröt a szekrény tetejére, aztán magára rántotta a tartalmát. És persze egész Európára.

Ismét az ötvenes asszony tette fél a kezét.

– Ön tényleg azt hiszi, ez elég volt, hogy ide jussunk?

Malki a fejét ingatta.

– Nem. Kellett még pár dolog, ét most ezekről fogok beszélni. Ezeket korábban kevésbé tartották lényegesnek, én azonban így, majd' húsz év távlatából már sokkal fontosabbnak érzem őket. Az első és talán a legfontosabb a kommunikáció fejlődése. Csak egy okostelefon kellett, és bármelyik migráns láthatta a GPS segítségével, hogy merre jár. Azonnal lehetett szólni a rokonoknak, barátoknak, ha valahol megnyitásra került a határ, vagy ha barátságos emberekre, menekültállomásra, vagy korrumpálható tisztviselőre akadt valaki. A kommunikáció forradalma meghatványozta a migráció problémáját. Bárki friss hírekhez juthatott, és tarthatta a kapcsolatot az otthon maradott hozzátartozókkal.

– Ez miért baj? – vetette közbe Yasser.

– Mert amint megkapta valahol a maradáshoz szükséges engedélyeket, azonnal üzent haza: gyertek! És jöttek is. Tucatjával. Ilyen értelemben az európai kultúrának nem tett jót az infokommunikációs forradalom.

Malik megnyomta a vetítő gombját, és újabb oldal jelent meg a vásznon, összegeket tartalmazott.

– Ez pedig – mutatott a számokra az előadó – az, ami végleg megpecsételte Európa sorsát. Nézzék meg a számokat! Ezek azt mutatják, hogy az egyes európai államok az elismert menekülteknek, tehát azoknak, akiknek menekült státusát elfogadták, mekkora havi összeget fizetett 2015ben. Nézzék… és ne csodálkozzanak innentől semmin, ami azóta történt. Luxemburg havi 1350 euróval csalogatta a menekülteket. Belgium 810 euróval. Hollandia 670-nel, Dánia 800-zal. Abban az időben, amikor a magyar minimálbér 350 euró volt… Mondják meg őszintén: vajon nem érett meg a pusztulásra az a kultúra, amely saját későbbi kürtőit így húzta rá saját magára?

Nem volt több kérdés. Malki körbehordozta a tekintetét, majd bólintott:

– Köszönöm a figyelmet! Jó éjszakát!

Miközben a hallgatók kifelé sorjáztak, az ötvenes hölgy, aki pulóvert viselt a farmerjéhez, elgondolkodva figyelte a jegyzeteit pakolgató tanársegédet.

4.

A LEVEGŐ MÁR HAJNAL ÓTA MEG SEM REZDÜLT. A nap rendületlenül ontotta sugarait, amelyek a környező épületek piszkos-fehér és okker homlokzatán megsokszorozódva verődtek vissza, és egyre jobban felhevítették a tér repedezett betonját.

Dél volt, és semmi sem mozdult.

Tuniszban ez az időpont a hűsölésről szól, bolond, aki ilyenkor az utcára megy.

A tér északi sarkában, a néhány kornyadozó pálma alatt fémvázas székek vettek körbe néhány aprócska asztalt, de ebben a kibírhatatlanul meleg órában csak kettőnél volt vendég. Az egyiknél magányos alak üldögélt, és egykedvűen bámulta a teáját. A másik mellett két fiatalember pihegett, és néha belekortyoltak az asztalon álló kólás dobozokba.

Nem Coca volt, és nem is Pepsi, hanem valami helyben gyártott barna lötty, amit felöntötték némi szódával, és kóla néven árultak. Az embargó beállta óta az igazi Coke kifejezetten luxuscikknek számított. Az Egyesült Államok jó ideig nem vette komolyan a gyengülő Unió fenyegetését, hogy ha nem veszi szintén kereskedelmi tiltólistára a Földközitenger déli partján sorjázó arab államokat, akkor maga fog behozatali tilalmat elrendelni az amerikaiak termékeivel szemben. Bár nem volt ez jellemző az elmúlt száz évben, ezúttal a washingtoni kormányzat egy idő után mégis meghátrált.

Ugyan érdekükben állt egy ideig Európa további gyengítése, mostanra megértették, ha ez így megy tovább, az egyik legfontosabb kereskedelmi partnerük tényleg össze fog omlani. Egy gyenge Európa mindig jó Amerikának – egy túl gyenge viszont már nem. Ezért aztán beálltak a brüsszeli bürokraták követelése mögé, és maguk is beszüntették a kivitelt a mediterrán térség afrikai részébe. A blokád feloldását ugyanannak a feltételnek a teljesüléséhez kötötték, mint az Európai Unió, amikor évekkel korábban embargó alá vonta Marokkót, Algériát, Líbiát, Egyiptomot és Tunéziát: addig nem szállítanak nekik semmit, amíg hathatós intézkedéseket nem tesznek a tengeri migráció megállítására, és nem csökkentik legalább kilencven százalékkal a partjaik felől Európába bejutni kívánók számát.

Hogy miként érnék el ezek az országok ezt a csökkenést, az nem érdekelte Brüsszelt.

Csak éljék el.

Megismétlődött az, ami annak idején a szíriai orosz beavatkozáskor történt. Akkoriban az Európai Unió látszólag tiltakozott Moszkva lépései ellen, és tett néhány lagymatag ellenlépést, ami megmaradt a különféle memorandumok és az elítélő sajtóközlemények szintjén. A felszín alatt azonban hálát adtak Putyinnak, hogy bevonult, és elvégezte a piszkos munkát. Azt a munkát, amit akkoriban Európának kellett volna elvégeznie. Csakhogy addigra már az egész kontinens fuldokolt a saját magára kényszerített jogrendszer kötöttségeitől.

Néhány éve pedig ugyanez megtörtént az ÉszakAfrikai országokkal is. Az üzenet világos volt: nem érdekel, hogyan oldjátok meg, de addig nem kaptok semmit, amíg nem állítjátok meg a migránsokat. Egyszóval Európa megint nem akarta elvégezni a piszkos munkát, és áttolta azt a Földközitenger túlsó partjára. Csinálja meg más, hiszen a mi finom, fehér, európai gyomrunk nem vesz be semmi csúnyaságot.

Jól emlékeztek még Brüsszelben, hogy 2016-ban még a másik utat választotta Európa, és busásan fizetni kezdett a törököknek, hogy tartsák vissza a bevándorlók hullámát. Az eredmény középtávon nagyjából a nullával volt egyenlő. A migráció más útvonalakat keresett, megkerülték Törökországot, akik meg mégis átmentek rajta, azokból remekül megéltek az embercsempészek.

Hiszen ez egy virágzó üzletág volt, és hiába öntötték a megrettent nyugati országok az euró milliárdokat Erdogan ölébe, a pénz valójában lényegesebb eredmény nélkül elfolyt. A szírek, afgánok és pakisztániak pedig egyre csak jöttek.

Ezért aztán, amikor a soha nem látott tengeri áradat megindult Afrika felöl, az Európai Unió a Fal építése mellett más utat választott: nem fizetett, hanem fenyegetett.

Kereskedelmi háborúba kezdett.

A megoldáshoz pedig Európa miniszterelnökei egy stockholmi konferencián lelkesen gratuláltak is egymásnak.

Akkor még senki sem gondolta, hogy ez a módszer visszaüt.

Az európai termékek nélkül az öt, Földközitengeri partvonallal rendelkező ország pár hónap alatt a tönk szélére jutott. Az államigazgatás összeomlott, a fizetéseket már a rendőrök sem kapták meg, egymást érték a tüntetések.

Az Afrikai Kalifátus egyetlen forró tavasz alatt született meg, amikor a zavargások szinte egyszerre söpörték el a legitim kormányokat.

Az Unió pedig döbbenten pislogott.

Az Al-Kaida és az ISIS romjaiból kinőtt laza államalakulat aztán mindent megtett, hogy tovább gyengítse Európát. Ehhez immár partnerre leltek a kereskedelmi tilalom által meggyötört lakosságban is. Brüsszelnek sikerült alig két év alatt létrehoznia a saját küszöbén, Olaszországgal és Spanyolországgal szemben egy ellenséges birodalmat, amelynek száznyolcvan milliós lakossága további százötvenmillió bevándorlót kényszerült ellátni, akiknek többsége Fekete-Afrika mélyéről érkezett. És ez a százötvenmillió ember a néhány ezer kilométeres partszakaszon, az alig tíz kilométer széles parti sávban torlódott fel, s arra várt, mikor tud hajóra szállni.

Bármire, ami átviszi őket Európába. A számuk pedig egyre csak nőtt és nőtt.

Az Afrikai Kalifátus mára már egy fantomállam, ahonnan Európa még a követségeket is kénytelen volt kivonni, mivel számos atrocitás történt az épületeik és a diplomatáik sérelmére. Nincs reguláris hadserege, nincs európai értelemben vett közigazgatása. Farkastörvények uralkodnak. A parti sávban az embercsempész bandák az urak, ők még a Kalifátus terroristáit is elűzik, ha arra kerül a sor, hogy megvédjék teljhatalmukat. Ahogy durvultak az embargó következményei, úgy lett egyre több az embercsempész is, fegyvereik pedig egyre komolyabbá váltak.

Afrika északi partvidéke évek óta egybefüggő emberhalmazt alkot, és teljes az anarchia.

Ezért nem volt többé érdekes az amerikaiaknak sem a térség. Valójában ezért engedtek Brüsszel nyomásának a kereskedelmi blokád kérdésében. Maguk sem láttak további potenciált a térség államaiban, így az embargóval tulajdonképpen nem vesztettek semmit. Tettek egy ingyenes gesztust, és eljátszották a Nagy Barátot. Mint már annyiszor.

Viszont az Egyesült Államok azon kevés ország közé tartozott, amely még mindig követséget tartott fenn a Kalifátusban. Igaz, már nem ott, ahol korábban évtizedekig, hanem egy jobban védhető helyen épült ingatlanba költöztek át. De azért mégiscsak ott voltak. Igazából senki sem értette, ez hogyan lehetséges, a Kalifátus hordái miért nem rohanják le az épületegyüttest. Egyszerűen csak mindenki elfogadta a tényt, hogy az USA ott van a város szívében, és egy félhektárnyi, betonnal és vassal körülvett földdarab felett a csillagos-sávos lobogó az úr.

Egyesek úgy vélték, a Kalifa nem akart teljesen elszakadni a nyugattól. Az egykori imámot sok mindennel lehetett vádolni, de butasággal nem. Azt vallotta, jobb, ha az ellenség látható helyen van. Akkor kezelhető. Akkor a csuklóján tarthatjuk az ujjunkat, és érezzük a pulzusát. Felmérhető, ha készül valamire. Egy követség pedig bizony látható helyen van. A lakosság az európai konzulátusokat a földig rombolta haragjában, de az amerikaiakra igazából nem voltak olyan dühösek. Az ő embargójuk már szinte semmi lényegeset nem vett el tőlük, és nem is tartott olyan régen.

A követség előtt állandósultak a tömegjelenetek. Rendszerint néhány ezer ember zsúfolódott össze a kapu előtt, de ez volt minden. Csak vártak ott.

Várták a csodát.

Másban nem bízhattak, hiszen soha senkit nem engedtek be a követségre, nem adtak menedékjogot, nem mentettek ki senkit. Az Egyesült Államokba meg amúgy is lehetetlen volt bevándorolni, hiszen földjét ötezer kilométer óceán választotta el Afrikától. Az emberek mégis csak álltak ott, és kapaszkodtak a vasrácsos kerítésbe, arcukat bedugták a rudak közé, és úgy nézték az épületeket, mintha csak a Mennyországot látnák. Vártak – mert a többiek is vártak. De senki nem tudta volna megmondani, tulajdonképpen mire várnak.

Ők nem tudtak bejutni, az amerikaiak meg nem akartak kijönni.

A kapukat már hónapokkal korábban lehegesztették, az acélkerítés tetejében elektromos áram keringett. Az épületet betonakadályok övezték a kerítésen kívül és belül is, megakadályozva bármiféle autós betörési kísérletet vagy merényletet. A helyet már kétszázadnyi tengerészgyalogos őrizte, az ellátmány és a ki-vagy bejutás pedig kizárólag helikopterrel volt lehetséges.

A közeli téren a teája mellett üldögélő férfi leszegett fejjel hallgatta a morajló tömeget. Kétszáz méterről is ide hallatszott, ahogy az amerikai követség előtt a tömeg kiabál. Mindig ez volt. A nap huszonnégy órájában, a hét hét napján. Kiabálnak. Ennyi ember nem tud csendben maradni.

A férfi pénzt hajított az asztalra, majd felkapta a fal mellé támasztott Kalasnyikovját, és feltápászkodott. A másik asztalnál kólázgató két fiatalember ügyet sem vetett az öregre.

Az öreg – így gondoltak rá, amikor egy jó félórával korábban letelepedtek az asztalukhoz. Pedig Mukhtar valójában egyáltalán nem volt öreg. Negyvennyolc éves volt mindössze, ám az tény, hogy ez a kor már felértékelődött. Az emberek várható élettartama a térségben az elmúlt húsz évben majdnem hat évet csökkent. És ez még csak közelítő statisztikai adat volt, a demográfusok ugyanis nem nagyon jártak a helyszínre, inkább kényelmes nyugat-európai irodáikból igyekeztek megtippelni ezeket az adatokat. Hiába, a háború és az anarchia nem kedvez a tudományos kutatásnak sem. Naponta ezrével történtek gyilkosságok, és az erősebb elvette, amit akart. Ezen pedig senki nem akadt fenn, mert amúgy sem tehetett ellene semmit.

Mukhtar a vállára hajította a gépkarabélyt, és a követség felé indult. Vászonnadrágot és tunikát meg katonai bakancsot viselt. Egy figyelmesebb szemlélőnek talán feltűnhetett volna, hogy ugyan miért hord ebben a kutya melegben bakancsot, de sehol nem volt a környéken figyelmesebb szemlélő. Manapság könynyen kibökik a szemét a kíváncsiskodónak. Egyébként a vállára vetett fegyvert sem találta volna különösnek senki. Évek óta, aki csak tehette, fegyverrel járt. Ilyen a világ. Insallah.

Mukhtar komótosan ballagott át a téren, és a sarkon befordult a mellékutcába.

Alig nyolcvan méterre előtte feltűnt a tömeg. Megint ezrek várakoztak az Egyesült Államok követsége körül. A férfi az első kapun befordult, és egy sötét folyosón találta magát. Megállt és hunyorgott, míg szeme megszokta a sötétet a vakító napsütés után.

Szebb napokat látott, pergő vakolatú, mocskos bérházban állt. A francia tulajdonos valamikor a múlt század derekán építette a házat, ahol aztán külföldi tanárok és mérnökök, meg persze katonai tanácsadók béreltek maguknak európai színvonalú lakásokat. A ház azóta teljesen lepusztult. Sok nyílászáró hiányzott, az udvari úszómedence valaha kéken fénylő csempéit ellopták, és szemét foglalta el a feszített víztükör helyét. A mostani lakóknak így is megfelelt.

A fal mellett suhancok guggoltak és halkan beszélgettek. Ahogy meglátták a belépő Mukhtart, lassan felegyenesedtek. Mukhtar látta, hogy egyenként semmi veszélyt nem jelentenének a vézna, inas kamaszok, de így együtt már bajt okozhattak. A fiúk láthatóan készültek valamire. Egy pillanat alatt Mukhtar elé penderültek, és mindegyikük kezében kés villant. A folyosó keskeny volt, nem tudtak a férfi hátába kerülni, és oldalt sem tudtak elslisszolni mellette, hogy körbe vegyék. Viszont Mukhtar sem fordulhatott meg, hogy elmeneküljön, mert azonnal hátba szúrnák.

– Add csak ide azt a puskát, apó! – nyihogta a vezérüknek tűnő srác, és a kezét nyújtotta.

Mukhtar bólintott, és lecsúsztatta a fegyvert a válláról, majd a fiú felé lendítette, mintha csak át akarná adni. A mozdulat felénél azonban egyszerűen elengedte a súlyos Kalasnyikovot, amely így jó egy méter magasról tusával a fiú meztelen lábujjaira zuhant. A srác felkiáltott a fájdalomtól, mire társai meglepetten odakapták a fejüket.

Mukhtarnak ez a pillanat elég is volt. Egyet lépett csak hátra, és a tunika alól egy kilencmilliméteres Berettát rántott elő. Bár minden porcikája azt kívánta, hogy lője agyon ezt a négy ügyetlen barmot, uralkodott magán. Most nem csaphatott zajt, a pisztolyon pedig nem volt hangtompító. Mire a négy kamasz ismét rápillantott, már a Beretta csövébe néztek. A férfi oldalra intett a fejével.

– Takarodjatok! – sziszegte.

A fiúk csak most jöttek rá, hogy mégsem öregemberrel van dolguk. Ugyanúgy jóval idősebbnek nézték Mukhtart, mint nem is olyan régen a helyi kólautánzatot szürcsölgető fiatalemberek.

A kamaszoknak annyi esze azért volt, hogy azonnal feladják és eliszkoljanak. Mukhtar visszatűzte az övébe a pisztolyt, majd felvette a Kalasnyikovot is. A tusán némi vért látott, és észrevette, hogy a vörös maszatba beleragadt a nagyszájú fiú lábujjkörme is. Lepöckölte. Hiába, a gépkarabély súlyos fegyver, gondolta.

Felkaptatott a kopott, repedezett lépcsőn a harmadik emeletre, majd óvatosan kilesett az ajtón a lapos tetőre. Nem volt kint senki. Görnyedten elosont a mellvédig, és kilesett felette. Az amerikai követség szemközt állt, a tér túlsó oldalán, alig ötven méterre tőle.

A csillagos-sávos zászló magasan a bejárat felett lógott, és meg sem mozdult. Semmi büszke vagy felemelő nem volt abban, ahogy a vadul tűző mediterrán nap alatt ernyedten csüngött alá a falból negyvenöt fokos szögben kiálló fémrúdról.

A látvány elképesztő volt. A téren több ezren szorongtak. A kerítés mellett tömött sorokban álltak az emberek, a többi részen inkább ültek vagy kuporogtak a forró betonon. A várakozók túlnyomó többsége fekete bőrű volt. Mukhtar undorral mérte végig őket. Ki nem állhatta ezt a népséget, amely egyre inkább ellepte az arab földet. Jöttek mindenhonnan: Szudánból, Nigériából, Maliból, Csádból. Teljesen körbevették a követséget, minden oldalról embergyűrű övezte a kerítést. Annak idején úgy alakították ki a követség új épületét, hogy minden oldalról negyven-ötven méternyi szabad térség vegye körbe. Most mindenütt emberek hömpölyögtek ezen a térségen. Megcsóválta a fejét, és feljebb pillantott. A követség udvarán most is több katona sétálgatott. Állig felfegyverzett, testpáncélba burkolt megszállók. A férfi csak így tudott gondolni rájuk. Semmi keresnivalójuk itt. A Kalifa mégsem ebrudalja ki őket innen. Mukhtar azonban máshogy vélekedett erről a kérdésről.

Visszahúzódott a mellvédtől, és a téglafalhoz osont. Egy hete több téglát kilazított alul, majd mögéjük egy vászonba csomagolt tárgyat rejtett. Most előhúzta a zsákot, és gyakorlott mozdulatokkal kigöngyölte a tartalmát. Egy számszeríj és néhány különös nyílvessző volt benne.

Mukhtar az elmúlt hónapban feljavította az egyébként is speciálisan kialakított íjat. Nem akart nagyon messze lőni vele, de az átlagosnál sokkal nehezebb nyilakat akart használni. A megerősítés jól sikerült. A próbalövészetek során százötven méterre is elvitt az íj az új nyilakkal. Az igazi különlegesség éppen ez utóbbiakban állt. Vaskos, másfél centiméter átmérőjű és hetven centiméter hosszúságú pálcák voltak, anyaguk pedig szénszál erősítésű műanyag. Az acélnál többszörösen erősebb anyagra éppen azért volt szüksége, mert extrém terhelésnek szándékozott kitenni őket. A pálcák mindkét vége menetes kialakítású volt. Mukhtar mindegyikre felcsavarozott egy kőkemény kerámiahegyet, a másik végére pedig a tollakat.

Felajzotta az íjat, töltött, aztán leült, és várt.

A tömeg zümmögése hol felerősödött, hol elhalkult. A nap rendületlenül tűzött, és a levegő továbbra sem akart megrezdülni.

Nem tudta, meddig kell így várakoznia, de mindegy is volt.

El fog jönni a pillanat.

Mukhtar órákon át várt egykedvűen a tetőn, mire este hét tájban végre meghallotta a hangot.

A rotorok semmihez sem hasonlítható kerepelését.

Feltérdelt, és kikémlelt a mellvéd felett. A két apró pötty még a tenger felett járt. Valószínűleg a horizonton túl, már nemzetközi vizeken cirkáló USS Ronald Reagan hordozóról jönnek a helikopterek. Mindennap ezek hozzák az utánpótlást a követségnek. A gépek nyílegyenesen repültek Mukhtar felé. Időnként elterelő manővereket szoktak végrehajtani, mint azt a férfi az elmúlt héten megfigyelte, de előfordult, hogy a pilóták valamiért egyszerűen csak odarepültek a követséghez. Úgy tűnt, ma sincs nagy kedvük manőverezni. A két gép egyenesen feléje tartott, és már ki tudta venni, hogy két HH–60 Jayhawkról van szó. Mukhtar alaposan felkészült a gépekből, mindent tudott róluk, ami csak az interneten fellelhető volt Soha nem fogott bele úgy egy munkába, hogy nem derített fel minden lehetőséget és nem szerzett be minden elérhető információt

Mukhtar szíve gyorsabban kezdett verni, de nyugalmat erőltetett magára.

Csak két lövése lesz. Aztán a gépek eltűnnek a lőtávolából. A tető felett ugyan csak alig ötven méterrel szoktak elhúzni, mielőtt megkezdik az ereszkedést a követség udvarán kialakított leszállóhely felé, és már a sebességük sem túl nagy, ám a lövés attól még roppant nehéz lesz.

A rotorhang már nagyon közelről hallatszott.

Mukhtar mély levegőt vett, és a téglafal takarásában célzásra emelte az íjat. Szemből a fülkét akarta eltalálni az első lövéssel, míg alulról vagy hátulról – attól függően, milyen gyorsan tud majd újratölteni – a farokrotort szándékozott eltalálni.

Az első nyilat akkor engedte el, amikor a közelgő vezérgép alig harminc méterre volt tőle. A húr pendülése elveszett a hatalmas zajban. Azonnal ajzani kezdte az íjat, és a csatornába helyezte a második nyilat. Csak amikor ezzel is megvolt, és ismét célozhatott, akkor engedett meg magának annyi luxust, hogy tizedmásodpercre megnézze, mi lett az első lövés eredménye.

Először csak a kis lyukat észlelte a szélvédőn. Maga is alig hitte el, hogy a speciális lövedék és a felturbózott erejű íj együttese tényleg beszakította a szélvédőt. A helikopter eltért az irányától, kissé leadta az orrát, és balra fordult. A jókora üvegfelületeken keresztül egy pillanatra jól látszott, hogy az egyik pilóta a kormányra bukott, a másik meg a géppel küzd.

Mukhtar azonnal elengedte a második nyilat, és máris a harmadikért nyúlt. Talán még arra is lesz ideje!

A második nyílvessző a farokrotor félé süvített, és telibe találta, de a rotor egy szemvillanás alatt apró darabokra vágta. A fekete darabkák szerteszét repültek a levegőben. Mukhtart csalódottság töltötte el. Azt hitte, ezt ki fogják bírni a nyilak, de lám, a helikopter ezen része erősebbnek bizonyult.

Csakhogy az ütés megsértette a rotor egyik lapátját is. A sokezres fordulattal pörgő lapát mindössze néhány másodperccel élte túl a nyílvesszőt. A hatalmas nyomaték, a sebesség és a légerők hatására darabok szakadtak le róla, majd hirtelen az egész lapát elrepült. A kiegyensúlyozatlanná vált farokrotor imbolyogni kezdett, és egy másodpercen belül az egész lerobbant a farokrészről. A Jayhawk irányíthatatlanná vált, és pörögve a föld felé közeledett.

Mukhtar a tető széléhez lépett, és egy pillantást vetett a másik helikopter felé. Az éppen a magasba kapta az orrát, és emelkedni kezdett.

Az első gép ebben a pillanatban becsapódott a követség kerítésébe, és több tucat embert temetett maga alá. Egy ideig úgy tűnt, nem robban fel, csak füstölgőit ott a meghajlott kerítés tövében, amelyet még ez a rettentő erejű becsapódás sem tudott ledönteni. De aztán az ömlő kerozin mégis szikrát kapott, és a gép lángra lobbant. A detonáció sikoltozva menekülő emberek tucatjait érte el és borította lángtengerbe.

Mukhtar eleget szemlélődött. Elégedetten elcsomagolt, és lefelé indult a lépcsőn, úgy vélte, senki sem látta meg, és a támadásának is csak egyetlen nyoma lehet: a pilótába fúródott nyílveszsző. De mire azt megtalálják – ha ugyan megtalálják egyáltalán valaha –, addigra a világsajtó már tele lesz a felelőtlen amerikaiakkal, akik sok száz ember életét oltották ki egy vigyázatlan katonai helikopter katasztrófája során. Ha a Kalifátus nem is, a parton várakozó sok millió migráns dühe majd elsöpri ezt a követséget is. Hiszen bármelyikük itt lehetett volna.

Most végre az amerikaiakat is kitakarítják az Afrikai Kalifátus területéről. Nem fognak itt kémkedni többé senkinek. Allah nagy!

5.

– NEM.

– Ne csináld ezt velem, Warren!

– Sajnálom, de nem!

– De hát miért? Az ötlettel van a baj?

– Nem, az ötlet megjárja. Nem túl eredeti, de jó.

– Hát akkor?

– Nem vetted észre, hogy rád költöttük el a legtöbb pénzt ebben az évben, Sheila?

– És én is hoztam a legtöbb reklámbevételt, baszd meg!

– A reklám nem feltétlenül hozzád köthető.

– Nem a faszt!

– Sheila! Beszélj már normálisan…

– Ne oktass engem, Warren, cseszd meg, mert azonnal felrobbanok!

– A szerkesztőd vagyok, és akkor oktatlak, amikor akartak!

– A cikkeim nélkül nem lennél szerkesztő.

– Már előtted itt voltam, kislány, ha nem emlékeznél.

– Ne szólíts engem kislánynak, a kurva életbe! Talán öt évvel vagy idősebb!

– Viszont a főnököd vagyok.

Sheila Ward érezte, ahogy a homlokát a haja tövénél elönti a forrósig, és a hajszálai közül izzadságcseppek merészkednek elő.

– Oké, vegyünk vissza, és beszéljük ezt még?

– Nekem nincs miből visszavennem, Sheila. Te vagy ideges.

– Nézzük a tényeket! A szaharai riportom telitalálat volt, nem?

– De. Az volt. Főleg, hogy aztán az a kommandó még aznap kiszabadította a túszokat, és szarrá lőtte a sok rohadékot. Az utolsó fotók, amik a füstölgő táborról és az emberrablók hulláiról készültek, egyenesen szenzációsak voltak.

– El sem készülnek, ha nem derítem ki, hol lapulnak, és nem értesítem a hatóságokat.

– Azzal, hogy értesítetted a hadsereget, kis híján tönkretetted a munkánkat. Alig egy órával előzte meg a netes kiadásunk a konkurenciáét.

– Munkánkat?! –nézett összehúzott szemmel a nő. – Talán az én munkámat, nem? Talán te voltál ott a homokban, te kerülgettél kígyókat, te vállaltál kockázatot?

– A lapkiadás csapatmunka. Én finanszíroztam meg, és én szerkesztettem meg azt a katyvaszt, amit akkor este átlőttél nekem!

– Katyvaszt?! A térdemen írtam a laptopon, miközben tőlem alig pár száz méterre dörögtek a gépfegyverek! Nem tudtam még visszaolvasni sem, csak átküldeni neked. Ha szerkeszteni kezdem, megelőznek, vagy legalábbis nem lesz egyértelmű, hogy mi hoztuk le először.

– Én, én, én! Mindig csak az én! Ez a te bajod! Nem vagy csapatjátékos.

– Én viszem a vásárra a bőröm.

– És ki mondta, hogy menj oda? Mondd már meg, hányszor küldtelek én olyan helyszínre, ahol életveszélybe kerülhettél? Az ötletek mindig tőled jönnek.

– Te viszont egyszer sem tiltakoztál.

– Ne legyél már ilyen képmutató! – Most már a szerkesztő is felállt. – Mit ért volna, ha tiltakozom? Faképnél hagysz, és mész a magad feje után.

– Talán nem ezt kell tennem? Talán rád káné várnom? Míg elmélkedsz az íróasztalod mögött, a békés manhattani irodádban? Én meg eközben inkább kimegyek, és megcsinálom! Mert meg merem tenni!

– Az ilyen mondataid miatt nincsenek normális emberi kapcsolataid.

Sheila Ward mereven állt a férfi előtt, és állta a tekintetét.

–Az, hogy párszor meg tudtál dugni, nem azt jelenti, hogy uralkodhatsz felettem.

– Nem is volt az olyan kevés alkalom.

– Nem számoltam.

– Hogy a francba jön ez most ide?

– Úgy, hogy azt se merted felvállalni.

– Micsodát? Téged? Pár dugást? Mit kellett volna felvállalnom?

– A feleséged sosem tudta meg.

– És nem is fogja. Hiba volt az a viszony.

– Igen, az volt. De a lényeg, hogy pusztán emiatt nem irányíthatsz mindenben.

– El vagy te tévedve. Nem irányítalak mindenben. De a munkában igen.

– Hah! Soha nem merted felvállalni a rizikót!

– Engem nem azért fizetnek. Nekem eszem van. A világ egyik legjobb szerkesztője vagyok…

– Ahogy én az egyik legjobb riportere!

– …és az a dolgom, hogy irányítsam a hozzád hasonlókat.

– Hozzám hasonlókat? Mert ki van még ilyen?

A szerkesztő türelmetlenül legyintett, és elindult, hogy viszszaüljön az íróasztalához.

– Nézd, Sheila, ebből elég volt. Az elmúlt tizenkét hónapban megjártad a kolumbiai drogmezőket, az afgán hegyeket, az orosz szakadárokat, és most ezeket a sivatagi emberrablókat.

– Mind a négy írásommal napokig a csúcson volt a lap!

– És?

– A mostani sztorim is óriási lesz.

– Nem. Ilyet már csinált más. Tom és Angie ezúttal jobb ötlettel állt elő.

– Ugyan mivel?

– Pontosan tudod, hogy nem fogom elmondani. Ahogy nekik sem mondom el, te min dolgozol éppen.

Sheila legyintett, és felvette a kólásdobozát az asztalról. Belekortyolt, majd az üres dobozzal dobolni kezdett az asztalon.

– Nézd, nekem kell az a pénz.

– Ezúttal nem, Sheila. Tomé az elsőbbség. Jobb a sztorijuk.

– Kérlek!

– Nem.

– Ó, hát akkor meg baszd meg magad! – Sheila dühösen a férfi felé hajította az üdítős dobozt.

A szerkesztő elhajolt, és a kóla az ajtó keretén koppant. A bejáratban idős, fekete férfi állt, kifogástalan öltönye éppen olyan galambszürke volt, akár gondosan nyírott haja és szakálla. Egy barna cseppet nézett mély rosszallással a zakója hajtókáján. Lassan előhúzta a zsebéből kikandikáló díszzsebkendőt, és letörölgette a kólát. Az újságírónő elkínzottan a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Elnézést, Sam!

– Mi folyik itt? – kérdezte higgadtan az idős ember.

– Összevitatkoztunk, ennyi az egész.

– Semmi komoly – helyeselt a szerkesztő is, de a szeme közben a nőre villant.

Samuel Azzar, a lap igazgatótanácsának elnöke vén róka volt, pontosan tudta, mikor hazudnak neki. Most hazudtak. Ő volt az újság mindenható ura. Azzart tapasztalt újságírónak ismerték, de remek üzletembernek is. Noha már vagy húsz éve nem írt, kiváló érzékkel olvasta és bírálta el mások cikkeit. Jó szimatának és remek üzleti érzékének köszönhetően a lap olyan kattintásszámot ért el, ami immár az Államok tíz legnagyobbja közé emelte.

Azzar pontosan tudta, milyen elképesztő eredményeket ért el, és esze ágában sem volt alább adni. Ha kellett, hízelgett, ha kellett, kőkemény volt. Akár pillanatok alatt kirúgott vagy éppen felvett bárkit, ha azt kívánta a helyzet. Ösztönösen nagy színész volt, ám viselkedését mindig az üzleti sikernek rendelte alá. A munkában nem volt egyetlen őszinte megnyilvánulása sem, minden gesztust, szót, grimaszt gondos mérlegelés után engedett csak meg magának. Most megérezte a vér szagát a levegőben. Tapasztalt szeme hamar felmérte, hogy komoly ellenségeskedés közepébe toppant be. Ebben az épületben és ebben a cégben azonban neki mindenhez köze volt. Halkan becsukta maga mögött az ajtót, és leült az egyik karosszékbe. Hosszú, vékony lábát keresztbe tette, ujjait összefűzte.

– Mi a gond, Warren?

– Csak egy kis vita. Szakmai kérdések, tényleg lényegtelen… – Itt minden rám tartozik. Szóval?

Warren vállat vont.

– Sheila megint pénzt akar. Egy újabb utazás, egy újabb sztori.

– Valóban? – Az elnök a nő felé fordult. – Mit talált ki az én kedvenc újságíróm?

– Köszönöm, Sam – lépett közelebb Sheila. – Egy új projekt.

Nagyjából két hónap, ezt kéne fedezni.

– Mennyi lenne?

– Százezer – vágta ki, majd némi hezitálás után hozzátette: – Talán kicsivel kevesebb.

Sam bólogatni kezdett.

– Nem kérsz keveset. Mit kapok cserébe?

– Nagy sztori, Sam. Az pedig sok bevételt hoz a hirdetéseken keresztül. A történetem két napra megtriplázza a kattintásszámot. Talán még a papír alapú lap is megugrik.

– Eh, azt már alig veszik. Mi a sztori?

Sheila zavartan megnyalta az ajkát, és Warrenre pillantott. A férfi cinikusan nézett vissza.

– Ki vele! – intett.

A nő az idős elnök felé fordult.

A Fal.

Azzar felhúzta a szemöldökét, p Milyen fel?

– Az Európai Uniót védő fal.

– Tizenvalahány éve áll. Mi ebben a sztori?

– El akarok vegyülni a migránsok között, és a Falon keresztül be akarok jutni a kontinensre a csapatommal. Csak egy fotós kell, meg egy jó operatőr. Meg háttérbiztosítás persze. Aztán megírom a tapasztalatokat. Az útvonalat, az embercsempészeket, a körülményeket, a tényleges bejutást, az esetleges korrupciót, ami segített, hogy kijátsszam a határőröket. Szóval minden lényegeset.

Azzar lebiggyesztette az ajkát.

– És még?

– És még? – kérdezett vissza zavartan a nő. – Mire gondolsz?

– Valami pluszra.

– Ez így is nagy sztori lehet, Sam.

– Már vagy ezren megcsinálták, és meg is írták, Sheila.

– Én is ezt mondtam – kotyogott közbe a szerkesztő.

– Nézd, Sam – folytatta a nő, hogy visszaszerezze a nagy ember figyelmét a sajnálatos események óta nem próbálkozott ezzel senki.

– Sajnálatos események?

– Amikor egy hónap alatt hét újságírót lőttek le a határőrök, amikor a migránsok közé vegyülve akartak átjutni a Falon.

– Ezt mióta nevezzük ilyen árnyaltan?

– Már eltelt tíz év. Azóta senki sem próbálkozott.

– Mit vársz ettől, Sheila?

– Mármint mi újat?

– Pontosan.

– Hogy megtudjuk, mi is zajlik a Falnál.

– Azt pontosan tudjuk. Az európai központi propaganda mindent megmutat. A halottakat is, akik át akartak jutni. Nem titkolnak semmit, mert azt akarják, hogy azok, akik be akarnak jutni, tudják, mi vár rájuk.

Ez csak feltételezés.

És szól ellene valami?

– Ezt akarom kideríteni.

– Százezer dollárért.

– Félek, sokat kell majd vesztegetésre használnom, ha előre akarok jutni.

– Honnan indulnál?

– Észak-Afrikából.

– Fehér nőként készülsz a sok tízmilliónyi forrongó, elkeseredett fekete közé.

– Mondtam már: nem leszek egyedül. Megoldom.

Azzar bólintott, és malmozni kezdett. Végül megcsóválta a fejét

– Warrennek igaza van. Nem finanszírozzuk meg.

– De…

– Veszélyes, nem hoz sok újat, és rámehetsz.

– Ezt a kockázatot vállalom.

– Én viszont nem hagyom, hogy elmenj egy stábbal, és megöljenek. Ha csak bajod esik is, darabokra szed majd a konkurencia.

– Sam, kérlek!

– Döntöttem! – A férfi felállt, és megigazította méretre szabott öltönyét. – Nem. Nekem ennél többet érsz. Van időd, keress más sztorit.

Sheila torkát a kétségbeesés könnyei szorongatták.

– Én ezt meg akarom csinálni, Sam!

Az idős lapigazgató kifelé indult.

– Engedd el, Sheila!

– Utoljára kérem!

– Az jó. Mert akkor már csak ez egyszer kell nemet mondanom.

– Akkor felmondok!

Azzar anélkül, hogy megállt volna, kiment az ajtón, és a válla felett hátraszólt.

Ne gyerekeskedj! Ez csak így sztori. Dehogy mondasz te fel.

Már ott sem volt. Sheila tehetetlenül nézett a folyosó felé.

– Ezt még megbánod! – kiabálta.

Warren gyorsan megkerülte, és becsukta az ajtót.

– Az álmoskönyv szerint nem jó, ha ilyen hangon ugatsz a nagyfőnökre.

A nő azonban már teljesen megvadult.

– Szarok rá! – kiabálta.

– Nekem is kezd mára elegem lenni belőled, Sheila. Ez most nem jött össze, fogd már fel! Menj haza, rúgjál be, aludd ki magad, aztán hétfőn gyere vissza valami újjal!

– Kapd be, Warren! – süvöltötte a nő. – Nem vicceltem: ha ezt nem adod meg, felmondok!

– Akkor menj Isten hírével! – mondta fáradtan a férfi, és lezökkent a forgószékébe.

– Megyek is!

Sheila kiviharzott az irodából, és úgy bevágta maga mögött az ajtót, hogy az egész szint beleremegett. Az egy légterű irodát kisebb terekre választó paravánok mögül több meglepett tekintetű kolléga feje bukkant fel az éktelen zajra.

Sheila konokul összeszorított ajkakkal keresztülvágott a termen, és megnyomta a lift hívógombját. Amíg arra várt, hogy a fülke feléljen a harminchetedikre, mérgesen dobolt ujjával a falon. Senkinek sem akaródzott beszállni mellé a liftbe, pedig néhányan már elindultak, hogy elfogyasszák korai ebédjüket. Az újságírónő vállat vont, belépett a liftbe, és megnyomta a mínusz második szint gombját. A kocsija a mélygarázsban állt.

Három perccel később a régi Volkswagen Touareg motorja életre kelt. A nő a középső bokszba dobta a mobiltelefonját, aztán a kocsi kihangosítóján keresztül felhívott egy számot. Miközben kifelé hajtott a mélygarázsból, türelmetlenül hallgatta a kicsörgést. A tizedikre végre felvették.

– Igen? – mogorva férfihang volt a vonal túloldalán.

– Áll még az ajánlat?

– Sheila? Mi a fene történt?

– Nos?

– Áll, persze.

– Remek. Felmondtam.

– Nos, ez… ez meglepő. Mi a fene történt?

– Ne pörögj ezen! Mikor tudunk találkozni?

– Hát, akár most is bejöhetsz.

– A központi irodába?

– Persze.

– Ugye, tudod, hogy akkor ez öt perc alatt végigfut a médián?

– Ezt hívják reklámnak.

– Akkor indulok. És van egy tuti sztorim.

– Volt neked már sok az elmúlt évben.

– De ez itt nem kellett.

– Ezért jössz el?

– Igen. Jó sztori. És szarnak rá.

– Meghallgatom.

– Ennél nekem több kell! Mondd, hogy megveszed!

– Látatlanban? Egy frászt. De ha emiatt jöttél el, az önmagában felnyomja az egekbe a következő cikkedet, szóval érdekel.

– Oké. Megyek.

– Hát, öööö… várlak. Isten hozott a Times csapatában!

6.

– EURÓPÁT UGYANAZ A NŐI ÖSZTÖN TESZI MA TÖNKRE, ami annyi éven át segítette, hogy naggyá váljék.

Az ELTE előadótermében síri csend támadt a kijelentés hallatán.

Dr. Malki Zakariás letette az addig a kezében tartott tollat. A szemüvegét is leemelte az orráról, és elkínzottan megmasszírozta az orrnyergét. A hallgatók az imént hallottak hatására döbbenten pislogtak, hol a tanárra, hol egymásra. Malki visszahelyezte a szemüveget, és körbehordozta a tekintetét.

– Nos?

A hátsó sorok egyikében lassan a magasba emelkedett egy kéz. A tanár intett.

– Parancsoljon!

– Nem mondták még önnek soha, hogy rasszista? És hímsoviniszta?

A hallgató szomszédjai önkéntelenül arrébb húzódtak. Malki most már jól láthatta, hogy a kurzus egyik aktív hallgatója, a vele mindig ellentétes álláspontra helyezkedő Hamid Mobayed tette fel a provokatív kérdést. A tanár elmosolyodott.

– Ó, dehogynem. Állandóan megkapom ezeket a jelzőket.

– Az ön megjegyzései kifejezetten kirekesztőek!

– Nem azok, de tudom, hogy sokaknak annak tűnhetnek.

A hallgatók többsége feszülten figyelte az eseményeket, s most többen meglepetten felhorkantottak.

– És ön ezt nem szégyelli?

– Nem. És mégis mondom, miért. Azon szemszögéből, Hamid, valóban kirekesztő, sőt, akár még rasszista is lehetek…

Pedig ránézésre a tanár úr is elférne a Közel-Keleten – vetette közbe a Hamid mellett ülő Yasser, csak hogy oldja a feszültséget. Némi nevetés futott végig a padsorokon, de hamar elhalt. Malki megvárta, míg mindenki ismét csak rá figyel.

– Pontosan erről szól ez a kurzus, uraim. Arról, hogy nyitott szemmel járjanak, és meglegyen a saját véleményük. Nekem ez a véleményem.

Hamid a fejét ingatta.

– A helyzet az, hogy a negyedik előadást hallgatom már öntől, tanár úr, de egyre kevésbé értek egyet a nézeteivel. Európa bezárkózásának helyességéről beszél. Arról, hogy a Fal felépítése jó döntés volt. Arról, hogy Merkel anno mekkora ostobaságot művelt, amikor behívta a szír menekülteket.

– Így igaz. Ezek helytelen lépések voltak. Aztán emiatt változott a világ, és új szabályok léptek életbe. És én szeretem betartani a szabályokat. Anélkül káosz lenne úrrá rajtunk…

– Ön tehát azt állítja, hogy az a jó, ami manapság van: a tűzparancs, a hadihajók a tengeren…

– Ez nem jó, de jelen helyzetben mondjon nekem jobbat… – …a szétszakított családok?

– Senki sem szakít szét családokat, Hamid.

– Hah! Tíz éve tilos a családegyesítés. Mi ez, ha nem szétszakítás?

– Mi tiltja meg, hogy az, aki bejött, hazamenjen, és újra együtt legyen a családjával?

– Az, hogy utána nem térhet vissza.

– Visszatérhet, ha ismét keresztülmegy az engedélyezési procedúrán.

– De miért, ha egyszer már elfogadták a státuszát?

– Azt, hogy menekült? Aztán egyszer csak hazamegy? Miért is kellene akkor legközelebb már vizsgálat nélkül beengednie Európának? Mitől menekült el, ha aztán csak úgy egyszerűen hazamehet látogatni?

– Embertelen, hogy családokat szakítanak el egymástól!

Malki elgondolkodva előrejött a tanári asztal mögül, és felült az első padra.

– Elmesélem, mi a véleményem arról, amit ön szétszakításnak nevez. Tudja, még 2016-ban láttam valamit, ami akkor nagyon megragadt bennem. Még gyerek voltam, de ez akkor is meghatározta a világlátásomat. Az olasz tévések egy fekete férfival csináltak interjút, akit nem sokkal korábban mentett ki a haditengerészetük a Földközi-tengerből. A férfi ott állt a riporter előtt, magas volt, erős, jól táplált, és rendesen fel volt öltözve. Szóval egy átlagember, ezt csak azért mondom, senki ne higgye, hogy valami csavargóról beszélek. Nem, ő egy teljesen átlagos fiatal, erős férfinak tűnt. Arról mesélt, hogy menekülnie kellett a hazájából, hajói emlékszem, Nigériából, mert zavargások törtek ki. A káoszban aztán valahogy sikerült meglépnie, és most elpanaszolta, hogy nem tudja, mi van a feleségével és a gyerekeivel. Tudja, mi merült fel bennem akkor?

Hamid nem értette az egészet, így kihívóan odavetette:

– Ugyan mi?

– Az, hogyan képes valaki otthagyni a feleségét meg a gyerekeit?

– Az életét mentette.

– Nekem nem jutna eszembe az életemet menteni, amíg a gyerekemé veszélyben van.

A teremben most minden fej Hamid felé fordult. Csend volt. A fiatal arab megrántotta a vállát.

– Ön sosem volt háborúban. Az a férfi megzavarodott.

– Annyira azért nem volt zavart, hogy ne előre menjen.

– Ezt hogy érti?

– Menedékjogot követelt, és Európába akart bejutni. Nem arról beszélt, hogy vissza kell mennie, és meg kell tudnia, mi van a családjával. Nem, erről egyetlen szót sem ejtett! Még akár elfogadnám azt is, hogy vak rémületében elmenekült. Na, de amikor ez a rémület eloszlott, miért nem visszafelé indult? Miért nem az érdekelte, mi van a családjával?

– Nem mindenki egyforma.

– De az alapvető európai felfogás azért az, amit én említettem az imént. Ezt csak elfogadja, nem?

– Ő nem volt európai.

– Így van. És ez rávilágít valamire: az értékek végletes különbözőségére. Egy európai kultúrában felnőtt embernek eszébe sem jutna cserbenhagyni a gyerekeit.

– Ugye, látta a Lavina című filmet? – kérdezte gúnyosan Hamid.

Malki türelmetlenül legyintett.

– Kérem, ne mossa össze a valóságot egy fikciós filmmel! Természetesen minden kultúrában lehetnek kivételek.

– És ha az ön által látott nigériai férfi is csak egy kivétel volt? – riposztozott a diák. – Ez talán nem önkényes kiemelés? A fehérekről szóló filmben…

– Ami nem dokumentumfilm volt!

– …ön nyilvánvalónak veszi, hogy az eset puszta kivétel. A feketéknél, a menekülteknél pedig ennek az ellenkezőjét értékeli természetesnek. Ezért mondom, hogy ön szerintem rasszista. És nem lenne szabad ezeket a nézeteket egyetemen terjeszteni.

– Az egyetem arra való, hogy elmondhassa a véleményét, Hamid. Ahogy én is. Nem kell velem egyetérteni, de a tények azok tények.

– Mire céloz ezzel?

– Hogy Európa megásta a sírját.

– Ezért hozta elő az előadása második felében a nőket?

– Pontosan. A mi kultúránkban a nők szerepe mindig nagyon fontos volt. És a nők most ellenünk fordultak. A kultúránk ellen.

Hamid széttárta a karját, és körülnézett.

– Tessék! Most már a nők is.

Malki fáradtan sóhajtott.

– Nem érti, miről beszélek, igaz? Ami ma történik, amit ma a nők tesznek a fejlett Nyugaton, az alapvetően a férfiak hibája.

Most az egyik diáklány emelte fel a kezét.

– Kifejtené ezt, tanár úr?

– Persze. Gondoljanak csak bele az európai nők szerepébe a történelem során! Akármit is tettek a férfiak, a családot a nők tartották össze. Akárhogy is vélekedjen erről az erősebb nem, a társadalom a nőkre épült, és rájuk épül ma is. Keményen dolgoztak, keményebben, mint a férfiak. Szültek és gyereket neveltek, s ezzel vitték előre a fejlődést.

– Nem degradálás ez? – vágott közbe a lány. – A nők nem csak szülésre képesek!

– Senki sem állítja, hogy csak arra. Gondoljunk csak a híres uralkodókra, mint Nagy Katalin, Mária Terézia, Erzsébet királynő. Vagy a tudósokra: Marie Curie, Butler, Greenfield. Vagy emlékezzenek vissza pár évtizede a nagy női politikus generációra: Merkel, May, Clinton. Sorolhatnám hosszan. De most nem róluk van szó, hanem a társadalom kötőerejét képező nőkről. Az egész világunk attól működött, mert a nők anyai ösztöne működtette. Mert a nő meg akarta védeni az utódait. És most ez az ösztön fordult ellenünk.

– Ez elég homályos.

– A nők legfontosabb ösztöne, hogy meg kell védeniük az utódokat, és fél kell őket nevelniük. Ehhez pedig kellett a férfi, legalábbis évszázadokon át. Csakhogy az emancipáció nagyot fordított a világon. A nő átvette a férfi szerepét, és a folyamat immár megállíthatatlan.

– Mi a baj az emancipációval? – kérdezte a lány. – Hogy a nőnek a karrier jó ideig fontosabb, mint a családalapítás?

– Ez csak a felszín, ön ugyanúgy csak ezt kapargatja, mint a sajtó. A mélyben ennél sokkal komolyabb a baj. És nem a nőkkel, hanem a férfiakkal. A férfiak között ugyanis egyre több a tehetetlen, a teszetosza, vagy csak a lusta disznó. Lassan egy évszázad telik el úgy, hogy már két kereső, két létfenntartó kell egy családhoz. A nő ugyanazt, sőt, többet tesz hozzá a munkamegosztáshoz, mint a férfiak. Sok nő rákényszerül arra, hogy maga keresse meg a kenyerét, egyedül nevelje fel a gyerekeit, sőt, sokan a férjüket is eltartják, mert az nem tud, vagy nem akar dolgozni. A nők ráébrednek a saját erejükre, megértik, hogy egyedül is meg tudják csinálni. Sőt! Inkább egyedül, mondják sokan, mint egy olyan férfival, aki képtelen önálló és határozott lenni. Akkor már inkább egyedül. És itt jön a képbe az anyai ösztön. Amikor csak magára számíthat egy anya, akkor ösztönösen nem vállal több gyermeket, hanem azt akarja felnevelni rendesen, aki már megvan. Ezért állítom, hogy az emancipáció az európai kultúra halálát jelenti majd. Mert sok a nő, aki csak magára számíthat. És ez a férfiak hibája.

A kérdező lány döbbent arccal nézte a tanárt, majd hirtelen ötlettel felállt, összeszedte a jegyzeteit, és kiment az előadásról. Hamid a homlokát ráncolva nézett le a lejtős padok magasából az előadóra.

– Ő nem értette, amit mondtam. És önök?

– Azért könyvet nem fog írni ezekből a nézetekből, nem igaz?

Malki nem vette a szívére a pikírt megjegyzést.

– Lehet ezt cizellálni, kedves Hamid, de elegem van már a politikailag korrekt megfogalmazásokból. Ez volt az egyik tényező, ami a tönk szélére juttatta a civilizációt Európában. Lassan már semmit sem lehet úgy kimondani, hogy azért valaki ne érezze találva magát. Már elnézést, de hová lesz így a gondolkodás szabadsága?

– A nácizmus is a gondolkodás szabadságának egy végterméke volt.

– És ki is irtották. De pusztán az a tény, hogy vannak téveszmék, még nem ok arra, hogy elfelejtsünk másként gondolkodni, hogy megpróbáljunk kilépni a keretek közül! Ha egy gondolat rászolgál, akkor a társadalom majd kiveti magából, és bekerül a zsákutcák arcképcsarnokába. Így járt a nemzeti szocializmus, így járt kommunizmus. Talán az is így jár, amiről most beszélek önöknek.

Hamid ismét megköszörülte a torkát.

– Elnézést, tanár úr, javítson ki, ha tévedek: nem egy olyan előadásra ültünk be, amely a migrációs hatásokról szól? Mert egy ideje teljesen másról beszélünk.

– Szerintem meg nem beszélünk másról. A nők szerepe és ennek a demográfiára gyakorolt hatása igenis bevándorlási kérdés. Amikor a politikusaink egy évtizede a Fal megépítése mellett döntöttek, és megfogalmazták a Maradás Elvét, abban a pillanatban az addigi alapelveink egy nagy részét is tűzre hajítottuk.

– Tehát ön szerint a „zsákutcák arcképcsarnokába” került a demokrácia is?

– A demokrácia nem. A liberalizmus viszont igen. Háborúban állunk, és ehhez az elmúlt évtizedben rengeteget fel kellett adni a korábbi elveinkből.

Hamid a fejét ingatta.

– Én úgy emlékszem, hogy elég sok liberális demokrácia nyert már háborúkat, tanár úr!

– Liberalizmussal még soha nem nyertek meg háborút, ezt jól vésse az eszébe, Hamid! Egy háború megnyeréséhez a vezetés szintéjén akkor is diktatúra kell, ha az adott társadalom egyébként demokráciában él. Háborúzni nem lehet elvekkel, emberi jogokkal és szépelgéssel. Kell valaki, aki megmondja, hogy mit tegyünk, és azt pontosan mikor tegyük. Kell egy határozott szabályrendszer, és kell egy következetes érvényesítés. Ez a túlélés receptje.

– Na és Roosevelt? Churchill? Ők talán diktátorok voltak?

– Háborúban úgy cselekedtek, mint egy diktátor. A demokrácia választotta meg őket, Churchill esetében például ismert, hogy bele is bukott, és még a háború vége előtt más lett a miniszterelnök. A demokrácia kreálta őket, de háborús helyzetben úgy döntöttek, úgy cselekedtek, mint egy abszolutista uralkodó. Mert ezt nem lehet másként. 2000 után Európa finomkodni kezdett, és a saját ostoba szabályaival megkötötte a kezét.

– Ezek nem a demokrácia szabályai?

– De azok, ám a liberalizmus és a demokrácia nem egymás szinonimái. Ezt soha ne felejtsék el! És itt álljunk meg egy pillanatra! – Malki felkelt, és feljebb sétált az előadótermet kettészelő lépcsőn. Most mindenhonnan diákok vették körbe. Leült egy pad sarkára. – Eltöprengtek már azon, miért is gondoljuk azt, hogy a demokráciával megállt a társadalmi fejlődés? Miért akarják velünk elhitetni, hogy nincs tovább? Hogy nem lehet egy fejlettebb állapota a társadalomnak? Egy potenciálisan jobb rendszer?

– Mert nincs jobb.

– Nincs? Valóban nincs? Vagy csak azt mondják nekünk, hogy nincs? A lényeg az lenne, hogy a rendszer megfeleljen a társadalom elvárásainak.

– A társadalom demokráciát akar. Ez felel meg az elvárásainak.

– És az talán megfelelt, amikor anno a tömeggyilkos Breivik beperelhette a Norvég Királyságot? Sőt, még pert is nyerhetett az állammal szemben, mert nem tetszettek neki a fogvatartása körülményei? Önök szerint ez normális? – Körbehordozta a tekintetét, aztán nagyon halkan folytatta. – Ugye, érzik a különbséget? Nem azt kérdeztem, hogy jogszerűe a dolog, mert nyilvánvalóan jogszerű. A kérdés az, hogy a lelkűnkben mit érzünk? Hogy úgy érezzük-e, most valami nagyon nem helyes történt? Amikor például én már felnőttként megismertem Breivik esetét, abszolút Így éltem meg. Helytelen volt, ezért nem érdekelt, hogy egyben jogszerű is.

– Ez sokak szerint a demokrácia diadala volt–jegyezte meg egy addig csendben lévő diák.

– Szerintem meg az ostobaságé! – vágta rá Malki. – Ezek a történések akkor aligha estek egybe a norvég társadalom túlnyomd többségének elvárásával. És ma sem esnek egybe vele.

– Ezt nem tudhatjuk biztosan.

– Ne legyünk már ennyire álszentek! Ez ugyanaz a sztori, mini a halálbüntetés.

– Felteszem, ön azt is visszaállítaná, tanár úr.

– Én igen. De ennek persze nem sok a realitása, hisz mindanynyian tudjuk, ezt ötven éve sehol sem merik Európában népszavazás elé vinni. Mindenki tudja ugyanis a választ.

– Tehát a rendszer nem a tömegeket képviseli?

– Ez a lényeg! Ha azt képviselné, akkor már 2016-ban megépült volna a Fal. Mert az emberek nagy többsége már akkor azt akarta volna. A legtöbb országban lenne halálbüntetés. Mert az emberek nagy többsége azt akarta volna.

A Hamid mögött ülő fiatalember féltette a kezét.

– Igen? – intett Malid.

– Ön tehát azt állítja, hogy minden, amit az emberek túlnyomó többsége szeretne, azt kellene törvénybe iktatni? A rendszernek tehát mindig meg kellene felelnie a tömeg elvárásának?

Malki a fejét ingatva felállt.

– A kérdés nagyon jó! És nem tudok rá egyértelműen igent mondánk A jog alapvető feladatának annak kellene lennie, hogy a társadalom életének kereteit határozza meg, és minél inkább azt kövesse, amit az emberek akarnak. Ez olyan nagy és komoly kérdésekben, mint az imént taglalt halálbüntetés, már nagyon régen nem valósul meg az úgynevezett fejlett világban. Egy maroknyi, ám annál hangosabb kisebbség kikövetelte ezeket a változásokat, de én meg vagyok győződve róla, ezek mögött soha nem állt a társadalom, vagy akár azon belül nézve a választópolgárok többsége. De nézzünk mást! Vajon mi lenne, ha a kínvallatás jogszerűségéről írnának ki népszavazást?

– Ön helyeseli a kínvallatást?

– Nem. Talán ellentmondást látnak benne, hogy a halálbüntetés mellett vagyok, de a vallatás ellen, ám szerintem nincs ebben semmi kontraszt. Ahogy pár perce mondtam, nézzenek magukba! Ha én magamba nézek, az egyiket bizonyos ritka esetekben helyesnek és indokoltnak érzem, a másikat elutasítom, mert túlzó, és visszaélésre adhat okot.

– A halálbüntetés nem adhat okot visszaélésre?

– Tudja ön, kedves Hamid, hány kézen megy keresztül egy akta, hány bizonyítékot szereznek be, hány tanút hallgatnak ki és hány jogorvoslati fórumot merítenek ki, mire valaki a bitóra kerülhet?

– Az én országomban nem…

– De ez Európa? – csattant fel a tanár. – Ezt értse már meg végre! Hiába volna benne a halálbüntetés lehetősége a törvénykönyvben, ez még messze nem azt jelentené, hogy naponta végeznek majd ki embereket! Azt jelenti csupán, hogy onnantól objektíve megvan a lehetősége. És ez visszarettentene bizonyos elkövetőket.

Hamid hátradőlt, és végigsimított fekete haján.

– Uhh! Elkalandoztunk, tanár úr. Az imént még ott tartottunk, hogy a családegyesítés, ami szerintem humánus eljárás volt, megszűnt tíz éve, és ön ezzel egyetért. Miért?

– Nézzük a tényeket! – Malki visszasétált a táblához, és rajzolni kezdett. – Az ön kérdése igazából az, miért helyeslem az Európai Unió eljárását a családegyesítés megtiltása ügyében, igaz?

– Igaz.

– A családegyesítés ugyebár arról szólt, hogy aki menedékjogot kapott még a Fal megépítése előtt az EU területén, az kérvényezhette a családtagjai bevándorlásának engedélyezését is. Amíg európai aggyal gondolunk erre a kérdésre, addig nincs baj: bejutok, dolgozni kezdek, majd hozom a feleségemet meg a srácaimat, amikor már van legalább egy bérelt lakásom, és egy állásom, amiből el tudom őket tartani. Csakhogy a migrációval érintett kiinduló országokban a filozófia nem ez. Először is, a család sokkal tágabb körben értelmezendő. És egy apa után nem egy feleség meg két gyerek jött be, hanem sokszor egy-két tucat rokon. Akik nem ismerték a nyelvet, és nem volt semmiféle szakképesítésük. Ennek hiányában esélyük sem volt munkát kapni, anélkül meg lakást szerezni. A szociális hálót, az egészségügyet, a rendvédelmet mind-mind leterhelték. S cserébe mit kapott Európa?

– Ingyen munkaerőt.

– Ingyennek azért nem nevezném azt, ami havonta milliárdokba kerül. A helyzet aztán odáig eszkalálódott, hogy megszületett a Maradás Elve, majd felépült a Fal.

– És ez most jó helyzet?

– Nem az. Teljesen egyértelmű, hogy nem jó. Gyűlölöm a Falat. De nem tudok jobbat. Ha nem lenne a Fal, mostanra százmillió fekete-afrikai bevándorló árasztotta volna el a kontinenst. Őket már nem lehetett volna sem befogadni, sem eltartani. Gondoljanak bele: százmillió képzetlen, a nyelvet nem beszélő, éhes ember, akinek a kultúrája és a szocializációja köszönő viszonyban sincs a miénkkel. Hogy nézne ki akkor mostanra ez a földrész? Ön például itt ülne egy kényelmes egyetemen, ha ez így történik?

Csend támadt, mindenki Hamid felé pillantott.

Ekkor kinyílt az előadóterem ajtaja, és egy pocakos professzor jelent meg a keretben. Nehézkesen mozogva ledöcögött a lépcsőn, és egyenesen Malki felé tartott. A fiatal tanár csodálkozva figyelte a közeledő tanszékvezetőt. Rosszat sejtett. Talán túl messzire ment, és az imént kiviharzott leány bepanaszolta? A hallgatók is valami ilyesmit sejthettek, mert izgatott pusmogásba kezdtek.

A professzor odaért Malkihoz, és bizalmasan közelebb hajolt hozzá. Pár mondatot suttogott a fülébe. A fiatalember elsápadt, felkapta a notebookját, és hármasával véve a lépcsőfokokat kirohant a teremből. A professzor a hallgatók felé fordult.

– Elnézést kell kérnem Malki tanár úr nevében. Elhívták. Még van húsz perc, majd én befejezem az előadást.

7.

A BEVÁNDORLÁSI HIVATAL XVI. kerületi épületinek negyedik emeletén még világítottak a lámpák. Hiába ért véget a munkaidő, az asszony még fásultan ült az irodájában, és a számítógép képernyőjét bámulta. Radnai Margit montenegrói bevetésről írt jelentése még mindig nem volt készen. Nagyon jól tudta, hogy pár helyen még finomítania kell, hogy utóbb biztosan ne legyen majd belőle semmi gondja. Ugyan nem tartott tőle, hogy a lelőtt határsértők miatt bármi bántódás érhetné, főként, hogy azok fegyvert is használtak, de azért az ördög nem alszik. Még nagyon is jól emlékezett, hogy kezdő zsaru korában, a század első és második évtizedében micsoda meghurcoltatásnak nézett elébe az a rendőrtiszt, aki használni merte a fegyverét. A magyar rendőrség fegyverhasználati szabályai híresen alaposak és részletekbe menőek voltak akkoriban, pontosan meghatározva, hogy ki, mikor, milyen felszólítások után és hová lőhet. Nagy tudású, gondos emberek fogalmazták meg ezeket a szabályokat, akkurátus pontossággal. Egy íróasztal mögött. Végül annyira pontosan meghatározták az eljárást, hogy az a való életben teljességgel alkalmatlan volt arra, hogy működjék. Nem is alkalmazta senki. A rendőrök között járta egy mondás: csak akkor lőhetsz biztosan, ha már rád lőttek. Akinek volt egy kis esze, és nem akart börtönbe kerülni, az hallgatólagosan tartotta magát ehhez a szabályhoz: teljesen mindegy, mit ír a törvény, én csak akkor veszem elő a pisztolyt, ha már rám lőttek. Az, hogy akkoriban meglehetősen impotensnek tűnt a testület, jórészt éppen az ilyen jogszabályokra volt visszavezethető.

Margit újra és újra elolvasta a jelentést, aztán hátradőlt, feltolta az olvasószemüveget a homlokára, és fáradtan megmasszírozta az orrnyergét. Hajnalban szállt le a gépe, azóta pedig folyamatosan bent volt az irodában. Jelentést tett a közvetlen vezetőjének, aztán a nagyfőnöknek. Szerencsére a Bevándorlási Hivatal soknemzetiségű szervezet volt, a magyar közigazgatásban az első ilyen. Valójában egyenesen az Európai Uniónak volt alárendelve, nem függött a helyi kormánytól. Csak azért nem Hágában, Strasbourgban vagy Brüsszelben volt a székhelye, mert Budapest sokkal közelebb volt a déli határt védő Falhoz, mint a hagyományos eurokrata központok. Magyarországtól délre a mindig forrongó, labilis Szerbia feküdt, majd Montenegró, és már ott is volt a Fal. Budapest volt a legnyugodtabb olyan hely, amely még alkalmasnak látszott a vezetési központ felállítására, de azért nincs túl messze a veszélyzónától.

A Hivatalban kilenc nemzet képviseltette magát, a munkanyelv az angol volt. Margit tulajdonképpen leginkább ezért juthatott be a frissen alakult testületbe: csak ő beszélte megfelelő szinten a nyelvet a hasonló tapasztalatú rendőrtisztek közül. Addig egyszerű nyomozó volt az egyik budapesti kerületi kapitányságon. Amikor felállították az Európai Bevándorlási Hivatalt, elgondolkodott rajta, hogy talán meg kéne próbálnia pályázni.

Tudta, hogy a migrációval kapcsolatban nála elfogultabb rendőrtiszt aligha dolgozik az országban. Éppen ez a személyes érintettség volt az oka, hogy addig igyekezett távol tartani magát az egész bevándorlási kérdéskörtől. Ahogy azonban alaposabban utánanézett a Hivatal feladatainak, rájött, hogy ez az egész teljesen másról szól, mint amit az egyébként ártatlan név alapján gondolna az ember. Az EBH nem bevándorlási kérelmeket vizsgált és engedélyeket adott ki. Ennél sokkal titkosabb és gyakorlatiasabb feladatot szántak neki. A sorok mögött, a működési szabályzatokban és az alapító okiratban ugyanis a sok névleges, szépen hangzó feladat mellett ott volt az is, ami miatt valójában létrehozták a szervezetet. Ez pedig nem volt más, mint az embercsempészekkel kapcsolatos adatgyűjtés és az illegális migráció elhárítása. Az EBH tulajdonképpen speciális titkosszolgálatként működött. Amikor erre rájött, Margit úgy érezte, hogy neki itt a helye. Korábban sok száz ügyben nyomozott, és sok eltűnési ügye is volt. Ügynököket futtatott, jelentéseket írt, emberek után kutatott. Az EBH pontosan ilyen embereket keresett. Két központtal már rendelkeztek, az elsőt Bariban, a másodikat nem sokkal később Malagában állították fel. A budapesti főhadiszállás a harmadik régióközpont volt a sorban, és a Fal keleti és délkeleti szektorai ellen intézett behatolási kísérletek és támadások elhárítását volt hivatott ellátni.

Amikor az asszony jelentkezett az állásra, főnökei ott tettek neki keresztbe, ahol csak lehetett. Az utolsó pillanatban adták át a munkahelyére küldött leveleket, a felvételi tesztek időpontjáról késve értesítették, a pszichológiai vizsgálat idejére pedig szolgálatba vezényelték. Egyszóval pontosan úgy jártak el, ahogy az a magyar rendőrségen a parancsnokok egy igen széles rétegére hosszú évek óta jellemző. Nehogy már egy beosztottamnak jobb legyen! – ez volt a ki nem mondott elv, és persze soha nem jutott eszükbe, hogy ők sem eleve a kapitányi székbe születtek.

Margit azonban állhatatos volt. A lekésett vizsgákat pótlólag letette, a teszteken, ha késve is, de megjelent, és végül arról értesítették, hogy felvették. Egy nap eltelt, mire felfogta, hogy végre kiszabadul a rendőrségről.

Akkor elsírta magát.

Bezárta az irodája ajtaját, és negyvenhat évesen egy órán keresztül felszabadultan zokogott. Kisírta magából huszonhat év rendőri munkájának minden felgyülemlett feszültségét.

Persze soha nem a munkával volt baja. Margit azt vallotta, nincs a világon jobb meló, mint nyomozni – ha hagyják az embert. De már jó ideje nem hagyták. Sőt, ha belegondolt, tulajdonképpen soha nem is hagyták. Most azonban folytathatja az imádott munkát, de a hazai patópálos, urambátyám rendszeren kívül, nemzetközt környezetben, jól megfizetve. El sem hitte. Az már csak hab volt a tortán, hogy az általa gyűlölt bevándorlók elleni küzdelem részese lehet. Erről persze bölcsen hallgatott a pszichológiai tesztek és intetjük sorin. Nem lett volna előnyére, ha a személyes motiváció is felszínre kerül.

Margit az EBH-nál az első fél évet katonai kiképzéssel töltötte. Szintre hozás, ahogy akkoriban mondták. A rendőri, nyomozási ismeretei megvoltak, a katonaiak azonban nem. Negyvenhat éves volt, a legöregebb a felvettek között. Menetgyakorlatok, közelharc, álcázás, lövészet, önvédelem. Sokszor zokogott a fáradtságtól, amikor a bázison végre ágyba dőlhetett. Az ilyen alkalmakkor Enikő képe lebegett előtte, ezért aztán reggelre mindig összeszedte magát. Ő volt az, aki mindig továbblendítette ezekben a nehéz pillanatokban. Az, hogy neki így jobb lesz. És persze Eszter is az eszébe jutott. Hogyan is rekeszthette volna ki az agyából? Minden alkalommal, amikor célba lőtt, pontosan tudta, hogy most Eszterkéért tüzel. És ilyenkor sokkal jobban lőtt, pontosabban célzott, nem remegett a keze. Vannak emberi érzelmek, amelyek erős motivációt jelentenek – bár ezek egyikét-másikát elítélően emlegetik. De attól még kiváló ösztönzők. Mint például a bosszú.

A kiképzés végére tíz kilót fogyott, izmai megkeményedtek. Testét azóta is karbantartotta. Ez a munka megkövetelte a jó erőnlétet. Ez azonban azzal is járt, hogy az asszony évekkel idősebbnek tűnt a koránál. Arcbőre alól eltűnt a zsír, ami előhozta és felerősítette a ráncokat, amelyeket a rendőrségnél eltöltött huszonhat év vésett az arcára, és az EBH-nál töltött négy esztendő sem tudta letörölni őket. Most, ötvenéves korára nagyjából négyöt évvel tűnt idősebbnek, fizikailag viszont még soha nem érezte magát ennyire a csúcson.

A katonai kiképzés végeztével munkába állt a Hivatalnál, és hamarosan a Falnál találta magát. Szerb és angol nyelvtudásának hála, rövid idő alatt egészen kiváló információs bázisra tett szert, és kiépítette kapcsolatait. Általában ingázott: néhány nap a határzónában, aztán irodai munka Budapesten. Így Enikővel is eleget tudott foglalkozni, s ebben Ádám is sokat segített neki. A férfi nélkül aligha tudta volna ezt a munkarendet fenntartani.

Ádám mindenben támogatta. Margitot jóleső nyugalom járta át, ahányszor hazatért, és késő este végre fáradtan befészkelhette magát a hatalmas termetű, mackós alkatú férfi karjaiba. Ádám tizenkét évvel fiatalabb volt az asszonynál. Véletlenül jöttek öszsze, egy postán egymás mögött álltak sorba, és amikor a férfi elejtett egy borítékot, egyszerre hajoltak le érte. Csúnyán összefejeltek, és együtt kötöttek ki a balesetin agyrázkódás gyanújával. Innen már egyenes út vezetett: beszélgetés, kávézás, randevú.

Négy éve éltek együtt, és Margit négy éve úgy ébredt minden hajnalban, hogy idegesen oldalra pillantott, vajon ott van-e mellette Ádám, vagy csak álom volt az egész? A korkülönbség miatt a nő a saját magának diktálta folyamatos megfelelési kényszer nyomása alatt élt. Ez volt az oka, hogy állandóan és mindenütt túlteljesített. Még csak tudatában sem volt, hogy mit is művel. Csak Ádámnak jó legyen! Nem vette észre, hogy egyre jobban elfáradt ebben a pár-kapcsolatban. És közben a munkájában is meg kellett felelnie.

Abban a munkában, amiben egy dologgal nem számolt, mert nem is számolhatott.

Egy évvel korábban új főnököt kapott. A volt kapitányát, aki annak idején mindent megtett, hogy megakadályozza az ő felvételét az EBH-hoz.

Ambrus Tamás ezredes emlékezett ugyan Margitra, de nem voltak már benne különösebb ellenérzések az asszony iránt. Nem azért tett neki keresztbe legutóbb, mert bosszút akart állni rajta. Ambrus egyszerűen csak ilyen volt. A lefelé tapos, felfelé nyal típusú kelet-európai rendőri vezető mintapéldánya. Margit jól ismerte a fajtáját. Tudta, hogy Ambrus nem pikkel már rá, egyszerűen csak úgy szocializálódott a rendőri pályája során, hogy aki alatta volt, abba időnként belerúgott. Pusztán azért, mert megtehette.

Az őrnagy pontosan tudta, hogyan kezelje az ilyen vezetőket. A rendőrségen már régen megtanulta és megszokta, hogy az első három szabály: védd a segged! Minden más csak ezután következhetett. Ő így élt, ezt tanulta, és igyekezett tudomásul venni a helyzetet. Az osztály más nemzetiségű beosztottai azonban nehezen viselték Ambrus jellemtelenségét. Ők egyszerűen nem ebbe nőttek bele, nem ezt tanulták, és éppen ezért nem is értették a jelenséget.

Margit még mindig a monitort bámulta, amikor kinyik az ajtó, és Ambrus dugta be a fejét.

– Hát te? Még mindig itt vagy? – nézett meglepetten a nőre.

– Már végzek.

– A jelentésed?

– Az utolsó ámítások. Mikor kéne leadnom?

– Már tegnap is késő lett volna.

– Alszom rá egyet, és holnap délig megkapod.

Ambrus habozott, de aztán bólintott.

– Rendben. Menj végre haza!

– Azon vagyok.

A nő kikapcsolta a számítógépet, és kinyújtóztatta a végtagjait.

Ambrus beljebb lépett, és fél fenékkel leült az íróasztalra.

– Voltál a pszichológusnál?

– Nem bírom Natasát.

– Szóval csesztél elmenni hozzá. Direkt megkértelek rá.

Margit gyanakodva mérte végig Ambrust. Egyszerűen nem értette, mit akar tőle ez a törtető pasas. Miért törődik most vele? Miért rugózik ezen a kérdésen, hogy vajon járt-e a pszichológusnál? Mit akarhat valójában? Bevillant neki, hogy a többiek a reggeli kávézások alkalmával újabban váltig állították, Ambrus az elmúlt két-három hónapban határozottan javuló tendenciát mutat. Egyesek szerint már-már emberi volt.

Margit ebben egyáltalán nem hitt.

Harmincéves tapasztalata azt mondta: az emberek soha nem változnak meg. Nem tudta elképzelni, hogy Ambrus egyszer csak normális emberként kezdjen viselkedni. Nem, ez képtelenség, gondolta, ő ezért gyanakodott, valahányszor csak a férfi közeledni próbált hozzá.

– Majd benézek hozzá – rántotta meg a vállát, és pakolni kezdett a táskájába. – De nem repesek a dologért.

– Kérlek! – mondta halkan a férfi, és megkopogtatta az asztal lapját, hogy magára vonja a figyelmet Megvárta, míg az asszony a szemébe néz, akkor folytatta. – Szükséged van rá.

– Miért lenne?

– Embert öltél, Margit. Ezt fel kell dolgozni.

– Már feldolgoztam.

– Ez egyedül aligha megy.

– Ezt te honnan tudod?

– Muszáj, hogy rávegyelek.

Margit szembefordult a férfival, és abbahagyta a pakolászást.

– Miért csinálod ezt, Tamás? Miért nem hagysz végre békén ezzel?

– Mert nem akarlak elveszíteni. Jó vagy, jól csinálod, és ezért jönnek is az eredmények.

Margit megcsóválta a fejét, és a vállára hajította a táskáját. Egy szavát sem hitte a férfinak. Bár sejtette, hogy valóban jó abban, amit csinál, nem volt életszerű, hogy Ambrus most a lelkét ápolgassa.

– Nem az van inkább, hogy tábornok akarsz lenni, és szarul nézne ki a lapodon, hogy mondjuk öngyilkos lettem, mert nem tudtam feldolgozni a montenegrói eseményeket?

Ambrus negédesen elmosolyodott.

– Okos vagy, Margit. Ezért kedvellek. Szóval elmész Natasához?

– Majd meglátom. Talán majd benézek hozzá. Valamikor.

– Tedd meg!

Együtt mentek ki az irodából. Elköszöntek egymástól, aztán

Margit lesietett az udvarra, és beült a kocsijába. A tizenöt éves Ford Focus azonnal indult. Az asszony rendszeresen szervizeltette az autót, és az mégis hálálta a törődést. Cinkotánál kiment az M0-ra, és északi irányban ráfordult a körgyűrűre. Miközben zenét hallgatott, leengedte az ablakot, és mit sem törődve a besüvítő hideg széllel, kiszellőztette a fejét. Mindig ezt csinálta. A munka után a békásmegyeri tízemeletesek felé tartó út a leengedésről szólt. Mindent megtett, hogy elfelejtse a munkáját, így mikor hazaér majd, már nem is gondol semmi szörnyűségre. A szélső sávban maradt ilyenkor, hagyta, hogy az agya kiürüljön, és igyekezett semmire sem gondolni. Néha sikerült is.

Most azonban minduntalan Ádámon és Enikőn járt az esze. Meg fogja lepni őket, hiszen nem tudták, hogy idő előtt hazaért.

Enikő ilyenkor már alszik, de Ádám biztosan fent van. Valószínűleg meccset néz vagy olvasgat. Soha nem alszik el éjfél előtt. A nő a műszerfal órájára nézett. Hamarosan tizenegy lesz.

Áthajtott a Megyeri hídon, és megállt a Shell benzinkútnál. Vett egy üveg bort. Száraz, fehér borra vágyott, és Ádám érintésére. Annyira jó lesz! – futott át az agyán a gondolat.

Hazaér, bekukkant a kislányhoz, és ad az alvó gyermek homlokára egy puszit. Aztán letusol, utána isznak egy pohár bort. A maradékot pedig beviszik magukkal a hálóba. Margit tudta, hogy a feszültséget így vezeti le a legkönnyebben. Nem pszichológusra volt szüksége, hiszen személyes motivációja miatt nem érzett semmi lelkifurdalást a lelőtt behatolók miatt. Azok rosszat akartak neki, az országának, a kontinensnek. Csak a dolgát tette, amikor agyonlőtte őket. Eszterke is ezt akarta volna. Margit korábban is lőtt már emberre, volt, akit el is talált. De még soha nem halt meg senki a keze által. Most, hogy ez megtörtént, különös figyelemmel fordult befelé, és alaposan megvizsgálta, vajon mit érez? De meg kellett állapítania, hogy semmit. Ezért vélte teljes bizonyossággal, hogy nem pszichológusra van szüksége a feldolgozáshoz, hanem Ádámra.

Szeretkezni akart, és nem volt kétsége, hogy Ádámnak nem kell majd kétszer mondania, mire is van szüksége. A férfi szerencsére sokszor kezdeményezett, és teljesen egyértelmű volt, hogy még mindig kívánja az asszonyt. Margit mellette igazán nőnek érezhette magát, és ez volt az, amiért a leghálásabb volt a párjának. Egy megértő, nyugodt férfi, akire számíthat, akihez hazamehet, akinek a szemében ő egy igazi istennő.

A Ford halkan bekanyarodott a panelházak közti széles parkolóba. Az egyik fa alatt akadt egy üres parkoló. Margit leállította a motort. A csomagtartóból kivette a málhazsákját, ami a piszkos egyenruhákat rejtette, az egyhetes kiküldetés bizonyítékát. Holnap legalább háromszor el kell majd indítania a mosógépet. A vállára vetette a zsákot, a hóna alá csapta a bort, és a lépcsőház felé indult.

A másodikig soha nem hívott liftet, akármennyire fáradt is volt. Felkaptatott az emeletre, majd a kulcsával ki akarta nyitni az ajtót, ám belülről Ádám benne hagyta a saját kulcsát. Hát persze, gondolta, Ádám rendmániás. Halkan kopogtatott, a csengő ugyanis felverhette volna az alvó Enikőt.

Nem jött válasz. Margit kisvártatva megismételte a kopogást, majd immár hangosabban harmadszor is. Ekkor végre mocorgás hallatszott az ajtó mögül. Kulcs fordult a zárban, és már ott is állt előtte Ádám.

A férfi elképedve bámult a nőre.

– Hát te?

– Hazajöttem.

– De hát csak hétvégére mondtad.

– És akkor már be sem engedsz?

Ádám idegesen megvakarta a hasát, és hátrapillantott a válla felett.

Margit abban a pillanatban tudta.

Mert már átélte ezt a helyzetet.

Álmaiban százszor meg százszor, mióta csak a nála fiatalabb férfival élt együtt. Mintha csak elektromos áram vágna a húsába, rázkódott. Elgyengült, kiment az erő a lábából. Csak ezt ne! A déja vu érzése úgy érte, mintha gyomorszájon vágták volna.

És pontosan azt tette, amit az álomban is tett.

A válláról a földre eresztette a málhazsákot.

A férfi kezébe nyomta a bort, aki azt ijedten megmarkolta, nehogy a földre hulljon a palack.

Félretolta Ádámot, és bement a lakásba.

Végigment az előszobán.

Benyitott a bálába.

A lepedő összegyűrve, a paplan a földön.

Az éjjeliszekrényen egy üres boros üveg. Száraz, fehér.

Margit kifordult a hálóból, és követte az álmát.

Ádám a nyomában ballagott, de nem szólt semmit.

Margit a nappaliba ment, és félrehúzta az ablak melletti fotelt.

A fehér tanga a fotel alatt hevert.

Mint mindig az álmaiban.

Nem az övé volt.

A gyerekszoba felől ekkor zaj hallatszott, mire Margit odakapta a fejét.

Ebben a pillanatban a zaj kiszakította őt a mindent elárasztó déja vu érzésből, és ismét megrázkódott.

Adámra nézett

– Honnan tudtad, hogy ott van? – kérdezte a férfi, és állával a tanga felé intett

– Tényleg ez a legfontosabb?

Margit ellépett Ádám mellett, és bement a gyerekszobába. Enikő ott aludt az ágyában. Az imént csak forgolódott, de nem ébredt fel. Margit gyengéden megrázta a vállát.

– Enikő!

– Margit, mit csinálsz? – jelent meg az ajtónyílásban a férfi.

– Enikő, kelj fel, kicsim!

A kislány végre felébredt, és csodálkozva nézett fel, aztán széles mosoly ömlött el az arcán.

– Szia! Mikor jöttél? – ugrott az asszony nyakába.

– Egy perce, kicsim. Csak egy perce… Öltözz fel, mennünk kell.

– Margit, ne csináld ezt! – mondta Ádám az ajtóban, és tett egy tétova lépést befelé, de Margit tekintete megállította. A férfi a bort még mindig a kezében szorongatta.

A nő némán pakolni kezdett egy sporttáskába.

– Biztos ezt akarod? – kérdezte Ádám.

– Nem tudom, mit akarok, csak azt, hogy most elmegyünk.

– Az éjszaka közepén ugyan hová?

– Az az én dolgom. Ez a te lakásod, azt csinálsz itt, amit akarsz.

– Margit, hadd magyarázzam meg… – Nem! Ezen nincs mit magyarázni.

Felnyalábolta az álmos és zavart Enikőt.

– Holnap visszajövök a cuccunkért – suttogta. – Remélem, nem leszel itthon.

– Holnap megbeszéljük ezt az egészet. Most nem vagy rá képes.

– Nincs mit megbeszélni. Hagyj most!

Kimentek a lakásból, le a lépcsőn. Ahogy a gyereket besegítette a kocsiba, egy villanásra látta, hogy Ádám az erkélyen áll, és cigarettázik. Az jó, gondolta Margit. Csak akkor gyújt rá, ha ideges. Amikor nagyon-nagyon ideges. Hát legyen is ideges!

Mert ő majdnem megölte az imént.

Úgy, ahogy álmában mindig is történt: elővette a fegyverét, csőre töltött, és aztán az egész tárat beleeresztette Ádámba. Az egészet. Mindig, minden alkalommal az egészet. Érezte, hogy a bőrétől átmelegedett fém most is ott nyomja a derekát, hátul, éppen a gerincénél. Annyira könnyű lett volna…

De az álomban nem volt gyerekszoba, nem volt álmában mocorgó kislány.

Fél órával később megállt egy ház előtt Kelenföldön, és a saját kulcsával belépett a lépcsőházba. A lakás ajtaján kopogott. Szinte azonnal kinyílt az ajtó, Margit barátnője, Anita kikukkantott, és elkerekedett a szeme.

– Jesszusom! Hát ti?

– Engedj be éjszakára! Majd elmondom.

– Persze, gyertek!

A kislányt lefektették, Margit pedig szó nélkül elment zuhanyozni. Anita nem is kérdezett semmit. Amikor a kölcsönvett fürdőköntösbe burkolózva megjelent a haját törölgető Margit, egyszerűen a kezébe nyomott egy nagy pohár konyakot.

– Na, mesélj!

Az asszony elmondta az egész történetet, és a negyvennégy éves Anita csendesen végighallgatta.

– És most mi lesz?

– Egyelőre nem tudom. Valami helyet kell szereznem, ahol ellakhatunk Enikővel.

– Nem akarod ezt megbeszélni Ádámmal?

– Nem. Mit tudna mondani?

– Nézd, többéves együttélés után talán… – Majdnem megöltem.

Anita a szájához kapta a kezét, Margit pedig halkan folytatta.

– Annyira ott voltam, hogy most azonnal agyonlövöm… olyan jó lett volna bosszút állni rajta. – Felnézett. – Félek magamtól, Anita. Csak Enikő miatt nem tettem meg.

– És most… mi a terved?

– Bosszút kell állnom rajta valahogy, különben megőrülök! Vannak emberi érzelmek, amelyek erős motivációt jelentenek – bár ezek egyikét-másikát elítélően emlegetik.

De attól még kiváló ösztönzők.

Mint például a bosszú.

8.

A KIS HALÁSZHAJÓ ÉSZAK FELÉ DOHOGOTT a nyugodt tengeren, melynek felszíne oly sima volt, mintha csak olajjal öntötték volna le. Pontosan előtte, alig egy kilométerre a máltai partok fehér sziklái világítottak a lenyugvó nap fényében. A mélykék tengerbe szakadó harmincméteres sziklafalak kopárak voltak, akár a Hold felszíne, mindössze tetejükön zöldellt némi növényzet. A szél és a tűző napsütés még ezt a gyér füvet is elszikkasztotta, a por mindenütt megtelepedett a rövidke szálak között. Ras IdDawwara ennek ellenére valaha kedvelt kirándulócélpontja volt a turistáknak.

Még abban az időben, amikor Málta az európai védernyőn belül terült el.

Amióta a Fal külső oldalára szorult, a menekültek elárasztották a szigetet. Amint az Unió elengedte a kezüket, és az utolsó olasz romboló is kihajózott, a parányi ország hetek alatt anarchiába süllyedt.

Abban a percben, ahogy a katonai jelenlét megszűnt, a menekültek harminc éve szakadatlan áradatát hozó csónakok immár akadálytalanul érhettek partot. A hadihajók eltűnésével együtt megjelentek a fegyveres csempészek is. A tömegesen érkező, nehézfegyverekkel ellátott bandák azonnal elképesztő agresszivitással léptek fel. A központi hatalom ezzel párhuzamosan, hihetetlen gyorsasággal, alig pár hét alatt széthullott. A hivatalnokokat elzavarták, a kormányzatot szétverték, a rendőröket lefegyverezték és lámpavasra húzták. Az embercsempész bandák ettől kezdve már-már önálló államot alkottak a szigeten. Máltán bezártak az iskolák, megszűnt az orvosi ellátás, a kórházakat kifosztották. Az áramszolgáltatás akadozott, ivóvíz pedig vagy volt, vagy nem. Minden őslakos menekülni akart, de nem mindenki tudta elhagyni a szigetet.

Az afrikai partokról tömegesen induló embercsempész hajók évek óta ugródeszkának használták Máltát. Útban Európa déli partjai felé pár órára kikötöttek itt, hogy feltöltsék készleteiket, de leginkább azért, hogy kidobják a zsúfolt hajótérben elhullott emberek tetemeit. Ezek helyére aztán mindig voltak jelentkezők, akiket egy korábbi hajó valamiért itt hagyott, s csak arra vártak, hogy busás díj ellenében felmászhassanak egy hajóra, és elindulhassanak egy szebb jövő reményében.

Ezt az ugródeszkaszerepet korábban Lampedusa szigete kényszerült magára vállalni, ám amint az Európai Unió bezárta kapuit és felhúzta a Falat, az olasz partokhoz sokkal közelebb elhelyezkedő Málta vette át a szerepét.

A csempészet két irányban is virágzott.

Odafelé menekülteket vittek a hajók, visszafelé árut hoztak.

Amikor sikerült valami elhagyatott partszakaszon kitenni az élő árut, a hajók tettek egy vargabetűt a nyílt tengeren, és teljes nyugalomban, immár legális úton járva befutottak valamelyik nagyobb európai kikötőbe. A papírjaik mindig rendben voltak, az illetékeket kifizették, így aztán kényelmesen felvehették a visszaútra szóló árut. Európa felől már becsületes kereskedelmi hajók, halászbárkák, vagy egyszerűen csak nagyobbfajta, gyorsjáratú motorcsónakok érkeztek, és hoztak mindent, amire csak a civilizáció peremén haldokló szigetnek és szerencsétlen lakóinak szüksége lehetett. Élelmiszer, cigaretta, ruházati cikkek, festék, papír, akkumulátorok, üzemanyag – és mindenekelőtt palackozott víz. A legnagyobb érték.

S persze mindez aranyárban.

Málta manapság pontosan az volt, mint a tizenhetedik században Tortuga: egy virágzó, törvényen kívüli bázis, ahonnan a martalócok kiindulhattak, és ahová hazatérhettek. A hely az ő törvényeik szerint működött, és ha ez valakinek nem tetszett, hát rövid úton végeztek vele.

A kis hajó lelassított és szél alá fordult. Most oldalról verték a lassú, lapos hullámok hasas törzsét, melyet valaha sok száz kilónyi szardella tárolására terveztek.

Most egészen mást rejtett a hajótér.

Az őszes hajú Mukhtar a hajó bal oldalánál állt, és unottan cigarettázott.

A vízben úszó tetemeket nézte.

Egy háromévesforma kisgyermek felfúvódott hullája lebegett a hullámokon, mellette pedig két asszony köpenybe burkolt teste. Az ő korukat nem tudta megállapítani, arccal lefelé úsztak a felszínen. A férfi bepöckölte a csikket a vízbe, és még egyszer szemügyre vette a kisfiút, akinek pólóján a régi angol animációs figura, Thomas, a gőzmozdony megfakult képe virított.

Mukhtar lépéseket hallott, és oldalra pillantott. Fekete bőrű óriás lépett mellé.

– Nem zavarlak?

– Gyere csak, Dzsama!

A férfi hatvanadik életévében járt, ebből legalább ötvenet a tengeren töltött. Kétméteres magasságához képest vékony volt, de inas testén úgy feszültek az izmok a csillogó, fekete bőr alatt, akár a hajókötelek. Csak egy térdnadrágot viselt, a fegyverét, egy orosz Tokarevet hanyagul a combján lévő oldalzsebbe süllyesztette. A szájában pipa lógott, arcán ezernyi barázda futott szét, keretbe foglalva csillogó szemét és hatalmas orrát.

A feketéből valami földöntúli nyugalom áradt. Ha az ember mondjuk egy vegyesbolt pultja mögött vagy egy irodában, esetleg egy étterem teraszán találkozna vele, szívesen meginna a társaságában valamit, és elbeszélgetne vele. Még annak ellenére is, hogy homlokán mély, csúnyán összeöltött vágás éktelenkedett.

A Szomáliái tengerész a nyugodt külső ellenére vérbeli kalózként kezdte. A kétezres évek elején hosszú időn át tankhajókat fosztogatott az Ádeni-öböl torkolatában. A homlokán húzódó sérülést is egy ilyen akció során szerezte, amikor a megtámadott brit hajót a tulajdonosok által felfogadott zsoldoscsapat védte. Dzsama akkor egyetlen túlélője volt a balul elsült kalózakciónak. Napokig hánykolódott a hullámok között egy roncsdarabba kapaszkodva, mígnem partra vetődött. Hazament a szülőfalujába, és a fél évig tartó lábadozás során átértékelte az életét. Valami jövedelmező, de a kalózkodásnál biztonságosabb munka után nézett, és ezt végül a partközeli csempészetben találta meg. Szerzett pár embert, meg egy gyorsjáratú, lapos fenekű hajót, aztán a Szomáliái partvidék mentén kereskedett mindennel, amire csak igény volt. Leginkább fegyverrel és rabszolgákkal. Amikor aztán a Fal felhúzása megsokszorozta a földközi-tengeri csempészet hasznát, áttette a székhelyét Tuniszba.

Most is tele volt a hajó áruval. Azzal az áruval, amit Mukhtar hozott a hajóra, és amit hamarosan el fognak cserélni egy másik árura.

Dzsama odakönyökölt a korlátra a szír mellé, és a vízbe verte a hamut a pipából. Csak ekkor vette észre a három hullát.

– Ezek se tanulnak semmiből – dünnyögte.

Mukhtar elmosolyodott.

– Ha tanulnának, te ugyan miből élnél?

– Én eddig sem menekülteket csempésztem.

– Ne mondd nekem, hogy soha nem vittél ilyen fuvart a túloldalra!

Dzsama a fejét rázta.

– Menekülteket soha. Csak a baj van velük. Gyerekek, nők, öregasszonyok, mindenféle náció, a fene se tudja, mit hoznak fel a motyójukban a hajóra. Nem is fizetnek annyit, mint a csendes áru. Meg aztán ugranak tájuk az olaszok és a franciák is.

– Az csak mostanság lett baj.

– De attól még baj. Végül csak rájöttek Brüsszelben, hogy nem megy a dolog úgy, ahogy azt ők elképzelték. Nem lehet ugyebár baszni is meg szűznek is maradni – hatalmasat nevetett, majd folytatta: – Éveken át ment az ostoba szöveg arról, hogy jó keresztényként mit is kell tenni Európában a menekültekkel. Aztán hova jutottak vele? Megehetik, amit főztek. Bezzeg most, ha meglátnak egy menekülthajót, már kérdés nélkül lőnek. Előbb a vízbe, de ha nem fordulsz meg, akkor simán a fenékre küldenek.

– Védik az országaikat – vont vállat Mukhtar.

– Mióta vagy ilyen megértő?

– Miért ne lennék? Te talán szeretnéd, ha ez a szemét népség – a vízen lebegő, és lassan elmaradó holttestek felé intett – ellepné a hazádat?

– Az én hazámnak ugyan teljesen mindegy – Dzsama a korlátra csapott. – Egyébként meg ez az én hazám, barátom, és szarok én mindenki másra.

Mukhtar cigarettát vett elő, és a pipa felé intve odakínálta a másiknak.

– Spórolj egy kis időt!

– Ráérek, Mukhtar, nem sietek én sehova. Szép nyugodtan megtörnöm.

– Mikor érünk oda?

Dzsama az égboltra pillantott.

– Már ott vagyunk. Mindjárt lemegy a nap, aztán csak várnunk kell.

– Akkor valóban ráérsz.

Egy ideig csendben álldogáltak egymás mellett, és a lemenő napot bámulták.

Dzsama komótosan megtömte a pipát, és körülményesen rágyújtott. Mire pöfékelni kezdett, Mukhtar már a második cigarettájánál tartott. Egymás mellett állva bámultak a tengert. A vízben több holttest lebegett. Egykét napja, hogy egy nagyobb menekülthajó felrobbant, alig húsz kilométerre a partoktól. Senki sem tudja, miért. Talán valaki robbanóanyagot is csempészett. Az áramlatok most Málta felé sodorták a hullákat. Szinte nem tudtak úgy körülnézni, hogy háromnégy tetem ne látszódott volna az alig fodrozódó felszínen.

– Miért nem süllyednek el? – morogta Mukhtar.

– A ruhájuk alatt mentőmellényt visel a legtöbb. Pontosabban felfújnak pár zacskót, és azt kötik magukra.

– Ha elsüllyed a hajójuk, így meg szomjan halnak a vízen. Az talán jobb?

– Nekik ez jutott – ásított egyet Dzsama.

Mukhtar a raktér felé intett.

– Hogy van az áru?

– Félórája voltam lent. A doki teszi a dolgát.

A szír bólintott, aztán nem beszélgettek.

A következő fel órában végignézték, ahogy a vörös napkorong eltűnik a horizonton, és sötétség terül a vízre. Az égen kigyúltak a csillagok.

Dzsama végzett a pipával, és a zaj, ahogy a hamut a korláton a vízbe veregette, magához térítette az elgondolkodó Mukhtart is.

A szír ellökte magát a korláttól.

– Mindjárt itt lesznek. Kezdjétek el felhozni az árut.

Dzsama bólintott, és a hajótérbe vezető lejárat felé indult. A fejét le kellett húznia, hogy a meredek lépcsőn le tudjon menni a bárka gyomrába.

A gyéren megvilágított helyiségben körben ágyak álltak, mindegyiken egy-egy alak hevert. A csuklójukat és a bokájukat az ágy sarkaihoz bilincselték. A középre állított asztalnál egy fehér pólós fiatalember üldögélt, és a kezében lévő tableten éppen a sporthíreket olvasgatta. Az asztalon nyitott fémkoffer hevert, benne ampullák és fecskendők sokasága.

Dzsama láttán a fiatalember felállt.

– Megérkeztünk?

– Meg. Hogy vannak?

Az orvos vállat vont, és körbemutatott.

– Még él mind a huszonöt.

– Tartsd is életben őket! Mukhtar nem kedveli a veszteségeket. – Mukhtar eleve kalkulálja a veszteségeket.

– Az nem a mi dolgunk. Kezdjétek el felhordani őket. Hamarosan itt lesznek.

– Még körbejárok, és amelyiknek kell, adok még egy adagot.

– Csak aztán nehogy ezzel lődd fel őket az égbe!

Az orvos halkan felnevetett, és elindult egy maréknyi fecskendővel, hogy ellenőrizze az elkábított lányokat. Dzsama visszament a fedélzetre, ahol Mukhtar még mindig ugyanott állt, csak most egy apró szerkezet volt a kezében.

– Az mi? – bökött rá a mobiltelefon méretű eszközre a kapitány.

– Ezzel jelzek nekik, hogy mi vagyunk azok.

– És ha elromlik, mit csinálsz?

– Akkor imádkozom Allahhoz, mert ha nem jelzünk nekik, kérdés nélkül elsüllyesztenek minket. Ez volt a megegyezés.

Dzsama nem tűnt különösebben idegesnek a hír hallatán, de azért a szeme sarkából a távolban fehérlő sziklák felé pillantott.

– Addig még el is tudok úszni, barátom.

– Amivel ők lőnek ránk, ha nem tudok jelezni, az után nem kell már úsznod sehova.

A kapitány is körbefürkészett, majd felkiáltott a hídra.

– Van kontakt?

– Semmi nincs a radaron, Dzsama! – jött a gyors válasz á magasból.

– Késnek – fordult a fekete férfi a szír félé.

– Nem. Ott van!

Dzsama erőltetni kezdte a szemét, de semmit nem látott, csak azt, hogy az addig sima tenger felhabzik, majd egyre nagyobb körben tajtékzó víz jelenik meg. Egy fél perc is eltelt, mire rájött, hogy tengeralattjáró emelkedik a felszínre alig százméternyire az ő kis hajójától. A látványtól önkéntelenül nyelt egyet a sokat látott kapitány is.

A tengeralattjáró egy helyben állt a felszínen, és ahogy az emelkedése keltette hullámok fodrozódása elült, szinte láthatatlanná vált a fekete ég hátterében. A Varsavjanka osztályú hajó tetején fény villant, mire Mukhtar a magasba emelte a kis szerkezetet, és leadta a jelzést. Dzsama aggódva nézte a férfit, aki negyvenkilenc éve minden magabiztosságával állt a korlátnál, és a jeladóra bámult. Egy pillanat múlva zöld fény villant rajta, Mukhtar pedig higgadtan a zsebébe dugta.

– Engedjétek le a létrát. Jönnek.

Dzsama szó nélkül engedelmeskedett. Közben az orrfedélzeten már legalább tucatnyi hordágy gyűlt össze, mindegyiken egy-egy elkábított fiatal nő hevert.

Mukhtar a hajó oldalánál várta, hogy megjelenjen a motorcsónak. A tengeralattjáróról egy nagy motoros közeledett, benne hat felfegyverzett tengerész és egy civil ruhás fiatalember, aki farmert és egy divatos inget viselt, lábát pedig edzőcipőbe bújtatta.

Elsőként három, fekete ruhát viselő tengerész kapaszkodott fel a halászbárka fedélzetére. Mukhtar jól látta, hogy biztonsági alakzatot vesznek fel, és szemük folyamatosan cikázik, míg kezük az ADS gépkarabélyokon pihent. A szír nyugodtan várt, mígnem a létrán feltűnt a fiatal civil ruhás férfi, akkor a jobbját nyújtotta, és felhúzta maga mellé a fedélzetre. Oroszul szólalt meg:

– Jó újra látni téged, Orel!

– Szervusz, Mukhtar! – mosolyodon el az orosz is.

– Térjünk mindjárt az üzletre?

– Hagyjuk az udvariaskodást, barátom! Az én hajómnak nem jó, ha a felszínen van.

– Sejtettem, hogy valami ilyesmivel jössz.

– A felszínen már pár éve nem biztonságos az orosz hajóknak, csak ha konvojban, hadihajók kíséretében haladnak. Valaki mindig felkapaszkodik rájuk, valakit mindig elütnek, aztán csak a baj van belőle. Hogy az európai határőrség százszámra lő le embereket a Falon, az nem hír, de ha egy orosz hajó kettévág egy lélekvesztőt, azon napokig csámcsog a média.

Mukhtar az orrfedélzet felé intett.

– Akkor mutatom az árut.

– Menjünk!

A szír odakísérte a huszonöt, takaros sorokba rendezett hordágy mellé az oroszt, aki kedvtelve sétálgatni kezdett közöttük Mindegyiken színes bőrű lányok feküdtek. A ruháikat leszedték, és a pokrócot is ledobták róluk. Körben röhögve álltak Dzsama tengerészei. Az orosz rábökött egy nőre.

– Ezt!

Mukhtar odaintett az orvosnak, aki egy noteszbe jegyzetelni kezdett. Az orosz továbbment.

– Ezt is… meg ezt is… Ez nem kell. Túl fekete. És nagy a segge.

– Te tudod.

– Ez is kell még – lépett a következő mellé az orosz, majd elgondolkodva megállt a nő felett. Mukhtar közelebb lépett, mire Orel annyira lehalkította a hangját, hogy szinte csak lehelte a szavakat. – Melyikük az?

– Az ott. A piros bugyiban.

– Biztos?

– Ott voltam Brazzaville-ben. Én hoztam el a villából, ő az.

– Remek. Viszek még párat fedésnek.

– Ezért hoztam ilyen sokat.

Orel a következő öt percben még húsz lányt választott ki. Az orosz tengerészek végre a vállukra akasztották az ADS-eket, és elkezdték a csónakba pakolni a kába, nyögdécselő lányokat. Közben még egy motoros érkezett a tengeralattjáróról, amelyről hat nagy ládát húztak fel egy csigával a halászbárka fedélzetére, majd az ezzel érkezett matrózok is a lányokat kezdték berakodni.

Orel odaintette a tengerészeket vezető őrmestert.

– Vitya, azt a piros bugyis picsát úgy vigyázzátok, mintha az életetek függene tőle!

– Értettem, uram! Magam ügyelek rá.

Az őrmester felnyalábolta a lányt, és a vállára hajította. Talán ha tizenhat éves lehetett, sötét bőre fénylett az egészségtelen verejtéktől. Fekete göndör haja csapzottan tapadt a fejére, szeme résnyire nyitva volt, de láthatóan nem volt magánál. A szája sarkából nyál folyt a földre.

Orel egészen addig szemmel tartotta a lányt, amíg az őrmester felügyelete alatt le nem vitték a motorosba, amely elindult a tengeralattjáró felé. Akkor az orosz visszafordult Mukhtarhoz.

– Rendben van, barátom. Leszállítottad. Itt van érte, amit kértél.

A ládák felé intett.

– Van egy kis változás – ingatta a fejét a szír.

– Egy láda harckocsiakna, négy láda ADS karabély és lőszer, és egy láda plasztik, meg a hozzá való időzítők. És az ötszázezer dollár. Ott van a karabélyok mellett egy aktatáskában. Ezt kérted.

– Ez igaz… – dünnyögte a szír, ám a mondat végén fent hagyta a hangsúlyt.

– De?

– De közben változott a terv.

– Mire gondolsz? – nézett rá gyanakodva Orel, és egy kissé közelebb húzódott.

– Szeretném, ha egy ládát visszavinnél.

– Miért?

– Mert nem itt kell. Robbanóanyagot itt bárhol be tudok szerezni.

– Mit akarsz, Mukhtar?

A szír belekarolt az ügynökbe, és félrevonta.

– Arra kérlek, vidd vissza azt a láda plasztikot. És hozd el nekem máshová.

– Hová?

– A Fal mögött lesz rá szükségem.

– Miért kellek ehhez én?

– Mert én nem tudok egykönnyen ekkora mennyiségű robbanóanyagot becsempészni az Unióba. Te Moszkvából ezt el tudod intézni. Szentpéterváron behajózzátok, és valahol a lengyel partoknál kirakjátok. Aztán onnan teherautón… Az orosz türelmetlenül intett.

– Ezek részletkérdések, barátom. Ezeket megoldom. Azt mondd inkább, hová kéne eljuttatnom az árut?

– Megmondom, ha ígéretet teszel rá, hogy megcsinálod.

Orel töprengett egy percet, és közben néha a távolodó csónakra, néha pedig a fémládákra nézett. Végül vállat vont.

– Rendben van. Nem ez volt az első üzletünk, és nem is az utolsó. Megkapod grátisz ezt a kis bónuszt.

– Köszönöm!

– Szóval?

– Magyarország.

Az orosz bólintott.

– Megoldható. Pontosabban?

Mukhtar egy tabletet vett elő. Lehívta egy repülőtér műholdképét, aztán ráközelített. Mutogatni kezdett.

– Egy volt szovjet katonai repülőtérre kell leszállítani a cuccot Kunmadaras. A kifutópálya délnyugati végén, itt, a pályaküszöbtől indul egy gurulóút nagyjából északnyugati irányba. Ezen jobbról és balról is repülőgép-fedezékek vannak. Négyszáz méterre a pályától, a balra eső utolsó lehajtóból nyílik ez a két bunker. Valaha Szuhojokat tartottak itt. A bal oldali fedezék végében, a hátsó falnál kell hagyni a ládát. Fedjétek le törmelékkel.

– Mikorra legyen ott az áru?

– Két hét múlva. Ha előbb, az se baj.

– Rendben van – Orel az órájára pillantott. – Másvalami?

– Semmi.

– Akkor viszlát!

Az orosz egy gyors kézfogás után lecsúszott a létrán, két embere pedig visszaengedte a fémládát a csónakba. A motoros távolodni kezdett a hajótól. Dzsama parancsokat vakkantott az emberei felé, akik felemelték a maradék ládákat, és elkezdték leengedni azokat a hajótérbe. A kapitány odajött a szírhez, aki már ismét a korlát mellett cigarettázott.

– A frász kiver ezektől a ruszkiktól.

– Nem szabad őket átverni. Jó, ha van néhány komoly ismerősünk.

– Az igaz. Na, mi legyen a megmaradt négy tyúkkal?

– Csinálj velük, amit akarsz, Dzsama. Nekem nem kellenek.

Én megkaptam értük, amit akartam.

– Mégis mi a faszt csináljak én ezekkel?

– Amit akarsz. Dugjátok meg őket, vagy vágjátok be őket a vízbe, nekem mindegy.

Dzsama felhúzta a szemöldökét, és lassan a merülni kezdő tengeralattjáró felé fordult.

– Mire kellenek nekik azok a lányok, barátom?

– Szerinted?

– Nem, nem – ingatta a fejét. – Ez nem ilyen egyszerű. Láttam, hogy az egyikre külön vigyáztak. A többit viszont csak úgy egymásra hajigálták, mint valami tűzifát.

Mukhtar szembefordult az óriással, és felnézett rá.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Csak azt, hogy nekem az az érzésem, a többi lány soha nem jön majd fel a tenger alól.

– Ez az oroszok dolga.

– Ki volt az a lány?

– Melyik?

– Tudod te azt jól. A piros bugyis. Az az egy, aki miatt a többi itt volt. Csak azt az egyet leplezted a többivel. Mi a fasz folyik itt, Mukhtar?

A szír hosszan nézett a fekete kapitány szemébe.

A fene egye meg ezt a négert, dühöngött magában. Jobban vág az esze, mint az elválható lenne. Kár volt alábecsülni.

– Menjünk innen, Dzsama! – Elhajította a csikket, ami sziszszenve hullott a vízbe. Ellökte magát a korláttól. – Indulás! Én meg hozom a tízezer dollárodat a fuvarért.

A szír lement a hajótérbe, Dzsama pedig lebiggyesztette az ajkát, aztán vállat vont. A négy hordágyra és a rajtuk heverő lányokra nézett. Aztán a matrózok felé fordult.

– Ki akar mókázni egy kicsit, emberek?

9.

A FÉRFI A FOLYOSÓ FEHÉR, KAGYLÓ ALAKÚ SZÉKÉBEN ÜLT.

Nem csinált semmit.

Nem tudott semmit csinálni.

Csak bámult maga elé.

Soha nem érzett még ilyet. Halálra váltan meredt a kőből készült padló hatszögletű lapocskáira. Másfél órája ült itt, mert azt mondták neki, hogy várjon, és ő szófogadó ember volt. Szabálytisztelő. Ha azt mondták neki, hogy várjon, hát várt. Várt, ameddig kellett. Mert a szabály az szabály. Egész életét úgy élte, hogy betartott mindent, ami betartható volt. Egyetlenegyszer, még gyerekkorában szegett meg egy szabályt, de arról sem ő tehetett, hanem az apja.

Azóta is azt kompenzálta. Nem, soha nem szeg meg többé semmit. Nincs az az isten.

Ezért ült, és várt.

Jó ideje senki nem mozdult a folyosón. Este volt, tízre járt már. Egy órájába tellett, mire a csúcsforgalomban megtette az alig pár kilométeres távolságot. Budapest kezdett élhetetlenné válni. Már közlekedni sem lehet. Legszívesebben kiugrott volna a kocsiból, hogy futva tegye meg az utat, de erőt vett magán, hiszen tudta, akkor sem érne oda előbb.

Meg az autót sem hagyhatta ott csak úgy! Az Üllői út belső sávjában.

Az nem lett volna szabályszerű.

Ezért aztán ült, és várt.

Újabb percek teltek el, mire nyílt az ajtó. Nem emelte fel a tekintetét, képtelen lett volna. Hiszen annyian elmentek már előtte, mióta itt ül, ő meg csak kapkodta a fejét.

Ez az ember azonban megállt előtte. Két fehér papucsot látott, fehér zoknit, fehér nadrágot és egy fehér köpeny alját.

– Dr. Malki?

A tanár felnézett. Alacsony, kövérkés orvos állt előtte. Feltápászkodott.

– Mit tud mondani, doktor úr? – kérdezte kiszáradt szájjal.

– Tehát ön az?

– Igen, igen.

– Üdvözlöm, dr. Kéthelyi vagyok. Most bemehet hozzá.

Malki Zakariás bizonytalanul az ajtó felé intett.

– Itt? Itt van?

– Egyelőre igen. A vizsgálatok kimerítették, és elaludt. De megnézheti.

Az orvos tapintatoson félrehúzódott.

A tanár merev tartással elment mellette, és belépett a rendelőbe. Halványzöldre festett vizsgálóban állt, egyes részeit zöld műanyag függönyökkel leválasztották. A különféle monitorokon és orvosi eszközökön tompán tükröződött a mennyezeti világítás fénye. Tökéletes csend honolt, amit csak egy kisebb monitor pittyegése tört meg. Minden lényegtelen részlet belevésődött az agyába. A parányi ikebana az aszni sarkán. Egy kék toll a szekrényen. Szinte érezte, ahogy a sejtekbe beleég ennek az estének minden pillanata.

A kisfiú az egyik kerekes hordágyon feküdt, fehér lepedővel letakarva. Csak az arca látszott ki, csukott szemekkel, oldalra fordított fejjel aludt. Malki jól ismerte a fiát, már az arckifejezéséből látta, mennyire elkínzott a fiú. Tamást egyértelműen megviseli az elmúlt órák történései. A kisfia éppen hétéves múlt, egy hete volt a születésnapja. Tétován odament a gyerekhez, és megállt felette. A homlokába hulló barna tincseket elsöpörte, és fátyolos tekintettel bámult a kicsire. Nem tudott mit mondani, a torkában dobogott a szíve, és olyan gombócot érzett ott, hogy nyelni sem bírt.

Egy betegszállító lépett be az oldalajtón.

– Jó estét, doktor úr! A 112-esbe kerül a gyerek. Elvihetem?

– Egy pillanat – az orvos megfogta Malki könyökét. – El kéne vinni. Hadd pihenjen.

– Persze – mondta rekedten a tanár.

A betegszállító feloldotta a féket, és lassan kitolta a hordágyat a vizsgálóból.

Réthelyi az asztal melletti székre mutatott.

– Üljön le, Malki úr!

A tanár engedelmesen lerogyott a székre. Vett négy-öt mély levegőt, és az orvosra nézett.

– Tulajdonképpen mi történt?

– Mint azt már a telefonban is mondtam önnek, az iskolában lett rosszul délután.

– Ezért hozták be?

– Igen. Önt nem érte el a délutános tanárnő, végül a mentőket hívta ki.

– Előadást tartottam az egyetemen. Olyankor mindig ki vagyok kapcsolva.

– Ne okolja magát, ez nem önön múlt.

A férfi felnézett.

– Mi a baja?

Réthelyi megköszörülte a torkát, és összefonta az ujjait az asztalon.

– A fia nagyon beteg, Malki úr.

– Mi a baja?

– Tamás súlyos májbeteg.

– Doktor úr, nem vagyok orvos, úgy beszéljen nekem, hogy értsem! Kérem!

Az orvos keményen a tanár szemébe nézett.

– Tamásnak májdaganata van. Mindkét szervben.

Malki egy ideig csak nézett. Kétszer is kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de nem jött ki hang. A szájpadlása kiszáradt.

– Kér vizet?

– Maga azt mondja – kezdte végül rekedten –, hogy Tamás… rákos?

– Sajnos igen.

– De hát ennek semmi jele nem volt!

– Ez megesik, főleg ilyen kis korban.

– Meg tudják gyógyítani?

Az orvos beharapta a szája szélét.

– Vannak módszerek. Jók az esélyei. De ma kis híján leállt a mája, ezért lett rosszul.

– De hát mi lesz most?!

– A fiának májátültetésre van szüksége. Méghozzá sürgősen.

Meg kell előznünk, hogy áttétek képződjenek.

Malki reményvesztetten ingatta a fejét. Úgy érezte, mintha derékig állna egy mocsárban, és úgy próbálna előrehaladni. Az agya lelassult, és egyetlen gondolat uralt el mindent: ez nem vele történik. Már annyiszor hallott ilyenről, látta a tévében, olvasott róla, de ilyen borzalom mindig mással esik meg. Mindig. Nem vele. Vele ez nem történhet meg. Ez csak egy rossz álom. Vagy pocsék tréfa. Kandikamera! Magát is meglepte, hogy körbesandított, vajon hová rejtették el a kamerákat. Énje kettészakadt. Az egyik kétségbeesetten kapaszkodott abba, hogy nem, ez nem történik meg, míg a másik fele jéghideg, kérlelhetetlen bizonyossággal megállapította: de bizony, ez most megtörténik. Éppen megtörténik Most. Vele. Pontosabban velük. És ebből az álomból nincs ébredés. Mert ez a valóság.

– Malki úr?

A tanár összerezzent, és az orvosra nézett.

– Igen?

– Kérem, válaszoljon a kérdéseimre. Nem volt Tamás mostanában aluszékony?

– Nem tudok róla. Őt nem kérdezték?

– Egy hétéves gyereket? Magát kérdezem.

– Nem tudok róla.

– Volt-e Tamásnak gyomortáji panaszai?

– A hasa? – Malki elgondolkodott. – Pár hete panaszkodott erre. De nem sokkal előtte esett el biciklivel. Azt gondoltam…

– Értem. Semmi baj. Volt-e mostanában láza, súlyvesztése, rossz közérzete? Gyengélkedett-e?

A tanár bólintott.

– Igen. Az elmúlt hónapban mindegyik előfordult. Azt hittem, valami vírus.

– Volt vele orvosnál?

– Persze. A gyerekorvosunknál. Ő is azt mondta, valami vírust szedett össze az iskolában.

– Értem.

– Hiba volt? Hibáztunk?

– Egy általános gyermekorvos nem valószínű, hogy felfedezi ezt a betegséget. Messze nem erre gyanakodna. Ne okolja se őt, se saját magát…

– Akkor mégis, kit okosak!?

– Legfeljebb Istent.

– Nem hiszek benne.

– Akkor nem tud okolni senkit. De ez lényegtelen. Szerintem inkább arról beszéljünk, hogy most mi a teendő.

Malki elkínzottan nézett maga elé, az orvos pedig folytatta:

– A májátültetés az egyetlen esélye a fiának. Ne aggódjon, azt hiszem, idejében kaptuk el a kórt, most még jó eséllyel gyógyítható.

– Mit csináljak? – kérdezte a tanár, és önkéntelenül a mellkasát masszírozta, hogy csökkentse a nyomást.

– Nézze, a májtranszplantáció sikeressége mára már nagyon nagymértékben megnőtt az első májátültetések óta. A kilökődést kell megakadályozni, és az erre szolgáló gyógyszerek ma már kiváló hatásfokúak. A sebészeti módszerek is egyre jobbak. Ma már majdnem minden transzplantált beteg arra számíthat, hogy hosszú évekig jól működő mája lesz. Ez azt jelenti, hogy teljes életet élhet.

– Hosszú évekig? És mi van utána? Tamás csak hétéves! Egy kisfiú!

– A transzplantáció után vannak olyan teendők, amelyek évekig… nem. Valójában az élete végéig folyamatosan végzendők.

Ezeknek a szabályoknak a betartásával teljes életet élhet.

– De meddig?

– Nem tudom megmondani. Akár hetvenéves koráig is.

Malki beletúrt a hajába.

– Hadd foglaljam össze, doktor úr. Tamás máját megtámadta a rák, és ha nem kap új májat, akkor meghal. Ez eddig pontos helyzetértékelés?

Dr. Réthelyi rezzenéstelenül bámult vissza a férfira. Látta, hogy Malki most esett túl az első sokkon. Az orvos végül úgy döntött, belemegy a pattogós kérdezz-felelekbe. Neki is könynyebb volt így.

– Mennyi ideje van a fiamnak, ha nem kap májat?

– Négy hónap. Maximum fél év.

– Van más módszer? Gyógyszer, génterápia… bármi?

– Nincs. Ha nem kap új májat, elveszítjük.

– Én veszítem el.

– Maga veszíti el – az orvos pontosan tudta, hogy ebben a fázisban kár vitatkozni a rokonokkal.

– Honnan szerzünk májat?

– Donoroktól. Az országban a legtöbb felhasználható szerv agyhalottakból származik. Ez azonban hosszú eljárás. Van, hogy négy-öt évet is várni kell, mire megfelelő donort találunk egy várólistás betegnek.

– Tamásnak nincs ennyi ideje.

– Sajnos nincs. Azért felvesszük a várólistára még ma este. De nem is itt kezdjük. Elsőként a családtagokat szoktuk megnézni, ön például szóba jöhet?

Akármit adok, ha Tamáson az segít.

Ez kezdetnek jó hír – bólintott az orvos. – Meg kell vizsgálunk önt is. Ha alkalmasa donornak, akkor akár pár nap múlva meg is ejthető a műtét. Minél előbb, annál jobb!

– Mik a feltételek?

– Sok van, ez egy hosszú lista. Sokfajta betegség szerepel rajta. Hogy csak példákat mondjak, nem lehet fertőző betegsége, mint például AIDS, szifilisz, hepatitis és így tovább. Jellemzően a súlyos betegségek kizáró okok. Önnek van valami ilyesmije?

Malkival megfordult a világ. Azt hitte, ott helyben infarktust kap. Krákogott.

– Autoimmun betegségem van. Az súlyosnak számít?

– Ó! – az orvos hátradőlt.

– De talán ez még…

– Ne is folytassa, kérem! Nem fogok tudni egy óra múlva sem mást mondani. Sajnos az autoimmun betegségek minden fajtája automatikusan kizáró ok. De nincs még veszve semmi, nem biztos, hogy ezt önnek kell megoldania! Keresünk mást, rendben? Szóba jöhet minden egyenes ági rokon, meg azok testvérei. Mi van például a feleségével?

Malki kifejezéstelen tekintettel bámulta az orvost.

– Ágnes meghalt. Még a szülés után.

– Értem – a doktor lehajtotta a fejét, és jegyzetelni kezdett.

– Rokonok?

– Egyenes ágira gondol, ugye? A feleségem árvaházban nőtt fel, soha nem ismerte a szüleit.

– És ön?

– Nos… anyám már meghalt. Testvéreim nincsenek.

– És az apja?

Malki összeszorította a száját. Már egy ideje tudta, hogy el fognak jutni ide, de megpróbált egy percre nem tudomást venni a tényről.

– Apám… él… tudtommal.

– Ez remek hír! Hát akkor mielőbb vegye fel vele a kapcsolatot!

– Fogalmam sincs, hogy hol van.

– Nem tartják a kapcsolatot?

– Nem. Tizenöt éve nem láttam.

– Akkor keresse meg!

– Nem tudom, hogyan fogjak neki.

Az orvos némi indulattal lekoppantotta a tollat az asztalra.

– Nézze, Malki úr, a helyzet a következő, és most engedje meg, hogy nagyon nyersen fogalmazzak. A fiinak négy-öt hónapja van hátra, ha addig nem találunk egy alkalmas májat. Ön donorként nem jöhet szóba, és ha jól értem, az egyetlen élő rokonuk az ön apja. Felvesszük Tamást a donorlistára, de mint említettem már önnek, nincs rá garancia, hogy időben találunk neki alkalmas szervet. A donorlista teljesen véletlenszerűen működik, hiszen mások halálától függ, hogy lesz-e időben megfelelő szerv vagy sem. Az ön fiinak az egyetlen igazi esélye a nagyapja!

Dr. Malki Zakariás fél órával később a háza előtt ült a kocsijában, és a szélvédőn út az éjszakai parkolót bámulta. Semmilyen porcikája nem kívánta azt, amiről tudta, hogy most meg kell tennie. A telefonra nézett, amit kitett a műszerfalra.

Ott volt nála az a szám. A zsebében. Elővette a cetlit Még soha nem hívta, de tudta, most szükség lesz rá.

Az apjától kapta tizenöt éve. Jól emlékezett arra az estére.

Ott álltak a Duna partján.

– Ha bármikor szükséged lesz rám, hívd fel ezt az embert – azzal egy cédulát nyomott a markába.

– Hogyhogy szükségem lenne rád?

– Ő az, akit tegnap mutattam neked. Akinél jártunk. Tiszteld őt úgy, ahogy én!

– Apám, mi ez az egész/ – Én most elmegyek.

Hová/

Dolgom van. Mennem kell.

– Veled megyek.

– Nem jöhetsz. Neked mást szántam. Menj, és tedd a dolgod!

– Apám!

A férfi akkor bólintott a mellette álló kék inges fickónak, aki megfogta a fiú karját.

Az apja pedig elment.

Most, tizenöt évvel később itt ült Budapesten a kocsija kormánya mögött, és a rongyosra gyűrt cédulát forgatta. Rádöbbent, ez volt az egyetlen tárgy, amit az apjától kapott. Az egyetlen olyan dolog, amire azt tudta mondani: apám ehhez hozzáért.

Sokáig várta az apját, bár az egy szóval sem ígérte, hogy majd visszajön. Nem is jött soha. Amikor az évek múlásával Malki ráébredt, hogy az apja végleg elhagyta, a várakozása egyik napról a másikra gyűlöletbe csapott át. Maga sem értette, hogy nem égette el vagy tépte apró darabokra akkoriban azt a cédulát.

Az egyetlen kapcsot.

Talán éppen ezért, gondolta most, az autóban ülve. Mert akkor elvágta volna a remény utolsó cérnaszálát is. Egy gyermeknek pedig mindig kell a remény. Anélkül tényleg egyedül maradt volna. Ő pedig mindig attól rettegett leginkább, hogy egyedül marad. Hiszen már egyedül maradt, amikor az apja elhagyta. Pontosan tudta, milyen az érzés. Aztán Ágnes is elment. És most talán Tamáska…

Eljött az idő, hogy használnia kell azt a számot.

Nem maga miatt, hanem Tamáska érdekében.

Ekkor belehasított a félelem: tizenöt éve már! Talán nem is él a szám!

Magához húzta a mobiltelefont, és fejből bepötyögte a számot. Persze az évek alatt annyit forgatta már a papírdarabkát, hogy kívülről fújta.

Végzett a számokkal, megnyomta a hívásgombot.

A füléhez emelte a telefont, és várt.

Mindig félt tőle, hogy egyszer majd fel kell hívnia az imámot.

10.

– NEM. – A férfi a kisasztalra dobta a tizenhárom oldalas tervezetet.

Sheila Ward megkövültén nézett a Times külpolitikai főszerkesztőjére.

– Mi az, hogy nem?

A férfi felkelt az ágyról, és megvakarta szőrös mellkasát. Odaballagott a földig érő keskeny ablaknál mereven álldogáló nőhöz. Sheila meztelen volt, és a függönybe kapaszkodott. Maga sem volt tudatában, de remegett a keze.

Ben megpróbálta átölelni a nő vállát, ám az kisiklott a kezei közül.

– Ne csináld már, Sheila!

– Hogy értetted ezt?

A férfi a mennyezetre emelte a tekintetét, aztán csüggedten fújt egyet.

– Nézd, Sheila, egy hete, hogy beléptél hozzánk. Már akkor is mondtam, hogy ez így karcsú lesz…

– Nem, te azt mondtad, dolgozzak rajta! Azt mondtad, csináljak egy normális tervet!

– Arra gondoltam, éppen elég régen vagy a szakmában ahhoz, hogy ebből értsél.

– Mi a fenének dolgoztattál, ha nem is akartál foglalkozni a dologgal?

– Reméltem, hogy rájössz munka közben magadtól is.

– Te eleve nem akartad elfogadni az ötletemet?

– Eredetileg el akartam fogadni. Amikor felhívtál azzal, hogy milyen pazar ötleted van, komolyan hittem neked. És ennek csak nyomatékot adott, hogy felmondtál az ötleted miatt. Ez igen! – gondoltam. Ez valami kurva nagy durranás kell, hogy legyen! Hiszen Sheila nem csinál olyat, amit bárki meg tudna tenni. Tudtam, mit produkáltál az elmúlt években, és erre alapozva azt mondtam, gyere, és mutasd azt a nagy ötletet.

Mi baj van vele?

– Sheila – lépett közelebb békülékenyen a férfit. – Te egy nagyon jó újságíró vagy.

– Nem ezt kérdeztem.

– Ez…

– Nem, most van elegem, Ben! Az igazat akarom!

A főszerkesztő elkínzottan nézte a nőt.

– Tényleg az igazat?

– Mi mást?!

– Jó. Legyen. Ez egy kurvára átlagos ötlet, Sheila. Bejutni a Falon át? Ki a faszt érdekel ez? Főleg itt, nálunk? Hát nem elég nekünk a mexikói meg a kubai bevándorlás? Kit érdekel az Államokban Európa? De most komolyan, Sheila! Nézz már körül! Soha nem is érdekelt itt senkit, hogy mi megy odaát! Vedd már észre, hogy szarunk mi a németekre, franciákra, belgákra, meg a tököm tudja, kik vannak még ott! Ha nem lett volna a szaharai foglyok közt pár amerikai, az se érdekelt volna senkit!

Sheila Ward lebiggyesztette az ajkát, és lassan bólogatni kezdett.

– Hát jó. – Vállat vont, majd a bárszekrényhez ment, és töltött magának egy vodkát. Felhajtotta a felét. – Kérsz egyet te is?

Most a főszerkesztőn volt a csodálkozás sora. Meglepetten pislogott néhányat.

– Kérek.

– Jeget?

– Most mi van?

– Csak azt kérdeztem, akarsz-e jeget?

– Sheila, ne csináld ezt, a frász tör ki tőled, amikor ilyen vagy.

– Akkor teszek bele jeget.

A nő megkocogtatta a jégkockákat a pohárban, amit aztán félig töltött vodkával. A férfi kezébe nyomta az italt, ő pedig a magáéval felmászott az ágyra, és a támlának dőlve leült.

– Az előbb még azt hittem, elharapod a torkomat, most meg itt ülsz békésen.

– Átgondoltam.

– Most meg mit? Azt, amit mondtam?

– Azt. Elengedem az ötletet.

– Miért?

– Mit érdekel? Ezt akartad, megkaptad. Hozok helyette valami másik sztorit.

– Azt tudom, de most már érdekel, miért ez a pálfordulás?

A nő a levegőbe bámult, és aprót kortyolt a vodkából. Lassan kezdett beszélni.

– Nézd, New York két legjobb szerkesztője egy héten belül egybehangzóan azt állította, hogy dobjam a sztorit. Ennyi. Arra gondoltam, hogy olyan ez, mint a vicc, ahol a faszi csodálkozva hallgatja az autóban a közlekedési híreket, hogy valaki szemben hajt az autópályán. Erre azt mondja: mi az, hogy egy ember?

Mindenki!

– És most te vagy az, aki szemben hajt a sztrádán?

– Nagyon úgy néz ki.

–Tehát dobod.

– Csak félreteszem. Egyelőre nem tudom eldönteni, hogy tényleg zseniális az ötletem, és ti, akik nem vagytok olyan zsenik, mint én, nem értitek, vagy valóban én vagyok a szemellenzős.

Majd visszatérek rá.

Ben felhajtotta a vodkáját, és bemászott az ágyba.

– Akkor ezt megnyugtatóan rendeztük, Sheila.

– Korántsem, de most mindegy. Mást akarok.

– Mit?

A nő letette a poharát az ágy támlájára, aztán áthajolt, és megmarkolt a férfi fenekét.

– Arra gondoltam, hogy jöhet a második félidő.

– Az jó ötlet.

Fél órával később Ben Lakefield a hátán hevert és egyenletesen szuszogott.

Sheila a fürdőszobában a tus alatt állt, és már percek óta verette magát a vízsugarakkal.

Nem játszotta meg magát a téma feladását illetően. Egyszerűen csak egy időre maga is elbizonytalanodott. Amikor Ben arról beszélt, hogy Európa a kutyát sem érdekli az Államokban, akkor a férfi az elevenébe talált. Már nemegyszer tapasztalta régi hírműsorosként, hogy az átlag amerikait az égvilágon semmi nem érdekli, ami a saját megyéjén túl van. Legyen meg a kaja, a pia, meg egy tévé vagy százötven csatornával. A legfájóbb az volt, hogy ez nem degradáló vélemény volt csupán, hanem az újságírással töltött évek tapasztalatainak összegzése.

Ezeknek kockáztassa az életét?

A múltkori sztori beütött, igen, de hát pusztán azért, mert egzotikus volt a helyszín. A Szahara! Az igen. Az amerikaiak ezt szeretik. Egzotikum, kaland, izgalom. Mint ahogy a korábbi helyszínei is mind azok voltak. Korea, Kína, Afganisztán. Ráadásul szerepelt benne amerikai.

De Európa?!

Igaza volt Bennek, sőt, ha nagyon magába néz, akkor már Samnek is igaza volt.

Ő volt elvakulva.

Kilépett a zuhany alól, és törölközni kezdett. Amikor a párát letörölte a tükörről, hirtelen saját csapzott frizurájával szembesült. Csak nézte a képét a tükörben, és lassan rázni kezdte a fejét.

– Nem – suttogta halkan. – Majdnem bevettem… De mégsem. Csak azért, mert farkatok van, nem mondhatjátok meg, mit csináljak.

Már tudta, hogy mit akar.

Mégis megcsinálja az eredeti tervet.

És mindenki bekaphatja, akinek ez nem tetszik!

Elégedetten mászott vissza az ágyba, és magára húzta a szaténtakarót. Ben egyenletes szuszogása álomba ringatta, álmában már újra Afrika partjainál járt.

11.

KINYÍLT A SZEME, ÉS A PLAFONT BÁMULTA. A mocorgásra ébredt fel. A hóna alatt a kislány feküdt. Enikő befúrta a fejét az asszony oldalába, karjával pedig átkarolta a hasát. Az már csak hab volt a tortán, hogy még a lábát is keresztbe vetette a térdén. Így szoktak aludni. Egymásba gabalyodva, a karok, lábak már-már kibogozhatatlan összevisszaságában.

Margit szeretett így ébredni. Szerette, hogy a kislány ragaszkodása az alvás öntudatlanságában mennyire érezhetőé válik. Persze esélye sem volt arra, hogy pihenten ébredjen, hiszen Enikő egész éjjel izgett-mozgott, de ez lényegtelen kellemetlenség volt az érzéshez képest, amit a lányka szeretete és testi közelsége jelentett. Megcirógatta a szőke hajzatot, majd felsóhajtott.

Margit egyelőre nem tudta, hol van. A plafont bámulta, és megpróbálta összerakni, hogyan is került ide.

Az este… az este italozásba torkollott. A konyak elfogyott… Ah, igen! Ez Anita lakása.

Óvatosan lefejtette magáról Enikő kezét és lábát, mire a gyerek morcos arccal, de továbbra is mély álomban a fái felé fordult. Margit csak egy bugyit és egy trikót viselt, pizsamát nem hozott magával, és Anita felajánlását sem fogadta el.

Kióvakodott a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót. A lakásban csend honolt, a konyha felől hallatszott csak némi csörömpölés, ahogy Anita a mosogatógép körül matatott. Margit megállt az ajtófélfa mellett.

– Jó reggelt!

Anita felnézett, és elhúzta a száját.

– Akkor nem csak én vagyok rohadt szarul.

– Van valamid fejfájásra?

– Az asztalon. Most dobtam be én is két tablettát.

Margit elővett egy poharat, és maga is lenyelt kettőt a megjegyezhetetlen nevű gyógyszerből. Megivott még két pohár vizet, aztán lerogyott az étkezőasztal melletti székre.

– Szétmegy a fejem.

– Mindjárt jobb lesz. Kérsz enni valamit?

– Rá se bírok gondolni.

Anita is leült, és két bögrébe kávét löttyintett a kancsóból.

– Hogyan tovább?

– Fogalmam sincs.

– Tudsz hová menni?

– Még nem gondolkoztam rajta.

– Akkor maradjatok itt pár napra.

– Nem akarok visszaélni…

– Hagyd ezeket a köröket! Én egy hétre elutazom ma. A tietek a lakás.

Margit megkönnyebbülten felnyögött – Egy hét alatt megoldom. Köszi!

Anita a kávésbögre felett nézte a barátnőjét.

– Tiszta fejjel sem akarsz adni neki még egy esélyt?

– Nem! – csattant fel Margit, majd belekortyolt a kávéba.

– Nem… nem tudom.

– Gondold át azért! Egy szemétláda, de hát annyi éve együtt vagytok… Annyi szép emlék, közös…

– Jó, jó, tudom. Hagyjuk ezt most, oké?

– Rendben – visszakozott azonnal Anita. – Én egy óra múlva indulok. Elvigyem Enikőt iskolába?

– Megtennéd? Nekem egy óra múlva már bent kéne lennem.

– Persze. Mit mondjak neki?

– Ötre megyek érte.

Margit feltápászkodott, és bezárkózott a fürdőszobába. Levetkőzött, megengedte a zuhanyt, de még nem lépett be a fülkébe, hanem a mosdóra támaszkodva szemügyre vette magát. Hol tartott – gondolta. Pár nap, és ötvenéves lesz. A teste még meglepően feszes, hiszen az utóbbi néhány év katonai kiképzése megedzette. A melle kisebb, mint volt, mint korábban. Mindig onnan fogyott először. De azért nem lóg. Elégedetten simított rajta végig. A hasa izmos, de azért némi kis háj van rajta. A poci – ahogy Ádám hívta. A férfi hogy szerette ezt a kis halmot! Margit elrévedt, aztán megrázta a fejét, és folytatta a leltárt. A combja és a lábszára ruganyos. Megtapogatta a fenekén és a combján a narancsbőr foltjait. Nem zavarták. Akinek a húszas évei végén még nincs egy kis narancsbőre, az csak valami celeb lehet, aki naphosszat edzeni jár, meg plasztikáztatni. Egy normális nőnek ezzel együtt kell élnie, ötven felé ez a természetes. Akinek meg nem tetszik, hát bekaphatja.

Közelebb hajolt a tükörhöz, és az arcát kezdte vizsgálni. A ráncai a formába hozás okozta fogyás hatására elmélyültek és bevésődtek. Használt ugyan mindenféle éjszakai és nappali krémeket, de ezek mit sem érnek, ha az ember félig katonai életformát folytat. Kemény kiképzések, terepgyakorlat. Arca markáns és határozott volt, amit rövidre vágatott haja csak kihangsúlyozott.

Ötvenéves.

Fordulópont.

Már megint fordulópont. Mint akkor. Eszterkével… És ötvenévesen ismét kezdhet mindent elölről.

Elsírta magát. Nem volt ez nagy zokogás, csak csendesen peregtek az arcán a könnyek. Hagyta, hogy végigfolyjanak a bőrén, aztán lecseppenjenek a mosdóba. Ennyi elgyengülést megengedett magának, hiszen miért is ne? Ki látja? Kinek árt vele? Csak megkönnyebbül egy kicsit.

Megint eszébe jutott. Hogy egyedül van, ötvenéves, és akkor még ott van Enikő, akit fel kell nevelnie. Csak ő maradt a kislánynak. Jaj, Eszterke, miért történt ez így?

A sírás a gondolatra zokogásba csapott át, de gyomra első önkéntelen összerándulásánál elkapta az érzelmi rohamot, és elfojtotta. Csak meredt bele a tükörbe, és öklendezni kezdett, ahogy visszatartotta a zokogást. A rekeszizma görcsbe rándult, aztán megint. Végül nem bírta, és belehányt a mosdóba. Mivel közel huszonnégy óra óta semmit nem evett, csak epe és némi folyadék jött, de a torkát végigmarta a gyomorsav.

Megnyitotta a vizet, és lemosta az arcát, kiöblítette a száját, és a szemeire is sokáig folyatta a hideg vizet, hogy a duzzanat leapadjon. Fogat mosott, aztán belépett a zuhany alá, és egy szappannal megtisztogatta a bőrét, megmosta a haját. Mire előkerült a kabinból, már újra egyenletesen lélegzett, és ura volt az érzelmeinek.

Tíz perccel később megjelent a konyhában. Margit farmert, bőrcipőt és egy laza blúzt vett fel, ami eltakarta a derekára csatolt pisztolyt. Mint mindig, most is csak jelképes sminket használt. Szemceruza, szempillaspirál, alapozó. Jobban érezte magát, de amikor a konyhában tüsténkedő Anita felnézett, már tudta, hogy még mindig pokoli látványt nyújthat.

– Jobban nézel ki.

– Nekem ne hazudj, Anita!

– Még egy kávét?

– Tisztán.

Leültek egymással szemben a konyhaasztalhoz. Margit kinézett az ablakon, a ködös esőbe burkolózott Budapest lehangoló látványt nyújtott.

– Mi a baj?

– Romokban az életem – bukott ki belőle.

– Ne mondd ezt!

– Miért ne? – Anitára szegezte a tekintetét. – A pasim megcsal. Nincs hol laknom Enikővel, per van ellenem…

– Ezzel egyelőre ne törődj! Maradjatok itt! Van egy ingatlanos ismerősöm. Megoldjuk.

– Köszi! Ez azért megnyugtat. De kire hagyom majd Enikőt, ha a Falhoz megyek?

– Margit, nyugi! Majd kitaláljuk. Például mi van anyáddal?

– Anyám hetvenegy éves. És egyébként is perben állunk.

– Az eltartási per még nem zárult le?

– Nem. Soha az életben nem volt rendes munkája. A nyugdíjából éhen halna, hát beperelt, hogy a törvény alapján tartsam el.

– Igen, erről már meséltél.

– Ne haragudj! Csak… olyan kusza minden. Enikőt is el kell rendeznem, és ha veszítek, akkor anyám elviszi a fizetésem negyven százalékát. Most még kettőnkre jól keresek, de akkor már nem lesz elég a pénzem.

– Ha összeköltöznél anyáddal, akkor…

– Igyekeztem mielőbb eljönni tőle. Megvolt rá az okom, szóval ez nem opció. Fogalmam sincs, mint csináljak.

Anita megsimogatta a kezét a kávéscsészén.

– Egyelőre menj el dolgozni! A lakhatást megoldjuk, ha hazajöttem. Anyád meg… mégis csak az anyád.

– De nekem Enikő…

– Ő is rokon, és anyád is. Ne egyszerre akarj mindent megoldani.

– Te mi a fenét csináltál? Téged is beperelt az anyád, ha jól tudom.

Anita beharapta a szája szélét.

– Igen. Amikor 2016-ban törvénybe iktatták ezt, még senki sem hitte, mi minden lehet belőle. Anyám sem tudta eltartani magát, és én sem tudtam támogatni. Egy ügyvéd tanácsára beperelt. Kórházban volt, nem is volt egészen magánál, amikor aláírta a papírokat annak a hiénának. Amikor megkapta a tárgyalásra az idézést, öngyilkos lett. Nem tudta elviselni… ezt az egészet.

– Ezt nem is tudtam.

– Nem hivalkodok vele.

– Bocsáss meg!

Anita felállt.

– Menj melózni! Enikőt én elintézem.

Margit érezte, hogy a beszélgetésnek vége. Felkelt, futólag megszorította Anita vállát, és kiment.

Már a kocsiban volt, amikor az M0-n haladva megszólalt a telefonja.

– Radnai.

– Üdv, itt Ambrus. Mikor érsz be?

– Húsz perc. Gond van?

– Hitek jöttek. Ahogy bent vagy, gyere be hozzám!

– Értettem.

Margit megszakította a vonalat, majd idegesen a tükörbe pillantott.

– Mi a franc van már megint? – morogta maga elé, és gyorsítani kezdett.

Ismét megcsörrent a telefonja, a kijelzőn azonban csak annyi látszott, hogy a hívó letiltotta a számkijelzést. Margit sejtette, hogy ez mit jelent. Megnyomta a fogadás gombot.

– Igen?

– Ali vagyok.

– Tudom. Már csak te hívsz számkijelzés nélkül.

– Üzenetem van neked.

– Történt valami?

– Most nem tudok beszélni. Csak át akarom adni.

– Hol?

– Nem találkozhatunk, most nem vagyok olyan helyzetben – csak most tűnt fel, hogy a férfi suttog.

– Akkor a postaláda?

– Igen. Már beletettem.

– Oké, megyek érte. A cuccodat ott hagyom.

A férfi válasz nélkül kinyomta a telefont.

Margit belenézett a visszapillantóba, és kitette az indexet. Besorolt a gyorsítósávba, majd pár kilométer után az M31 kihajtójánál lejött az M0-ról, és Gödöllő felé indult. Nem sokkal később le is hajtott Kistarcsánál.

A század elején létrehozott menekültállomás a sokszorosára nőtt, és nagyjából úgy nézett ki, ahogy az ember egy koncentrációs tábort szokott elképzelni. Szögesdrót övezte a huszonkilenc hektáros területet, ötven méterenként őrtornyokkal, amelyekben fegyveres őrök és reflektorok voltak. A tábor szigorúan zárt volt, és nemegyszer lövésekkel tartották távol a kerítéstől a kitoloncolásra várókat. Ez volt az egyik legnagyobb különbség a két évtizeddel korábbihoz képest: aki ide került, már nem arra várt, hogy iratokat kapjon és továbbmehessen nyugat felé, hanem arra, hogy feltegyék egy repülőre, vagy még inkább a naponta induló, berácsozott fogolyszállító vonatok valamelyikére, amelyek aztán a Fal felé indultak.

A kapunál Margit leparkolt, felmutatta az igazolványát, majd átment a biztonsági ellenőrzésen. A procedúra végén kilépett az udvarra, amelyet a központi út két oldalán nyolc-nyolc sornyi, száz négyzetméteres fémbarakk szegélyezett. Az őrnagy a tisztálkodásra szolgáló hatalmas fürdőkomplexum felé vette az irányt, ami ilyenkor kihalt volt, hiszen a fogvatartottakat – immár hivatalosan is így hívták a visszatoloncolásra váró határsértőket – turnusokban fürdették a délutáni és az esti órákban. Margit benyitott az épületbe, és a kongó folyosókon visszhangot verő léptekkel a mozgássérült részleg felé indult. A hadban álló országokból érkező bevándorlók között mindig is elég szép számmal voltak, akik valamiféle harci sérülés vagy baleset miatt elveszítették valamelyik végtagjukat, ezért a tervezők eleve terjedelmes szekciót terveztek számukra. A részleg végében sorakoztak a speciális vécék. Margit a harmadik fülkéhez ment, és benyitott. A széles helyiségben kattogva kelt életre a világítás. A nő behúzta és bereteszelte maga mögött az ajtót, aztán lehajtotta a vécé fedelét, és leült a kopott műanyagra. A falból hosszan kiálló kapaszkodó egyik középső csöve kissé kotyogott a helyén. Margit megfeszítette a fémet, és a cső kipottyant a helyétől. A cigaretta méretű hengerré csavart levél ott lapult a belsejében. Margit zsebre vágta az üzenetet, aztán elővette a szokásos háromszáz eurót, összecsavarta, és beledugta a csőbe, amit visszapattintott a helyére.

Tizenkét perc múlva már ismét az autójában ült, és a város felé robogott. A XVI. kerületben egy piros lámpa alatt kigöngyölte a beépített ember jelentését, és átfutotta.

Negyedórával később kopogtatott Ambrus ezredes ajtaján, majd határozottan belépett. Az irodában hárman voltak. Ambrus mellett Nick Wolf, a Bevándorlási Hivatal brüsszeli összekötője és Serena Pakic, Ambrus szerb származású helyettese beszélgetett a tárgyaló-asztal körül. Ambrus felnézett, majd az órájára pillantott.

– Nem azt mondtad, hogy húsz perc múlva itt leszel? Épp egy órája beszéltünk.

– Elnézést, de még ki kellett ugranom Kistarcsára.

– Az más – Ambrus pontosan tudta, hogy Margit a migránsokat kezelő táborban több embert is futtat. Bár az ezredest a beosztottjai nem kedvelték, abban azért mindenki egyetértett, hogy ha dolgoztak, Ambrus nem cseszegette őket feleslegesen. Kivéve persze, ha érdeke fűződött hozzá.

Margit közben üdvözölte a többieket is, aztán leült, és töltött magának egy teát.

– Mi járatban, Nick? Rég láttalak erre.

– Az akciód hangja Brüsszelig elért.

– Naponta vannak ilyen betörési kísérletek.

– De most több gyerek is meghalt.

– Tudom.

– Tudunk ellene valamit tenni?

– Csak annyit, hogy szólsz azoknak az okosoknak ott Brüszszelben, hogy jöjjenek ki velem egy ilyen műveletre, és próbáljanak meg ők a tűzharc közben humanitáriust játszani.

Ambrus megköszörülte a torkát.

– Margit, Nick nem ellenőrizni jött, hanem segíteni – Az pontosan mit jelent?

– Felmérem, mire van szükségetek ahhoz, hogy ezek az esetek ne ismétlődjenek meg.

– Ezt pontosan meg tudom mondani. Arra van szükség, hogy azok az illatok ne toljanak maguk előtt gyerekeket, és ne használják pajzsként őket, amikor áttörnek a Falon.

Az ezredes a lelke mélyén teljesen egyetértett az őrnaggyal.

Derűs arccal hátradőlt.

– Ma egy kissé paprikás vagy, Margit.

– Nem volt jő éjszakám, főnök, maradjunk ennyiben.

Nick becsukta az asztalon heverő mappát, és a nőre nézett.

– Nézd Margit, én nem vagyok az ellenséged. Pontosan tudod, hogy fél éve még együtt dolgoztunk a Falnál. Pont azért vagyok most ott a központban, hogy a bürokratákat lehúzzam a valóság talajára. Amikor megint elkezdenek elvek mentén gondolkodni, akkor kell ott pár ember, aki emlékezteti őket arra, hogy Európa egyszer már kis híján beledöglött a fene nagy szabadságba meg az emberi jogokba. Az egyéni jogok nem írhatják felül a közösség érdekét, mint tudjuk. Mi megtanultuk a leckét, nem?

– Érdekes, hogy ezt milyen könnyen elfelejtik néhányan.

– És milyen sokan vannak még mindig, akik meg eleve fel sem fogják – vetette közbe az addig csendben teázgató Serena.

– Váltsunk is témát! Mi lesz a következő küldetés?

Ambrus vette át a szót.

– Egy hét itthon, aztán Margit megy vissza a Falhoz.

Nick megköszörülte a torkát.

– Van egy kis gond, ezredes. Illetve több is.

– Mi van?

– A látogatásom másik oka egy információ. Veszélyben vagytok.

– Mármint mi?

– Nem ti, hanem Magyarország. Egy bő éve nem volt itt merénylet, ám most olyan információink vannak, amelyek arra utalnak, hogy újra a célkeresztbe kerültetek. Nem utolsósorban Margit akciója miatt tört ki felháborodás a Fal túloldalán.

– De hát ez csak egy volt a több tucatból.

– Nem tudni miért, de ez most kiverte a biztosítékot.

– Konkrét információ is van már?

– Csak annyi, hogy feltehetően Budapest a célpont.

– Ezt már hallottuk párszor – jegyezte meg szárazon Serena. – Amikor a Keleti pályaudvaron robbantottak, nem kaptunk előzetes információt. Akkor sem, amikor a Hősök terén megtámadták a turistabuszokat, vagy amikor az újpesti stadionnál rejtettek el pokolgépet. Amikor viszont legutóbb jeleztétek, hogy baj lesz, nem itt robbant a bomba, hanem Kecskeméten és Siófokon.

– Nem tudunk mindent előre jelezni. Ráadásul ti vagytok helyben.

– Attól még mondhatsz valamit, ha tudsz.

– Ennyi a hír, és egy másik forrásból még az futott be, hogy Mukhtar, az Árnyék áll a tervezés mögött.

– Az Árnyék nem létezik.

– Tegnapelőtt még egyetértettem volna veled, és azt mondtam volna, hogy az Árnyék is csak egy a Kalifatus által keltett tévhitekből. De közben befutott ez – Nick egy lapot vett elő a táskájából, és átnyújtotta. – Ezt tegnap szereztük Marseilles-ben. Ennyit tudunk róla. De ez nektek most kifejezetten érdekes lehet.

Ambrus elolvasta az iratot, megnézte a hozzá tűzött fotót, majd felszaladó szemöldökkel továbbadta a lapot Serenának, az pedig Margitnak.

– Ez biztos? Mármint a személyi adatok?

– Nem. Ezért kell ellenőriznetek.

Csend lett, majd Nick Wolf felállt.

– Sajnos csak ennyit tudok. Indul a gépem, mennem kell.

Elbúcsúztak egymástól, aztán hármasban maradtak.

Mi bajod van, Margit? – nézett rá Ambrus.

– Nem volt jó estém, maradjunk ennyiben.

– Dolgozni tudsz?

– Persze.

– Ezt neked kell lejárnod, ugye tudod?

– Kifejezetten örülök neki, hogy Budapesten maradhatok egy ideig.

– Akkor oké. Meg kell találni ezt a Mukhtart, és ki kell derítenünk, mi a célpont.

Serena a fejét ingatta.

– Szerintem valami nagyra mennek. Olyan régen volt már itt támadás.

– Igazad lehet – töprengett az ezredes. – Javasolni fogom, hogy erősítsék meg a szokott helyek védelmét. Pályaudvarok, kormányzati épületek, média, a Parlament, a reptér…

– Ezek védelmét már hová erősítsék meg? – kérdezte Margit epésen. – Mindenütt géppisztolyos őrök, páncélkocsik gépágyúkkal. Mindegyik csak a betontömbök között szlalomozva közelíthető meg. Minden olyan embert, akin hátizsák van, vagy túl bő ruhát hord, esetleg túl kövér, már messziről megállítanak.

– És?

– Ezek kemény célpontok, főnök – rázta a fejét az őrnagy. – ők viszont egy puhát fognak megtámadni.

– Sok civil, nulla rendőr?

– Pontosan.

– Mire tippelsz?

– Nem tippelek – gondolt a zsebében lapuló levélkére az aszszony. – Ezért voltam Kistarcsán. Teljesen más forrásból is meg tudom erősíteni, amit Nick mondott. Már itt is terjed a pletyka a táborban, hogy készül valami.

– Kitől jött az információ?

Ali adta le a drótot. Szerinte belvárosi célpont lesz, több, nagy hatású bombával és gépfegyveres támadókkal. Nem politikai célpont lesz, hanem pusztán a nagy tömeg.

– Közelebbi van már?

– Egyelőre nincs. De nekem van már tippem.

–Mire gondolsz?

Margit elővette a mobilját, és lehívott egy műholdas képet, majd odatolta a főnökei elé.

– Ez?

– Adja magát, nem? – mutogatni kezdett a képen. – Nézzétek csak meg. Mindössze négy bejárata van. A Király utca és a Dob utca között fut az egész, és középtájon van csak két másik kijárata jobbra és balra, ahol a Madách utca keresztezi. Jártatok ott mostanában?

– Kellett volna?

– Tanulságos. Alig pár méter széles utca, mindkét oldalán éttermek, amelyek tömve vannak turistákkal. Sok százan zsúfolódnak be ide esténként, sőt több ezren. Van alatta két mélygarázs is. Én itt csinálnám–dőlt hátra az őrnagy.

– Hogyan?

– Négy fegyveres elég hozzá, és két autó. A fegyveresek elindulnak befelé a négy kijáratnál. Gépkarabélyok és gránátok. Amikor már tele az utca halottakkal, a túlélők mit fognak csinálni?

– Bemenekülnek az éttermekbe.

– Úgy bizony. Ekkor robbantanám fel a mélygarázsban álló autókba rejtett bombákat. Több száz kilót be lehet pakolni plasztikból vagy bármi másból egy kis furgonba. Már egy nappal korábban leparkolhatóak ott, senkinek sem tűnnének fel.

– De az épületek…

– Statikailag aligha bírnák ki. Ha megfelelő helyen robbantanak – és miért ne tudnák ezek a rohadékok, hogy hol van a megfelelő hely? –, akkor az épületek befelé omlanak majd. Mint a kártyavár. És betemetik az éttermeket. Fél Európa ott bulizik esténként. Nem lenne ország, amelynek ne lenne ott saját halottja. Ez megrengetni sok mindenkit. Pont olyan, mintha az olimpia megnyitóján robbantana valaki. Hiszen ott is képviselteti magát minden nemzet.

Ambrus egy percig némán nézett maga elé.

– Értem, amit mondasz – kezdte lassan –, de ilyen hely még legalább száz van a városban. Ott van például a bulinegyed.

Évek óta várunk ott egy támadást.

– De nem ilyen kis helyen. Sok a kocsma, de nem ilyen koncentráltan.

– Ezt azért az elméleteden kívül alátámasztja valami konkrét tény is?

– Nem. De logikus.

– Kétségtelenül. De nem szabad csak ide koncentrálnunk.

Majd beszélek a főkapitánnyal, hogy figyeljenek oda.

– Az kevés lesz, főnök.

– Mást nem tehetünk. Bezárni nem tudjuk a helyet, viszont a rendőrség sűrűbben járőrözhetne arra. Talán még állandó embert is raknak oda.

– Szerintem…

– Elég, Margit! Vettem az adást. Intézem. Te meg tedd a dolgod!

– Kapjam el Mukhtart?

– Pontosan.

12.

A KLINIKA FOLYOSÓJÁN ÁLLT, ÉS A ÜVEGFALON ÁT a gyermeket nézte.

Tamás az ágyon hevert, egyenletesen lélegzett, a vonásai kisimultak. Néha még a szemhéja is meg-megrebbent. Álmodik, gondolta dr. Malki, és egy könnycseppet morzsolt el a szeme sarkában. Nem szabad sírni, mondta magának. Még csak az kell, hogy Tamáska felébredjen, és azt lássa, az apja sír. Nem, ez nem történhet meg. Most erősnek kell lennie, különben a gyerek nem éli túl. Márpedig túl kell élnie. És ezt ő meg is oldja.

Az órájára pillantott. Összerezzent, amikor ráébredt, már egy órája ott áll. Pedig pontosan tudta, hogy mennie kellene.

Az imámtól ma estére kapott időpontot.

Onnan nem késhetett. Az tiszteletlenség volna, ő pedig nem akart tiszteletlen lenni az imámmal. Igazából nem akart ő tiszteletlen lenni soha senkivel. Ha rajta múlt, nem is követte el ezt a hibát. Élni és élni hagyni – ez volt az elve.

Kivéve persze őket… Elszorult a torka. Az áradatot, amely huszonöt éve ostrom alatt tartja Európát.

A kilátástalan helyzet elborzasztotta Malkit. A gyermeke jövőjét látta romokba dőlni minden egyes hír hallatán, ami az iszlám európai térnyeréséről szólt. Inkább ki is kapcsolta a híradót ilyenkor, különben tehetetlen dühében beleöklözött volna a falba. Egyszer, néhány évvel ezelőtt ez meg is történt, akkor a balesetin kötött ki, négy hétig hordott gipszet a bal karján. Sportsérülés, mondta a firtatóknak, de magában tudta az igazat; odacsapott az ajtófélfának, mert úgy érezte, semmit sem tehet valami borzalmas ellen, ami a szeme előtt zajlik. Malki számira a migráció maga volt a Gonosz megtestesülése.

A Gonosz, amely Tamáska jövőjét veszélyeztette.

És most ez a Gonosz egy csapásra jelentéktelenné vált egy másik veszélyforrás mellett. Mert mit is ér Tamáska jövője, ha a rák végez vele? Akkor mit számit bármi is?

Hangtalanul a szeretlek szót formázta ajkaival, majd elfordult az üvegtől, és nehéz léptekkel leballagott az utcára. A kocsi oldalt parkolt, és míg ő bent volt, egy kék színű, büntetőcédulás tasakot tettek az ablakmosó lapátja alá.

Még ez is, gondolta, és a zacskót a napellenzőbe tűzte.

Ráfordult az Üllői útra, majd a Szabadság hídon áthajtott Budira. Az utak már néptelenek voltak, a forgalom gyéren csordogált, pedig még csak háromnegyed tízre járt. A híd közepén járva felpillantott az alig három éve épült karcsú minaretre. A Gellérthegy oldalából emelkedett ki, és hegyes ujjként, vádlón mutatott az égre. Budapest egyik új látványosságának számított a modern mecset, amelynek tornyát az iszlám hagyományos zöld színében fürdették a reflektorok. Még emlékezett, hogy egy évtizede mekkora felzúdulást váltott ki, amikor a szaúdi királyi család által finanszírozott európai mecsetépítési program Budapestet is elérte. Lassan és csendben kezdődött. Először egy Katarban bejegyzett vállalkozás megvette a telket a Gellért Hotellel szemközt álló Sziklatemplom szomszédságában. Amikor kiderült, mi készül, évekig ment a vita. Aktivisták élő láncai védték az építkezés alatt a területet.

Aztán az történt, mint a hasonló demonstrációkkal mindig. Az aktivisták elmaradoztak, a téma feledésbe merült, a dolgok pedig mentek a maguk útján. A mecsetet szinte észrevétlenül adták át a budapesti muzulmán közösségnek, amely immár kétszázezer főt számlált.

Mára már megszokottnak számított a müezzin napi ötszöri, imára szólító hívása. Az ebédjükért sorban álló hivatalnokok vagy a hazafelé baktató iskolások már észre sem vették a város állandó alapzaján is átütő kántálást. Megszokták.

Malki felhajtott a Kelenhegyi úton pár métert, aztán leparkolt a fürdő bejáratával szemközt. Lezárta az autót, s gyalog tette meg a hegy oldalában a mecset bejáratáig vezető négyszáz méteres kaptatót.

A késői időpont miatt már őrség volt a bejáratnák A frissen szerveződött biztonsági cég hivatalosan objektumőrzéssel foglalkozott, de nyűt titok volt, hogy a vállalkozás valójában a muzulmán közösség egyik gazdag tagja által finanszírozott magánhadsereg. Az őrzés persze diszkrét volt, de Malidban szemernyi kétség sem volt, hogy a bejárat melletti pádon hanyagul pihenő két izmos, rövidre nyírt szakállt viselő férfi valójában miért is van ott.

A tanár odabiccentett nekik, de azok ügyet sem vetettek rá. Miközben feléjük közeledett, tapasztalt szemük már alaposan felmérte az érkezőt, és ártalmatlannak találták a görnyedt vállú fiatalembert.

Malki levetette a cipőjét, és belépett a mecsetbe. A kék csempékkel borított falak ábrái tisztán látszottak a mennyezeti kristálycsillár ontotta fehér fényben. A kelet felé tájolt fülkével szemben négyen imádkoztak, hátul a sarokban pedig egy öregember üldögélt. Malki odament hozzá.

– Az imámhoz jöttem.

– Bejelentkeztél?

– Tízre kaptam időpontot.

– Vagy úgy! – mérte végig az öreg. – Hát te vagy az.

Malki erre nem mondott semmit, így kényszerű csend telepedett rájuk, míg az idős ember feltápászkodott, és intett, hogy kövesse. A Korán elhelyezésére szolgáló emelvény mögött keskeny ajtó nyílt, melyen át egy szűk, gyéren megvilágított folyosóra jutottak Az öreg hátra sem nézve csoszogott előtte, és jó tíz méter után benyitott egy szobába, majd intett neki.

– Itt várj! – azzal félrehúzta a szemközti ajtónyitást takaró függönyt, és eltűnt mögötte.

Malki egyik lábáról a másikra állva zavartan toporgott. Kellemetlen érzése csak fokozódott, amikor észrevette, hogy a zoknija kilyukadt. Lehajolt, és igyekezett úgy elrendezni a ruhadarabot, hogy a lyukat a talpa felé húzta, hátha úgy nem látszik majd. Nem járt teljes sikerrel, és ettől csak még rosszabbul érezte magát.

– Bemehetsz!

Malki felegyenesedett, biccentett az öregember felé, aki közben a sarokban kezdett elvackolódni, majd félrehúzta a függönyt, és belépett a belső szobába.

A helyiség nem volt nagy, de meglepően kényelmesen rendezték be. A vastag szőnyegeken nehéz párnák hevertek, az ablak előtt bársonyfüggöny lógott. Alacsony könyvespolc futott végig az ablak alatt, rajta három sorban vallási könyvek sokasága sorjázott.

Az imám az ablak előtt ült, és ügyet sem vetett a háta mögött feltáruló pazar panorámára, a kivilágított Budapestre, közepén a Gellért Hotellel és a Szabadság híddal.

Malki meglepődött, hogy a hosszú köpenyt viselő férfi menynyire fiatal. Tudta, hogy a budapesti imám nem vénember, de az, hogy még a negyvenhez is csak közeledik, még őt is megdöbbentette. Az imám nem állt fel a vendég érkezésekor, hanem ülve maradt a párnákból feltornyozott kényelmes fészkén, és tovább kortyolgatta az ezüst csészéből a teáját. Fekete szeme kutatóan mustrálta az érkezőt, arcán körbefutottak a gondterhelt ráncok. Fiatal kora ellenére egy pillanatig sem lehetett kérdéses, hogy bölcs és higgadt emberrel van dolga az érkezőnek. Fekete köpenye gondosan elrendezve fogta körbe szikár, izmos testét, szakálla sötéten keretezte az arcát, s csak az állán rajzolt bele egy ősz csíkot az öregedés első hulláma.

Malki zavarban volt, biccentett, majd enyhén meghajtotta magát.

– Üdvözöllek, imám! Köszönöm, hogy fogadtál.

Az imám letette a csészéjét az alacsony, intarziás asztalkán álló, gőzölgő kancsó mellé, és intett, hogy üljön le.

Malki letelepedett a földre, így kicsit alacsonyabban ült, mint a párnák által megemelt főember.

– Még nem láttalak itt.

– Sajnos nem szoktam ide járni.

– Sokat hallottam már rólad, Malki Zakariás.

– Valóban? És… kitől, ha szabad kérdeznem?

Az imám elgondolkodva simogatta az állán a szakállat. A mozdulatot Malki valahogy nevetségesen mesterkéltnek érezte, és ismét csak nem tudta, hogyan viselkedjék. Itt ült egy nála talán csak tíz évvel idősebb vallási vezetővel, akitől kérnie kellett valamit, de fogalma sem volt, hogyan is kezdjen hozzá.

– A tanítványaid rendszeresen látogatják a mecsetet. Hívő emberek.

–Ah! Már értem.

– Nemegyszer felháborodva jönnek be hozzám.

A tanár úgy érezte, védekeznie kell, bár kérdés nem hangzott el, csak tényállítások. Megköszörülte a torkát.

– Legjobb tudásom szerint tanítok, imám. Ahogy bizonyára te is.

– De én nem bántalak téged.

– Én sem tettem ilyet veled soha.

– De a vallásommal igen.

A beszélgetés kezdett olyan irányt venni, ami igencsak nem volt ínyére Malkinak.

– Az iszlámmal semmi bajom sincsen, ezt neked is tudnod kell.

– Mégis ostorozod a helyzetet.

– Én azt szeretném, ha a dolgok fönnmaradnának úgy, ahogy most vannak.

– A dolgok soha nem maradnak fönn úgy, ahogy éppen vannak. A dolgok változnak. Ma van egy birodalom, holnap nincs.

Ma van egy város, holnap nincs.

– A kultúránkra gondoltam.

Az imám most először engedett meg magának egy különös mosolyt.

– Kultúránk? Különös ezt éppen a te szádból hallani.

– Európa jó dolgokat épített fel, és most haldoklik.

– Ha gyenge, el is fog bukni. Ez a világ rendje.

– Az iszlám terjeszkedik. Szeretem ezt a vallást, de nem itt van a helye.

– A vallásnak ott a helye, ahol a hívők vannak, ők pedig itt vannak – tárta szét a karját. – És ez ellen nem tehetsz semmit.

– Én hiszek benne, hogy a kultúráknak egymás mellett, és nem egymással keveredve kell meglenniük, imám. Hiszek abban, hogy az érkezőnek kell alkalmazkodnia, beilleszkednie, és nem a befogadóktól kell bármi áron toleranciát elvárni. Az ember nem így működik. Nem a bevándorlás a megoldás, hanem a gondok helyben való megoldása.

– Elképzelhető, hogy igazad van. De attól a tények még tények maradnak. Te pedig a valóság ellen agitálsz.

– Nem agitálok, hanem tanítok.

– Ez nem jó irány. Talán változtatnod kellene.

– Miért kellene? Legjobb belátásom szerint cselekszem.

Az imám a fejét ingatta, ami megint csak mesterkéltnek tűnt, legalábbis fiatal korához mérve.

– Miért jöttél ide, Malki Zakariás? Mit kívánsz tőlem?

Tudta, hogy eljött a pillanat, és most nagyot nyelt.

– Úgy hozta az élet, hogy kérnem kell.

Az imám felhúzta a szemöldökét.

– Neked? Tőlem?

– Kérlek, hallgass végig!

– Nagyon komoly ügynek kell lennie, ha annyi gyűlölet után, amit az egyetemen kifröcsögsz magadból, mégis úgy döntesz, hogy idejössz.

– A fiam haldoklik.

– Insallah.

– Hallgass meg! Kérlek!

– Mit tehetnék én érted? Vagy inkább a fiadért, ha jól sejtem.

– Tamásnak szervátültetésre van szüksége. Én nem lehetek donor. Rajtam kívül az egyetlen élő rokona a nagyapja.

– Hát keresd meg!

– Nem tudom, merre lehet. Te vagy az egyetlen, aki talán segíthet ebben.

Malki egy cédulát tolt a szőnyegen az imám elé, aki fitymáló pillantást vetett a sárga post-it lapra, de azért elolvasta rajta a nevet. Lassan felvette a cédulát, és elgondolkodva forgatta a kezében.

– Nocsak.

– Segítened kell nekem.

– Ez nem is olyan egyszerű kérés.

– Miért nem? Csak meg kell keresned néhány kollégádat.

– Honnan tudhatom, hogy ez nem csapda?

– Csapda? – nézett fel értetlenül a tanár.

– Mi van, ha ez az egész csak… csak arra szolgál, hogy engem kompromittálj?

– És akkor kitaláltam volna a gyerekem betegségét?

– Én nem tudom, hogy a te gyereked beteg. Ezt csak te állítod.

– Meg lehet nézni! – csattant fel Malki. – Ott van a kórházban! Megadjam a címét? Most azonnal odaküldhetsz egy embert, imám, ha nem hiszel nekem.

A férfi megint csak a fejét kezdte ingatni, és csitítón felemelte a tenyerét.

– Felesleges felemelned a hangod. Az nem visz előre egyetlen ügyet sem. A tiédet meg végképp nem.

Malki mérgesen fújt egyet, de az agya kitisztult. Meghajtotta a fejét.

– Elnézést kérek! Elragadtattam magam.

– Akár meg is nézhetjük, hogy a gyermek a kórházban van-e – folytatta a gondolatmenetet lassan az imám, mintha mi sem történt volna. – De vajon honnan tudjuk, hogy ha ott is van,' tényleg beteg? Hiszen ha téged valakik ideküldtek, akár ez is megrendezhető.

– De…

– Vagy akár lehet a gyermek tényleg beteg, s ha már így alakult, hasznot húz belőle valaki, aki felbérelt téged.

A tanár lassan felegyenesedett, és szikrázó szemekkel nézett le az Imámra.

– Hiba volt idejönnöm. Sajnálom, hogy megzavartalak a teázásban.

Megfordult és elrántotta a függönyt, mire a kinti öregember is tápászkodni kezdett.

– Zakariás! – szólalt meg csendesen az imám.

A tanár megtorpant, és a kijáratból visszanézett.

– Mit akarsz?

A férfi megint a fejét ingatta, akár egy vízimadár. A kezében ott forgatta a cédulát.

– Gyere vissza két nap múlva!

Malki azt hitte, rosszul hall.

– Tessék?

– Nem ígérek semmit. De addig is… – Igen?

– Ne háborítsd fel a híveimet!

– Ezt hogy érted?

– A tanítványaid olyan felajzottan jönnek ide az óráid után. Hosszú idő kell, míg a lelkűk itt a mecsetben megnyugszik. Nem kell ez senkinek.

– Azt akarod, hogy…

Nem akarok én semmit, Malki Zakariás. Én csak azt mondom, jó érzés volna, ha ezek a tanítványok nyugodtan érkeznének az imára, és nem felbosszantva.

A tanár ott állt még egy pillanatig, majd biccentett, és kisietett.

Malki úgy sétált vissza az autójához, akár egy holdkóros. Nem is emlékezett az útra, hogyan vezetett el a lakásáig. Amikor kiszállt a kocsiból, és bezárta az ajtót, egy hosszú másodpercre elhomályosult a világ. Pár napja még minden rendben ment, most pedig Tamás beteg, a múltja újra kísérteni kezdte, és alighanem az egyetemen is hamarosan gondjai lesznek, ha enged az imám burkolt zsarolásának. Márpedig aligha tehet mást. Kell az imám segítsége, hát eleget tesz a kérésének. A gyermekéről van szó. Nincs itt semmiféle kibúvó, nincs itt semmiféle alternatíva, csak a feltétlen behódolás.

Elővette a noteszét, és végigpörgette az óráit, amelyeket a következő napokban meg kellett tartania. Nem lesz egyszerű, ezt azonnal látta. A kurzusok hallgatói nem hülyék, fel fog tűnni az előadó pálfordulása. Még fogalma sem volt, hogyan csinálja majd.

– Helló, doki!

A női hangra összerezzent és megpördült. Farmert és széldzsekit viselő ősz hajú nő állt előtte, és lebiggyesztett ajakkal bámult rá.

– A frászt hozta rám, Margit!

– Nem akartam megijeszteni, Zakariás – nyújtott kezet Radnai őrnagy. – Beszélnünk kell.

– Elég késő van, és meglehetősen pocsék napom volt

– Gondolja, itt lennék kicsivel éjfél előtt, ha nem lenne fontos?

A tanár felsóhajtott. Már nemegyszer segített az EBH tisztjének különféle ügyekben, és ilyenkor mindig úgy érezte, tett valami jót. Most azonban semmi kedve nem volt egy beszélgetéshez.

– Nézze, Margit…

– Ne haragudjon, hogy ezt mondom, de a helyzet olyan, hogy akár arra is megkérhetem, fáradjon be velem a központba.

Malki megmerevedett.

– Ennyire komoly!?

– Igen.

– Akkor jöjjön!

Felmentek a lakásba, és letelepedtek a nem túl nagy nappaliban. Radnai őrnagy a fotelben helyezkedett el. Malki pedig fél fenékkel a radiátorra ült. Mindketten kólát szürcsölgettek.

A nő megköszörülte a torkát.

– A múltkor megint beültem egy előadására az egyetemen.

– Valóban?

– Nagyon szenvedélyes volt, Zakariás.

– Előadni csak szenvedélyesen érdemes.

– Nem kifejezetten erre gondoltam, tudja? Hanem arra, hogy maga a téma iránt volt elkötelezett, ha érti, mire gondolok.

– A téma iránt?

– Nem mint oktató volt szenvedélyes. Maga hisz abban, hogy a migráció ördögtől való dolog. Szóval… Mi a maga motivációja?

– Miről beszél?

– Mi mozgatja? Vagy ha még pontosabban akarok fogalmazni, miért gyűlöli ennyire a bevándorlókat?

Malki felsóhajtott, és önkéntelen mozdulattal az ablakpárkányra tette a poharát, hogy jobban tudjon gesztikulálni.

– Tényleg erről akar éjfélkor faggatni? A motivációmról?

– Igen. Tudja, én zsaru voltam. Tulajdonképpen még ma is az vagyok, ha úgy vesszük.

– És?

– A nyomozás során a motiváció megtalálása mindig nagyon fontos dolog.

– Egy lopásnál vagy rablásnál? Kell a pénz, gondolom, ennyi a motiváció. Vagy nem?

Emberölésre gondoltam. Terrorcselekményre gondoltam. Hogy ezeket miért követik el az emberek, az már sokkal többrétegű dolog.

– Hová akar kilyukadni?

Az asszony azonban nem zavartatta magát. Keresztbe tette a lábát, és egymásnak támasztotta az ujjait.

– Ezeknél az ügyeknél mindig kiemelt jelentőségű volt, hogy megtaláljuk a gyilkos vagy a terrorista motivációját. Mert ha az megvan, már közelebb is jutottunk hozzá. Néha a motiváció megtalálása annyira leszűkíti a szóba jöhető elkövetők körét, hogy tulajdonképpen meg is van a tettes. Ezért nekem ez az egyik legfontosabb kérdés, tudja? Az élet minden területén alkalmazom a módszert. Amikor valaki valahogyan reagál egy szituációban, én szeretem először az illető motivációját megérteni. Mert ha megértem, egy csomó helyzet kezelhetővé válik.

Mondjak egy példát?

– Gondolom, mindenképpen mond majd.

– Úgy van. Például bemegyek a boltba, és kérek az eladótól mondjuk egy kiló paradicsomot. Szereti a paradicsomot, Zakariás?

– Igen.

– Én is. Szóval egy kiló paradicsom lesz, mondom a nőnek, mire az morcosán belehajigálja a paradicsomokat a zacskóba, és az egyik elreped. Folyik, összemaszatolja a többit, ragadni fognak, talán majd a táskámat is összekeni, tudja, hogy megy ez. Ezért szólok, hogy legyen kedves azt kivenni. És erre ő reagál. Ingerülten, felcsattanva közli, hogy nem lehet válogatni, kell vagy nem? Most mit tesz ilyenkor a vevő? Vagy elkezd vitatkozni, és jól felhúzza magát, vagy kimegy, és ott hagyja a nőt, hogy csessze meg a paradicsomát, nem? Eddig jól mondom?

– Bizonyára. Bár nem tudom, hová tartunk.

– Nekem viszont ilyenkor mindig az jut eszembe, vajon miért ez a reakció? Miért csattant így fel ez a nő? És akkor alaposabban körülnézek. Miért van rajta sötét szemüveg, hiszen bent vagyunk az üzletben? Miért hord magas nyakú pulcsit, amikor nincs is hideg? Miért fésülte a homlokába a haját, amikor korábban mindig lófarokba fogva hordta? Miért kiabál, amikor eddig mindig normális volt? Talán a paradicsomot nem szereti?

– Tehát azt állítja, megverte a férje?

– Nagyjából Ezek a jelek ezt szokták jelenteni. Szemüveg a monokli, és garbó a fojtogatási nyomok ellen, arcba fésült haj a homlok sérüléseinek elfedésére. Vastag alapozóréteg a bőrön. Ennek a nőnek rossz napja volt. Most még tetézzem én is azzal, hogy letolom, vagy vitázom vele? Inkább csendben átveszem a paradicsomot.

– És erre neki mi a reakciója?

Margit széttárta a kezét. – Azt nem tudom.

– Hogyhogy nem tudja?

– Ez egy fiktív történet volt. Csak szemléltettem. Ahogy maga is szokott az egyetemen.

– De én nem használok fiktív sztorikat.

– Szerintem sem. Ezért érdekel, mi a maga motivációja?

– Ezt tulajdonképpen milyen minőségben kérdezi most, Margit?

– Milyen minőségben? Látja, ez jó kérdés! Egyelőre mint alkalmi munkatársa kérdezem. Mint olyan ember, akivel időnként együtt szokott működni. Méghozzá eredményesen. Tudja, maga eddig is ezt csinálta ám!

– Mit?

– Segített megérteni mások motivációját. Mindig erről faggattam, hát nem emlékszik?

– Konkrét ügyekben, konkrét emberekről.

– Konkrét robbantásokról, konkrét terroristákról. Akik elvegyültek a bevándorlók között, vagy ami még rosszabb, már sokadik generációsként itt születtek.

Tényleg kezdem elveszíteni a fonalat, hogy mit akar most tőlem.

A nő kedvesen rámosolygott.

– Csak meg akarom érteni. Meséljen már! Mi a maga motivációja?

– Éjfél van.

– Úgysem aludt volna, ha jól sejtem.

Malki megmerevedett ültében, és a nő szemébe nézett.

– Hallott róla?

– Nagyon sajnálom. Remélem, meggyógyul… És maga úgysem aludt volna.

A férfi felnyúlt a polcra egy palackért, és nagy adag konyakot öntött a poharába. Odamutatta az üveget az asszonynak is, de az a fejét rázta. Malki vállat vont, és meghúzta a poharat. Miután ledöntötte az italt, kinézett az ablakon.

– Hogy mi motivál? A félelem.

– Ennyi?

– Nem elég? Nekem még sok is. Rettegek, Margit.

– Mitől?

– Attól, ami körülöttünk zajlik. Attól, ahogy naponta küzdenünk kell, és közben mindannyian tudjuk, hogy már úgyis elvesztünk. Hogy évtizedekkel ezelőtt elcsesztük.

– Mivel?

– Elkényelmesedtünk. Semmit sem tettünk a csökkenő népszaporulat ellen. Már félünk katonákat feláldozni azért, hogy a többség békében élhessen.

– Maga is az életformát félti.

– Azt is, meg a kultúrát is. A gyerekem miatt félek. Milyen világban kell majd élnie, ha nem tudjuk megállítani ezt az egészet?

– Pedig nem tudjuk.

– Már maga is ezt mondja?

– Persze. Magának igaza van.

– Tanár vagyok, nem katona. Én csak úgy harcolhatok a jelenség ellen, ha oktatok. Ha felnyitom a szemeket. Ha megértetem, hogy Európa a vesztébe rohan a saját ostoba szabályai által.

– Tehát ez mozgatja magát?

– Az a motivációm, hogy félek, és emiatt tenni akarok.

– Nem ezt hívják küldetéstudatnak?

– A frászt! Ezek nagy szavak! Pont ezek okozzák a vesztünket. A nagy szavakból összeálló nagy eszmények. Amik az adott helyzetben immár tarthatatlanok. Érti már? Érti már, mi mozgat?

Margit letette a poharát az asztalra, és felegyenesedett ültében.

– Mégis mit gondolt, mikor derül ki?

A férfi kábul tan megrázta a fejét, és értetlenül nézett az aszszonyra.

– Micsoda?

– Hadd mondjam el végre, miért vagyok most itt. Ma egy komoly feladatot kaptam. Meg kell találnom egy terroristát, aki itt, ebben az országban készül merényletre. Már valószínűleg a határ felé tart, de legalábbis megtette az előkészületeket, hogy bejusson és hatalmas bajt okozzon. A neve Mukhtar.

A fiatal tanár elfordult.

– Mi közöm nekem ehhez, Margit?

– Nézze, nekem alig egy órámba került, mire rájöttem. Másoknak sem fog sokkal tovább tartani. Gondolhatja, hogy meglepődtem. Ezért aztán eljöttem, hogy elsőként magát kérdezzem meg, mi a fene legyen most ezzel az üggyel?

– Nem tudok magának segíteni.

– Dehogynem tud, dr. Malki Zakariás! Vagy inkább Zakaria Malki?

A férfi mereven bámulta az asszonyt.

– Régen volt már.

– Nem volt az olyan régen.

– Maga huszonhét éves, majdnem huszonnyolc. Tizennégy körül lehetett, amikor bejutott az országba.

Tanultam, és hasznossá tettem magam. Egzisztenciám van, állásom, lakásom, gyerekem. Oktatok.

– Nem is a magafajtával van a gond. De attól a tény még tény: maga is bevándorló. Vajon hogy venné ki magát, ha ezt megtudnák a hallgatói? Mennyire maradna hiteles a nézeteivel? Tényleg!

Beszél még arabul?

– Igen – felelte a férfi szárazon.

– Szerencséje van, hiszen csak akkor venni észre a vonásain, ha jobban megnézi az ember. De addig simán elmenne egy sötétebb bőrű magyarnak is.

– Mit akar?

– Információt – mondta keményen az őrnagy. – Az apjáról.

– Apámat azóta nem láttam, hogy átlökött a határon. Nem jött át velem. Soha nem bocsátottam meg neki, hogy akkor magamra hagyott.

– Nem jöhetett át, ha jól sejtem. Az apja nemzetközileg körözött terrorista.

– Nem tehetek róla.

– De tudott róla?

– Persze hogy tudok! Lehet manapság nem tudni Mukhtar Malkiról?

– Miért járt az imámnál?

A kérdés a semmiből jött, és alaposan szíven ütötte a tanárt.

– Honnan tud erről?

– Csak válaszoljon!

– Figyeltetett? A rohadt életbe, követnek?!

– Nem magát figyelték – intette le Margit. – A mecsetnél látták meg az embereink. Rutinból lekérték a rendszámát, és valamelyiknek rémlett, hogy látta már velem dolgozni. Felhívott. Én meg utánanéztem magának, és lám, mit találok? Mukhtar neve a mai nap során másodszor bukkan fel! Méghozzá itt, az én kis szemétdombomon, az én hátsó udvaromban. És akkor azt kell hallanom, Mukhtar fia a budapesti imámhoz járkál.

Nem járkálok! Ma voltam először.

Mondja maga.

Ne hazudtoljon meg engem, Margit! Semmit sem tud arról, miért jártam ott.

– Azért van elképzelésem. Félek, tudja? Félek, hogy Budapesten készül valami. És az nem politikai célpont lesz, hanem valami civil. Mondjuk a zsidó negyedben. Ismeri példának okáért a Gozsdu-udvart, Zakariás? Hogy mást ne mondjak, félek, hogy ott lesz valami hatalmas nagy baj. Annyi védtelen ember olyan kis helyen… A maga apja imádná.

Malki felpattant az ablakpárkányról, ahová néhány perce telepedett le.

– Mégis… mi a francot akar tőlem?!

– Mukhtart.

– Nem tudom, hol van.

– Az apja.

– Tizennégy éve nem láttam.

– Ide tart.

– Akkor sem tudom, hol van.

– Ugye ismeri a XIII. törvénycikkelyt?

Malki ajka megfeszült.

– Menjen a picsába, Margit!

A nő azonban darálni kezdte a törvény szövegét.

– Mindazon egyének, akiknek közvetlen hozzátartozója az Európai Unió területén belül vagy kívül az Unió állampolgárai ellen terrorcselekményt követ el, születési helyükre, állampolgárságukra és egyéb tényezőkre tekintet nélkül haladéktalanul az Európai Unió határain kívülre utasíttatnak, és őket nyolc napon belül azon államnak kell őket átadni, amelynek területéről felmenőjük először lépte át az Európai Unió határát. Hallott róla, nem? A törvény szerint maga és a fia nyolc nap múlva már akár a görög határon állhat sorba, és kereshet magának új otthont.

– Fenyeget?

– Tényt közlök.

– Nem dobathat ki emiatt. A fiamnak kezelésre van szüksége.

– Az országnak meg nincs szüksége terrorra – Margit a férfira mutatott, és szinte kiköpte a szavakat. – Mindenki figyeljen oda a kibaszott rokonaira! Ez a törvény üzenete! Mert ha csak egy is felrobbantja magát a kontinensen, az egész kurva családot ki kell hajítani a Fal túloldalára.

– Ez a törvény embertelen. Maga is tudja.

– Ez a törvény törvény. Én ezt tudom.

– Ha azzal fenyeget, hogy a tizennégy éve nem látott apám miatt a fiammal együtt kidobat…

– Nem fenyegetem, de ha nem segít, megteszem. A törvény mellettem áll.

– Ezt nem teheti meg.

– Dehogynem.

– Nem így ismerem magát, Margit.

– Miért, én talán így ismertem magát?

Malki beharapta az ajkát.

– Mit akar?

– Mukhtart.

– Mit akar vele tenni?

– Meg akarom akadályozni azt, amire készül. Ha az kell, akkor ennek érdekében meg is ölöm.

– Nem hagyhatom, hogy megölje.

– Nem hagyhatom, hogy végrehajtsa, amire készül.

Margit letette a poharat és feltápászkodott. Az ajtó felé indult.

– Kap negyvennyolc órát. Vagy segít az EBH-nak, Zakariás, vagy a következő géppel repülnek Aleppóba.

– A fiam ott meghal.

Margit kifejezéstelenül nézte a férfit.

– Átérzem a fájdalmát és a helyzetét, Zakariás. De leszarom.

Azzal kiment, és bevágta maga mögött az ajtót. Malki felpattant és utána sietett. A lift előtt érte utol az őrnagyot.

Margit! Csak még egy kérdés.

Igen? – nézett rá a nő kihívóan.

Mondja… mi ebben az egészben a maga motivációja?

Halk csilingeléssel megérkezett a lift, a nő pedig szó nélkül beszállt. Amikor gyomorfájdító lökéssel lefelé indult a fülke, Margit elővett egy zsebkendőt, és megtörölte a szemét, amely csordultig telt könnyekkel.

13.

SHEILA A LAKÁSÁBAN ÁLLT, és gondterhelten bámult maga elé. A lábának egy tömött, de nem túl nagy hátizsák támaszkodott, ő pedig az orrát vakargatva meredt a vászontáskára.

Mi a fenét felejthetett még el?

Az utazók tipikus kérdését vagy századszor tette fel magának.

Egy órával korábban kezdte a pakolást. Először az ágyán he-

lyezte el akkurátus rendben a holmikat. A ruhák, tisztálkodószerek halmai mellett útikönyvek, egy strapabíró tablet, apró, de kiváló felbontású és nagy kapacitású fényképezőgép, tartalék akkumulátorok, mobiltelefon és egy sor apróság várták, hogy elpakolja őket

Először is kipakolt mindent, amit úgy gondolt, magával kell vinnie.

Azután szelektálni kezdett. •

Elsőként a ruhákat kezdte visszarakni a szekrénybe. Elég lesz egy váltás ahhoz a khakiszínű nadrághoz és zöld pólóhoz, amit éppen viselt. Meg pár fehérnemű. Ahová megy, ott el kell majd vegyülnie, ezért első dolga lesz helyi ruhákat vásárolni. Burkát fog venni, és eltakarja majd magát, amennyire csak lehet. Fejlendőre és ottani alsóneműkre is szüksége lesz majd, ha megérkezik a kiindulópontra. Vagy legalábbis annak közelébe, ezt még nem tudta biztosan. Az útiterv még változhatott.

Némi töprengés után a tisztálkodószerek javát is visszavitte a fürdőszobába. Ahová indul, ott nem fog kelleni hajlakk, sampon, tusfürdő vagy éppen a tetemes mennyiségű sminkszereket rejtő táska. Ez csak akadályozná a mozgásban. Egy szappan elég lesz, az nem feltűnő. Újabb hezitálás után azonban a sminkes táskát mégis visszahozta, és kiszedett belőle minden sötétebb színű alapozót. Ezekre szüksége lesz majd, ha odaér, hogy a bőrét kissé barnább tónusúnak tüntesse fel. Ezért aztán maradt a szemceruza is, amelyből kettőt is eltett.

Levette a szemüvegét, és a fürdőszobában felnyitott egy friss doboz kontaktlencsét. Olyan darabokat választott, amelyek egy bő hónapig a szemén maradhattak anélkül, hogy ki kellett volna vennie őket. A biztonság kedvéért egy tartalék párat is a hátizsák oldalzsebébe süllyesztett. Szeme szerencsére eleve olyan sötétbarna volt, hogy sokan első pillantásra feketének nézték, így ez önmagában is megfelelt. Örült, hogy legalább azzal nem kell bajlódnia, hogy színezett lencsékkel elváltoztassa a szeme színét.

Az útlevelét, jogosítványát zsebre tette, majd egy köteg készpénzt is melléjük gyűrt. Még emlékezett, mennyire csodálkozott a pénztáros a bankban, amikor egy órával korábban kivett huszonötezer dollárt. Ez volt minden spórolt pénze.

Csesszétek meg, fiúk! – gondolta keserűen. Ahhoz képest persze csekély összeg volt ez a huszonötezer, amit eredetileg kért a szerkesztőktől, de ha nincs több, akkor hát ennyiből kell kigazdálkodnia az egészet. Az jutott eszébe, míg a bankban a sorára várt, hogy talán jobb is, ha nem korlátlannak tűnő forrásokkal indul útnak. Így kénytelen lesz majd néhol kérni, és nem lefizetni; vagy kiskapukat keresni, megpróbálni megúszni egyes költségeket. Ez pedig még akár oda is vezethet, hogy egészen más kapuk nyílnak meg számára, mint az átlag újságíróknak. A riportja így sokkal valóságosabb, sokkal életszagúbb lehet. És persze veszélyesebb is, ez nem is lehet kétséges.

A százasokból és ötszázasokból álló köteg felcsavarva és a befőttesgumival összefogva meglepően kicsinek látszott. Az Államokban már szinte senki sem használt készpénzt, így meglepő volt a jelentős összegű felvét. Sheila persze egy szóval sem magyarázta meg a pénztárosnak, hogy miért van szüksége ennyi készpénzre, pusztán aláfirkantotta az elismervényt, és egy futó mosollyal az ajkán távozott.

A bankkártyáját is eltette, erre addig lehetett szüksége, amik meg nem érkezik a célállomás közelébe. Onnantól nem viszi magával tovább, ahogy a jogosítványt és az amerikai útlevelet sem. Ezekkel természetesen pontos terve volt. A reggel folyamán kikereste a párizsi amerikai követség címét. Amikor már nem kellenek ezek az iratok, tehát az utolsó civilizált állomáson, majd borítékba helyezi, és feladja ókét a konzulátusnak egy levél kíséretében.

A megcímzett boríték és a kinyomtatott levél már aláírva ott hevert az ágyon. Sheila meglehetősen precízen működött, ha küldetés előkészítéséről volt szó. A levelet egyenesen a nagykövetség sajtóattaséjának címezte, és megírta benne, hogy nagyjából egy hónapon belül jelentkezni fog a párizsi épületben, ahol majd elmagyarázza, merre is járt. De addig is legyenek kedvesek megőrizni az okmányait és a bankkártyáját Ja, és persze a mobiltelefonját Az útra egy ütött-kopott darabot visz majd csak magával, a hivalkodó vadonatúj iPhone-tól megszabadul, nehogy az felkeltse valaki érdeklődését. Az útra szánt mobil egy régi, strapabíró darab volt, ami bírta a gyűrődést, a vizet, a port, és extra hosszan kitartott az akkumulátora. A kinézete alapján ezt aligha akarja majd bárki is elrabolni tőle.

Még egyszer átfutotta a levelet, majd azt is elcsomagolta.

A lábára elnyűtt, kényelmes bakancsot vett, de tudta, ezt is ott kell majd hagynia, amikor átöltözik a helyiek által viselt ruhákba.

Ezért a darabért nem is lesz nagy kár.

– Talán kész – morogta maga elé.

Körbesétált a lakásban, hogy nem felejtette el valamit, de semmi sem jutott eszébe. Az órájára pillantott. Fél hat múlt pár perccel. A gép tizenegykor indul a Kennedyről, de a hosszas biztonsági ellenőrzések miatt három órával korábban kint kell majd lennie. Arra gondolt, szerez egy taxit, aztán majd a reptéren megvacsorázik, és elüti valahogy az időt. Még az is jobb, mint itthon toporogni, és az órát bámulni.

Felvette a mobilt, és hívott egy taxit.

Ahogy a hátára kanyarította a hátizsákot, és kinyitotta az ajtót, meglátta a férfit, aki éppen a csengőt készült megnyomni.

Ben Lakefield állt az ajtóban egy üveg borral és egy papírszatyorral a kezében.

A hibátlan fogsort felfedő kisfiús vigyor egy pillanat alatt leolvadt az arcáról, amikor szembe találta magát a sportosan öltözött nővel, aki a vállára vetett hátizsákkal jött vele szembe.

– Hát te mit keresel itt?

– Én csak… gondoltam, megismételhetnénk az estét.

– Jaj, de édes vagy! – öltötte magára a cukiságmaszkot Sheila, és egy futó csókot lehelt a férfi ajkára, de a mozdulattal ki is tessékelte a lakásból, ő pedig megfordult, és a kulcsot a zárba tette. – Indulóban vagy?

– Ne haragudj, de leszerveztem egy utat. Már itt is van a taxi.

– Hová mész?

– Csak elugrom egy időre a Sziklás-hegységbe.

Ben felhúzta a szemöldökét.

– A Sziklás-hegységbe? Te? Minek?

– Pihenek. Túrázom. Síelek is talán, ha lesz olyan hely.

– Nem látok nálad sífelszerelést.

– Gondolod, hogy New Yorkban tartanék léceket? Mi a fenének? Majd ott bérelek.

A nő elindult lefelé a lépcsőn. Ben Lakefield pedig nem tehetett mást, mint hogy engedelmesen loholt a nyomába.

– Amikor kimásztunk az ágyból, még egy szóval sem mondtad, hogy elmész.

– Te mondtad, hogy találjak ki valami új sztorit.

– És ez már annak része?

– Nem. Most fogom kitalálni. Itthon nem megy – kiléptek a járdára, a taxi az út szélén várakozott. Sheila intett a sofőrnek, aki, felnyitotta a csomagtartót, és elvette a nő hátizsákját. Sheila megfordult, és felmosolygott a férfira.

– Itthon nem jön az ihlet. Ugye, megértesz?

Csókot lehelt Ben ajkára, majd bepattant a kocsiba.

A férfi azonban nem hagyta magát lerázni. Beült a nő mellé.

– Hová? – kérdezte a sofőr.

– A Kennedyre – mondta Sheila, majd a férfihoz fordult. – Hát te?

– Elkísérlek.

– Hová? A reptérre?

– Hát nem is a Sziklás-hegységbe.

A kocsi elindult, a szerkesztő pedig folytatta.

– Én nem tudok így elszabadulni, ahogy te. Bár rám férne.

– Mert nekem olyan édes a felettesem, hogy megtehetem – mosolygott Sheila a főnökére, de közben egyre kínosabban érezte magát.

– Hol leszel pontosan?

– Miért?

– A hétvégére megpróbálhatom szabaddá tenni maga. Péntek este esetleg utánad tudnék repülni.

Sheila szava egy pillanatra elakadt.

– Mi a baj? – nézte a férfi fürkészőn.

– Csak meglepődtem.

– Nekem sem ártana egy kis pihenés, és te is hiányzol majd.

– Édes vagy.

– Szóval? Mi a hotel címe?

– Egy faházat vettem ki a hegyekben.

– Aha… és hogy kerülsz oda?

– Hát – rögtönzött a lány, – Salt Lake Citybe repülök, onnan meg kocsit béreltem, és felmegyek a hegyekbe.

– De hogy találod meg a házat?

– Kaptam egy címet, hogy kit keressek. Egy család. Ők majd odaadják a kulcsot, és felkísérnek. f

Értem – mondta Ben, de látszott, hogy nem érti.

– Majd onnan felhívlak.

– A hegyek között szerintem nincs térerő.

– Ja, tényleg. Akkor meg majd a városból.

A szerkesztő bólogatott, majd kibámult az ablakon. Egy perc múlva visszafordult Sheilához.

– Valami pasas, igaz?

– Tessék?

– Valami fickó vár ott, ha jól sejtem.

– Jaj, dehogy! – kiáltott fel a nő, és most nem kellett megjátszania a meglepődést.

– Van valakid?

– Nincs kapcsolatom, Ben, és most sem egy férfihoz megyek, hanem egyedül leszek.

– Értem…

– De szeretném, ha most azért tisztáznánk valamit. Az, hogy párszor jól éreztük magunkat együtt, nem jogosít fel arra, hogy elszámoltass. – Sheila már nemegyszer előadta ezt a mondatot. Jó riporter volt, de soha nem riadt vissza a szexet is bevetni, ha ezzel valamiféle előnyt vélt elérni. Persze nem feküdt le mindenkivel, de ha az illető csak egy kicsit is jól nézett ki, Sheila az érvelés helyett nemegyszer inkább bedobta magát, mint hogy felesleges beszélgetésekkel és győzködéssel énje el a célját.

– Én csak…

– Kedvellek, de most egyedül kell lennem. Nem megy a sztori kitalálása, csak bámulom a falat. Ki kell innen szakadnom. Ennyi.

– Oké, és bocs! Igazad van. De jó ötlet ez? A hegyekben?

– Ezt dobta az agyam. Ha szar lesz ott, majd visszajövök.

– A telefonod azért nálad van? Hátha lesz térerő.

– Újságíró vagyok. A telefonom mindig nálam van.

– Mikor kereshetlek?

– Ezt hogy érted?

– Ha kell valami.

Majd én jelentkezem. Ha nagy a gáz, dobj egy SMS-t – eszébe jutott, hogy a telefonja hetekig a párizsi követség egy trezorjában fog pihenni. – Vagyis ne! Inkább e-mailt. Azokat majd pár naponta megnézem. Lemegyek a városba, csak van ott egy könyvtár, vagy valami, ahol találok normális netet meg egy gépet, nem igaz?

A férfi bólintott, majd megkopogtatta a sofőr vállát.

– Itt tegyen ki!

A kocsi lehúzódott.

– Mégsem jössz ki a reptérre?

– Te mondtad, hogy magányra vágysz. Rád erőltettem magam. Inkább most megyek, te meg már most elkezdhetsz egyedül lenni.

Futó csókot váltottak. Ben pedig megbántottan kiszállt a taxiból.

Sheila határozottan megkönnyebbült, amikor a járdán álló férfi távolodó alakja félé integetett. Nem volt kedve hazudozni, de most nem tehetett mást. Ha megtudja az igazat, a férfi mindent megtett volna, hogy megakadályozza ezt a küldetést. Ben szerint öngyilkosság ilyesmibe bonyolódni, de Sheila Ward messze nem látta a helyzetet olyan vészesnek. Ben mindig irodai tintanyaló volt, onnan lett szerkesztő, majd főszerkesztő. Ő viszont a terepmunkában hitt. Olyan helyeken járt, amiket Ben még csak cl sem tudott volna képzelni. Majd pont ő fogja megmondani neki, hogy mi veszélyes, és mi nem!

Az azért szöget ütött a fejébe, hogy mikor jön majd el a pillanat, amikor Ben komolyan kerestetni kezdi. Ezzel az eshetőséggel eddig nem számolt. Valahogy végig arra gondolt, a férfinak ő is csak egy-két jó numerát jelentett, amit majd időnként megismételnek, de semmi komolyabbra nem számított. Lakefield szemében viszont valami más is bujkált az imént.

Számolgatni kezdett. Ő négy, legfeljebb öt hétre tervezte ezt a melót.

Ha minden jól alakul, ennyinek elégnek kell lennie. Odamegy, megszervezi, bejut, elmegy Párizsba, jelentkezik, feladja a cikket, és még egy laza párizsi hétvége is belefér, mielőtt hazarepül.

Nem rossz terv ez.

De Ben nem fogja kibírni, hogy öt hétig ne keresse.

Nagyjából négy-öt nap múlva rá fog csörögni. Aztán maileket ír majd.

Ha nem jelentkezik, elkezd aggódni. Sorra veszi a barátait, de senki sem tud róla semmit. Úgy saccolta, körülbelül tíz-tizennégy nap telik cl, mire szólnak a rendőrségnek.

Azok hamar kiderítik majd, hogy Madridba repült, nem Salt Lake Citybe.

Ott aztán egy időre nyomát veszítik majd, hiszen busszal utazik el a határig, és ott száll majd ismét gépre.

Három hét múlva kiszagolja a sajtó, hogy az ismert oknyomozó újságírónő eltűnt. Ebbe csak a párizsi nagykövetség kavarhat bele, ha jelentik, hogy a nő iratai hozzájuk kerültek egy különös levél kíséretében, amely azt ígéri, hogy Sheila Ward hamarosan újra felbukkan majd.

Akár így lesz, akár úgy, megindulnak a találgatások, és kétségtelenül foglalkozni fog az üggyel a média.

Ha minden jól megy, éppen akkorra fogja az érdeklődés elérni a csúcspontját, amikor ő megjelenik majd Párizsban.

Már szinte látta is magát, ahogy burkában, éhesen, lefogyva, koszosan, büdösen becsönget a követségre. A nett tengerészgyalogos majd undorral végigméri, és megpróbálja elhajtani, de aztán csak be fog jutni. Megfürdik, ruhát kap, és kihallgatják, merre járt.

Aztán bejelentik, hogy előkerült, ő pedig megírja a cikket, ami akkorra fél Amerikát lázban fogja tartani a kalandos eltűnési ügy miatt.

Ez tényleg nagyot fog szólni! – döbbent rá.

Egyre jobban tetszett neki a dolog.

A saját mosolygó arcát figyelte a taxi tükröződő ablaküvegétől miközben a földig lógó esőfelhők között lassan felbukkant a Kennedy repülőtér épülettömbje.

14.

AZ EGYIPTOMI LÉGITÁRSASÁG a rizikós utakra specializálódott ugyan, de ez a mostani nem számított igazán annak. Most nem Líbia, Szíria vagy Algéria, esetleg Szudán volt a célország. Az Airbus 320-as öreg volt, de azért ügyeltek a karbantartására. Az utastér egészen tisztának tűnt, és a burkolatokon is csak itt-ott látszottak kopásnyomok vagy az utasok mozgása után visszamaradt karcolások. A hajtóművek felől ugyan felszálláskor hosszasan hallatszott valami idegesítő tónusú sivító hang, de a háromezer méter magasságot elhagyva fokozatosan halkulni kezdett, majd abba is maradt a zaj. Onnantól kezdve az utazás az égvilágon semmi izgalmat nem okozott.

Mukhtar Malki Kairóban szállt fel a gépre, inge mellzsebéből egy Ali Awad névre szóló kuvaiti útlevél széle kandikált ki. Egy narancslét tartott a kezében, és elgondolkodva nézegetett körbe. Néha a gép ablakán is kipillantott, csak hogy lássa, merre járnak. Már jól kivehetők voltak a parti házak, az Airbus folyamatosan süllyedt. A Földközitenger keleti medencéje a szokásos mélykék árnyalatát mutatta, a lebukó nap pedig elmosott szélű vörös sávot festett a fodrozódó felszínre.

Az utasok feje felett megszólalt a hangszóró, a pilóta az üléseik elfoglalására szólította fél az utaskísérőkét.

Mukhtar a leghátsó, harmincadik sorban ült, a folyosó melletti széken. Innen végiglátott az egész folyosón. A gép még félig sem telt meg, ma valamiért nem volt nagy igény a jegyekre. A Mukhtar melletti öt szék is üresen maradt, ennek kifejezetten örült. A török partokkal párhuzamosan repültek, a pilóta láthatóan a tenger irányából készült landolni. Meredek ívű fordulóba kezdtek, a partvonal eltűnt a gép ablakából, most ismét csak a vizet látta. A felszín rohamosan közeledett, és egy perc múlva már a szárazföld felett jártak. A város ott terült el alatta. Mukhtar közelebb húzódott az ablakhoz. Jól emlékezett, hogy a leszállópálya vége alig egy kilométerre van a tengerparti fövenytől.

Az Airbus 20.58-kor kemény zöttyenéssel landolt a török repülőtér egyetlen kifutópályáján. A pilóták akkor sem kaptak volna tapsot a leszállás után, ha ez az ostoba szokás nem veszett volna ki vagy egy évtizeddel korábban a polgári repülésből.

Miközben a nem túl nagy forgalmi épület felé gurultak, Mukhtar megállapította, hogy Gazipasa komolyan kiépült, mióta hat évvel korábban legutóbb itt járt. Pedig ő éppen azért választotta ezt a repülőteret, mert itt még nem üzemeltek be semmiféle komolyabb arcfelismerő rendszert. Bár elmaszkírozta magát, parókát viselt, és szemüveget, a komolyabb amerikai gyártmányú berendezéseket ez már régen nem tévesztette meg. Ahogy a rendszerek terjedtek, egyre nehezebb volt a magafajtának egyegy városba repülővel eljutni.

A gép beállt a terminál elé, a pár tucatnyi utas pedig a harminckét fokos melegben az izzó betonon keresztül bebandukolt az épület hűvösébe. Mukhtarnak csak egy hátizsákja volt, így kikerülte a csomagra várók csoportjait, és egyenesen az útlevélellenőrzéshez ment. Az unott török határőr felületesen rápillantott, majd belecsapta a pecsétet a hamis útlevélbe.

Mukhtar fogott egy sárga taxit a reptér előtt, és bemondta a címet. A Grand Akca Otel felé vezető úton egy szót sem szólt, és a taxis is elvolt azzal, hogy nagy hangon vitatkozott valakivel a mobiltelefonján. Amikor megérkeztek, Mukhtar szótlanul előrenyújtotta a viteldíjat, aztán kiszállt, és a szálloda felé indult.

Pár lépés után megvárta, hogy a taxi megforduljon, és elhajtson arra, amerről érkeztek. Addig is a fövenyen heverő fürdőzőket nézte. A napágyak fele sem telt meg, a turizmus a húsz évvel korábbinak idén is talán ha a negyven százalékát érte el. Az események nem tettek jót ennek az iparágnak, és az sem, hogy a hotelek nagy részét tulajdonló oroszok mindenható urával hol konfliktusban állt a török kormány, hol meg a legnagyobb barátok voltak. A hektikus mozgások soha nem használnak az üzletnek. A parton most jobbára németek, hollandok és a szokásos kelet-európai turisták fürdőztek, s nyoma sem volt az oroszok harsány seregének. Idén megint szúrós szemmel bámult egymásra Moszkva és Ankara, ennek pedig a turistákból élő török átlagemberek itták meg a levét, akiknek évente alig öt hónapjuk van megkeresni azt a pénzt, aminek egész évre elégnek kell lennie. De hát hol érdekli ez a politikusokat?

Amikor már nyoma sem volt az autónak, Mukhtar a vállára dobta a zsákot, és tovább-ballagott. Elhagyta a szálloda tömbjét, s közben nem kerülte cl a figyelmét, hogy a szálloda előtti oszlopokon nincsenek kamerák, csak a bejáratban, az viszont nem az utca félé néz, hanem a hotelbe érkezőket pásztázza. Ez tehát nem változott hat év alatt, és ez jól is van így.

A következő sarkon jobbra fordult, rá a Fatih Sultan Mehmetre. Az apartmanház alig kétszáz méterre állt a kereszteződéstől. Menet közben már messziről felfedezte a nagy fehér követ az út szélétől kissé beljebb. A kulcs ott volt alatta, ahogy azt meghagyta a nőnek, aki havonta egyszer jött, hogy kiszellőztessen és körbenézzen, vagy éppen, ha ki volt adva a lakás, akkor kitakarítson a turisták után.

Mukhtar ezt így találta biztonságosnak. Egy apartmanházban évekig üresen álló lakás előbb-utóbb csak szemet szúrt volna valakinek, s aztán egy érkező annál nagyobb feltűnést kelt. Az öszszes környező lakást egy-két heti váltásokban turisták vették bérbe, jobbára az a kispénzű fájta, amelyik egy fapados légitársasággal érkezik

Gazipasába, vagy ritkábban a jóval messzebb fekvő Antalyába, aztán az ingyenes tengerparton sütteti magát két hétig, és közben vagy főz magára, vagy a legolcsóbb kebabosokat választja. Így egy nyaralás tényleg pár száz dollárból megúszható Törökország déli részén. Mukhtar Malki pontosan ezen turisták között akart elvegyülni.

A kulcsot kivette a kő alól, a zsebébe süllyesztette, majd folytatta útját az épületegyüttes felé. A kapuhoz érve befordult az udvarra, ahol a szabálytalan formájú medence körül kéttucatnyi fiatal napozott. A medencét három oldalról a lakások vették körbe. Mukhtaré az első emeleten volt. Felkaptatott a lépcsőn, és benyitott a negyven négyzetméteres apartmanba. Az ajtót gondosan becsukta, azután átvizsgálta a lakást, de nem talált semmi olyat, ami aggodalomra adott volna okot. A parányi konyhába lépve elhúzta a helyéről a tűzhelyet, és letérdelt a padlóra. A kőlap, amit hat évvel korábban meglazított, majd fáradságos munkával egy hét centi mély üreget vájt alá a betonba, most is ott volt a helyén. A konyhakés hegyével kikaparta a fugát, amit annak idején ő kent vissza a résbe, majd a szabaddá váló lapot felemelte.

Mindent úgy talált, ahogy akkor itt hagyta.

A fekete színű, orosz gyártmányú Strizh pisztoly, amely leginkább a Glockra hasonlít, egy kendőbe tekerve ott feküdt a mélyedésben. A fegyver mellett két tár és két doboz lőszer, valamint egy hangtompító lapult. Mukhtar mindent kiszedett a lyukból, visszarakta a kőlapot, és a tűzhelyet is a helyére tolta, majd az asztalon szétszedte, kitisztította, és újra összerakta a pisztolyt. Minden eleme tökéletesen működött. A tárakat megtöltötte, mindegyikbe tizenöt lőszer került, mivel nem akarta a rugót teljesen megterhelni. Felcsavarta a hangtompítót, majd elégedetten letette a fegyvert.

A következő egy órát arra használta fel, hogy rendbe szedje magát.

Letusolt, megborotválkozott, és tiszta ruhát vett. Egy könnyű bermudát választott, meg egy Sprite feliratú ötdolláros reklámpólót. A bermudanadrág derekába kemény katonai derékszíját fűzött, hogy az megtartsa a megtöltve több mint egykilós Strizh súlyát, de hát ezt úgyis eltakarja majd a mélyen lelógó póló. Könnyű vászoncipőt húzott, a fejére pedig egy baseballsapka kerül. Szemüveget illesztett az orrára, ami csak annyiban különbözött a szokványos kétdioptriás pápaszemektől, hogy szárát a fül köré lehetett csavarni, így az szilárdan állt. Akár futni, ugrani is lehetett vele annak a veszélye nélkül, hogy az ember elhagyná.

Mukhtar alig egy éve vette észre, hogy romlik a szeme. Akkor töltötte be a negyvennyolcat, és egy ideje már érezte a korát. Kisebb csodának tartotta, hogy immár három évtizede szolgálja Allahot a maga módján, és ezzel az életformával még mindig életben van. Még csak egy komolyabb harci sérülése sem volt. Ezt isteni jelnek tartotta, és mindent megtett, hogy ne éljen vissza Allah türelmével.

Ez a gyakorlatban azt jelentette, hogy nagyon vigyázott a testére, és pokoli óvatos volt. Ennek köszönhette, hogy még életben volt.

Egy éve azonban életében először elhibázott egy tankot egy rakétavetővel. Nem is értette. Csak amikor néhány nappal később megint elhomályosult a látása, akkor jutott eszébe, hogy talán a szemével lehet gond.

Kuvaitban keresett fel egy látszerészt, aki meg is állapította, hogy rövidlátó lett. Akkor még csak egy dioptria kellett neki, de a szeme azóta is rohamosan romlott, már a kétdioptriást is kevésnek érezte néha. Sejtette, hogy a mostani munka után megint el kell mennie egy vizsgálatra, hacsak nem akarja, hogy ennyi év után olyan ostobaságon bukjon el egy akcióban, mint a látáshiba. Általában kontaktlencsét használt, hiszen az mégiscsak alkalmasabb a terepen való mozgásra, ma azonban a szemüveg az álca részét is jelentette.

Megnézte magát a tükörben, majd egy harcsabajuszt ragasztott fel magának, és az álla közepére apró kecskeszakállat illesztett. Ha valaki ma megjegyezné őt a városban, erre fog emlékezni. A harcsabajuszra.

A szemtanúk pszichológiájáról szóló könyvet vagy tíz évvel korábban olvasta, és azóta az ott tanultak szerint rendezte meg az akcióit. Ha tudható volt, hogy lesznek a merénylet után is szemtanúk, mindig valami roppant feltűnőt helyezett el magán. Egy meghökkentő bajuszt, oldalszakállat, vagy akár hatalmas, vaskos keretű szemüveget. Esetleg élénk színű ruhadarabot, főként sapkát vagy dzsekit. Mindegy, hogy mit, a lényeg csak az volt, hogy egész megjelenésében egyetlenegy dolog legyen, ami szembeötlő. Ami vonzza magára a tekintetet, de azért a mindennapi életben mégiscsak elfogadható valamennyire.

A szemtanúk ugyanis csak ezt jegyzik majd meg.

Ami feltűnő.

Ő pedig utóbb két sarokkal arrébb megszabadult az ismertetőjegytől, és elvegyült az arctalan tömegben. Ma a harcsabajusz és a szakállka töltötte be ezt a szerepet

Az órájára nézett. Tizenegy múlt. Az élet ilyenkor még javában zajlott a városban, a napi hőség után az emberek ekkortájt merészkedtek ki az utcákra, a turisták pedig az éttermeket és a bárokat járták. A találkozója éjfélre volt időzítve, amikor elkezdett csendesedni a város.

A derekánál hátul betűzte a pisztolyt, elrendezte rajta a pólót, aztán kilépett az éjszakába. A medence körül a fiatalok már részegek voltak, ügyet sem vetettek a járdán sétáló középkorú férfira. Mukhtar a szemüveg mögül megvetően mérte őket végig.

Tessék, ez itt Európa krémje!

Nem csoda, ha ötven év múlva már muzulmán kormányok lesznek hatalmon a földrész legtöbb országában.

Igazság szerint ő harminc évvel korábban, amikor az ügy zászlaja alá állt, úgy gondolta, nagyjából már mostanra eljön az idő, hogy Európa félig-meddig térdre kényszerül. És ez meg is történt volna, ha nem jön a váratlan jobboldali fordulat az EU szinte minden államában, és nem húzzák fel szélsebesen a Falat. Persze az, hogy ezek a puhányok végül mégiscsak fegyvert fogtak, és nem féltek használni, csak lassítja a folyamatot, de nem fogja megállítani. Mukhtar szilárdan hitt ebben.

Aztán, ha majd meglesz Európa, jöhet a Nagy Sátán is.

A hit végül úgyis győzni fog.

A Mevlütlü utca kacskaringós vonalát követve sétált vissza a városba. El akarta kerülni a hotel környékét, nem akarta, hogy ott bárki emlékezzék rá, még ha erre oly csekély is volt az esély. Jó tempóban haladva három kilométert tett meg fél óra alatt, mire elért az egyetem melletti futballpályához. A kései órán a tömb már meglehetősen ütés volt, csak a folyó partján álló gözlemés tartott nyitva.

Mukhtar behúzódott a parti bokrok alá, és hátát egy fatörzsnek vetve leült.

A gözlemésnél csak két taxisofőr üldögélt, és halkan beszélgettek a teájuk felett. A másik hat asztal üresen állt, a fülkében a szakács egy apró tévén a meccset bámulta.

A férfi éjfél után pár perccel érkezett. Taxival jött, fizetett, és egyenesen a bódéhoz ment.

Mukhtar szája sarkában megfeszültek az izmok. Kifejezetten meghagyta a pasasnak, hogy gyalog érkezzen, nehogy utóbb egy taxis emlékezzen rá, hová szállította.

A fickó a pulthoz állt, kért egy gözlemét, aztán elballagott vele a hátsó asztalok egyikéhez, amelyek a folyóhoz közel, a fák lelógó ágai alatti sötétségben álltak. Ezt legalább jól csinálta, gondolta Mukhtar. Figyelme most a két beszélgető sofőr felé fordult.

Azok éppen szedelőzködni kezdtek.

Megvárta, míg elmennek. Amikor a féklámpák vöröse is elenyészett a távolban, ismét ellenőrizte a környéket. A gözlemés továbbra is a tévét bámulta, ügyet sem vetett a fák alatt falatozó egyetlen vendégére, akit arról a helyről egyébként nem is láthatott.

Mukhtar most ismét felmérte a férfit, aki éppen az étel utolsó falatjainál járt.

A fickó huszonöt év körüli, izmos, barna bőrű fiatalember volt. Haja hosszú és lazán hátrafésült, szeme sötéten villogott. Egészen nyugodtan ült a helyén térdig érő laza fürdőnadrágjában és ujjatlan pólójában. Lábán strandpapucsot hordott. Láthatóan nem készült akcióra, hiszen ma nem fog más történni, mint a kapcsolatfelvétel és az eligazítás.

Mukhtar a fák takarásában megközelítette a férfit, és a folyó felől érkezve leült a mellette lévő székre. A fiatalember láthatóan meglepődött, a szájában megállt a falat.

– Folytasd a rágást! – utasította halkan Mukhtar.

A srác engedelmeskedett.

– Mi a neved? – vetette oda a szír arabul.

– Jürgen Hanzl vagyok, jó estét! Örülök, hogy…

– Oké, oké, elég lesz – intette le Mukhtar. – Felelj a kérdéseimre! Honnan jöttél?

– Most Münsterben élek.

– Apád, anyád?

– Anyám otthon van, apám meg oktat egy középiskolában.

Matematikát és…

Mukhtarnak eddig egyáltalán nem voltak jó érzései a fiatalemberrel kapcsolatban.

Szószátyár.

– Elég.

– Elnézést.

– Hol kaptad a kiképzést?

– Al-Kawm mellett, a sivatagban.

– Mikor?

– Hét éve.

– Meddig tartott?

– Nyolc hétig.

– Ki volt a kiképződ?

– Mi csak azon a néven ismertük, hogy a Maszkos. Nem mondott más nevet.

– Akikkel együtt voltál, vettek már részt műveletben?

– Igen. Ahmed és Ismail csinálta tavaly a Le Havre-i robbantásokat. Láttam a híradóban. Nagyon kemény volt!

– Milyen színű volt a szállásodon a mosdó fala?

– Miféle mosdó? – hüledezett Hanzl. – Egy sátorban laktunk.

Nem volt ott semmiféle mosdó.

– Milyen és hány teve volt a kiképzésen?

– Nem volt teve. Egy szamár volt csak ott, az egyik őré.

– Mi volt a szamár neve?

– Fogalmam sincs – vont vállat a fickó, majd a homlokát kezdte ráncolni, végül szélesen elvigyorodott. – Hé, nem is volt neve! Emlékszem, viccelődtünk is az őrrel, mert az csak úgy hívta, hogy a „Szamár”.

– Mi volt az utasításod a kiképzés után?

– Harcolni akartam, de a Maszkos azt mondta, most nem lehet. Azt mondta, ágyútölteléknek ott vannak a kevésbé eszesek, nekem mást szántak. Azt mondták, menjek vissza Münsterbe, és tegyek úgy, mintha mi sem történt volna.

– Miért?

– Mert egyszer majd felveszik velem a kapcsolatot. Addig értékesebb vagyok nekik úgy, hogy alvóként ott maradok Németországban.

– Nem kérdeztek, hol voltál két hónapig?

– Apáméktól eleve úgy jöttem el, hogy utazgatok pár hetet Amerikában. Nem mondtam meg nekik, hol jártam. Mivel nagyjából időben hazaértem, ezt el is fogadták. Tartottam nekik egy kamu élménybeszámolót, és kész.

– A zsaruk nem kerestek meg, miután hazamentéi?

– Dehogy! Minek is tették volna, hiszen Amerikában voltam, nem? – megint vigyorgott. Nagyon meg volt elégedve magával.

– Mit csináltál azóta?

– Elvégeztem az iskolát. Most egy gyárban dolgozom. Műanyag alkatrészeket fröccsöntök a Mercedes részére. Ez egy kis cég, de szerencsére rendesen fizetnek, és hát nincs is messze a lakástól.

– Egyedül laksz?

– Nem, apámékkal vagyok.

– Huszonöt éves vagy, és még otthon laksz?

– Igen – elvigyorodott. – Így olcsóbb, és anyám jól főz. Ő szír, apám német. A német konyha szar. De anyám remekül készít mindent.

Mukhtar hátradőlt, és körülnézett.

Kétségtelenül sikerült azonosítania az alvó ügynököt, hiszen még a beugrató kérdésekre is jól felelt.

A fiatalember első ránézésre jónak tűnt. Második generációs német. Nincs kötődése az iszlámhoz, csak az anyja, de ő sem mélyen hívő. Ilyenek milliónyian vannak Németországban.

Ha annak idején, a bő kéthónapos szíriai kirándulása mégis szemet szúrt volna a titkosszolgálatnak vagy a BKA-nak, akkor is eltelt azóta hét év, és a srác nem csinált semmi törvénybe ütközőt. Kisebb gondjuk is nagyobb volt annál, mintsem az ilyeneket is megfigyelés alatt tartsák. Erre egyszerűen nem lehetett sem elég emberük, sem elég technikájuk. És a Maszkos emberei sem észlelték, hogy a rendőrség felfigyelt volna Jürgen Hanzlra. Ezt Mukhtar jól tudta, hiszen időnként visszatérően szemmel tartották Hanzlt, még ha az nem is tudott róla. Erre megvoltak a saját embereik Európa-szerte.

Jürgen jónak látszott. Német állampolgár, német útlevéllel – Pazar! Most is csak nyaralni ugrott el egy hétre Alanyába, hiszen miért is ne tehetné ezt meg egy német fiatal?

Tökéletes jelölt.

De ez nem minden.

Mukhtar a fogát szívta. Ez a fickó nem lesz alkalmas. Mostanra megerősödött benne a kezdeti kedvezőtlen benyomása. Nem elég komoly. A kiképzésen mindig vannak ilyen vadhajtások, de épp azért hajtják meg őket a sivatagban, hogy kihulljon a férgese.

Ez azonban átment a rostán. Nem is értette, hogy a Maszkos hogy nem lövette agyon még akkor valamelyik növendékkel, hogy aztán belelökjék egy sziklarepedésbe a tetemet. Ez bevett gyakorlat volt. Az alkalmatlannak bizonyulók arra még kiválóan megfeleltek, hogy akik beválnak, hűségüket bizonyítandó, megölhessék őket. A lemorzsolódás nagy volt, de ami fenn maradt a rostán, azzal lehetett valamit kezdeni.

Ez a Hanzl azonban kakukktojás volt.

Átment a vizsgákon, a kiképzésen, de Mukhtart a vele töltött tíz perc meggyőzte, hogy mégsem alkalmas. Ha a Maszkos még élne, legközelebbi találkozásuk alkalmával jól hátba vágná, hogy hogyan véthetett ilyen hibát. De hát a Maszkost három éve megölte egy orosz bomba. Csak a bal lábát találták meg, azt is csak térdtől lefelé. A lábszár tetoválásáról sikerült azonosítani.

A fiatalemberhez fordult.

– Hol laksz?

– Alanyában, egy parti hotelben.

– Egyedül jöttél?

– Németországból? Nem. Három haverral repültünk ide.

– Ők hol vannak?

– Gondolom, isznak a hotelben.

– Ide egyedül jöttél, igaz?

– Persze.

– Hogy jöttél át Gazipasába?

– Ahogy mindenki. Leintettem egy kisbuszt. Aztán a központból meg taxival ide.

Hanzl előrehajolt ültében.

– Hé, nézze csak, van itt egy kis gond.

– Igen?

– Hát… szóval én azóta már egy kicsit másként gondolom ezt az egészet, tudja?

– Amennyiben?

– Ja. Hát a kiképzés óta eltelt hét év. És annyi minden történt. Nem akarom megbántani magukat, mert az ügy, ugye, fontos, de…

Mukhtarnak erre nem volt ideje. Leintette.

– Azt akarod mondani, hogy nem vállalod? – Hát… ja. Tudja… – Semmi gond.

A fiatalember meglepődött.

– Tessék? Semmi gond?

– Semmi gond. Nekünk önkéntesek kellenek. Ha nem akarod önként, akkor nem kell. Elmehetsz.

– Tényleg?

– Igen. Mit érnénk el kényszerítéssel, nem igaz?

– De. Igaz. Csak azt hittem, nehezebb lesz.

Mukhtar azon tűnődött, hogy a fickót nem szervezte-e be mégiscsak a BKA?

Lehet, hogy ez itt csapda?

De akkor már lecsaptak volna rá. Nem hagynák, hogy itt csevegjenek. Meg ez a fickó ahhoz is hülye. Már elbaszta volna valamivel, ha zsaruk lennének a környéken. Idegesebb lenne. Nem, ezt nem üthették be a németek. Ha meg is környékezték, végül a tanulmányozás után nyilván nekik sem kellett. A szír elhessegette a gondolatot.

– Csak még egy kérdés. Miért jöttél akkor ide?

– Tudja, felhívtak.

– Tudom. Én voltam.

– Hát… szóval nem akartam, hogy megtaláljanak, érti? Gondoltam, inkább eljövök, szépen megbeszéljük, és annyi.

– És annyi?

– Aha.

Mukhtar bólintott egyet, mintegy nyugtázandó a választ. Ez tényleg hülye. Ha nem volt neki elég, amit abban a nyolc hétben látott a módszereikről, akkor teljességgel alkalmatlan a feladatra.

Hátranyúlt, előrántotta a Strizht, és homlokon lőtte a tágra nyílt szemmel bámuló németet. Hanzl hanyatt dőlt a műanyag székkel, és legurult a rézsűn a folyópartra. Mukhtar felállt, és a szakács felé nézett. A mérkőzés zajai kihallatszottak a bódéból, a gözlemés le sem vette a szemét a tévéről. A hangtompító annyira azért lenémította a lövést, hogy a maradék csattanást elnyomta a meccs zaja.

Mukhtar felállította az eldőlt széket, és megvizsgálta a talajt. Egy kisebb koponyadarabot és némi agyvelőt látott a porban, ezeket beletaposta a talajba, és elegyengette a földet.

Leballagott a partra.

A holttest félig a vízben hevert. Lehajolt, és letépte a nyakából a láncot, ami jól látható horzsolást hagyott a bőrön. Kivette a farzsebből a férfi pénztárcáját, és közben tudatosan félig leszakította a zsebet is. A csuklóján lévő karkötőt és a karórát is elvette, aztán átkutatta a zsebeit, de más nem volt nála. Ha megtalálják majd a tetemet, rablásnak fogják hinni. Mukhtar megfordította Hanzl fejét, és megvizsgálta a tarkót. A lövedék távozott a koponyából, azt nem fogják megtalálni. Helyes. Ismerve a török zsarukat, nem fognak sokat rugózni ezen az eseten. A hülye turista éjjel rossz helyre ment, így járt.

Az idegenforgalomnak idén ez már nem oszt, nem szoroz.

Belerúgta a tetemet a vízbe. A folyó nagyon lassan sodorni kezdte lefelé, a tenger irányába. A szír csodálkozott volna, ha valóban eléri a tengert, inkább arra tippelt, hogy a torkolatig hátralévő három kilométer alatt partra vetődik valahol, ahol aztán megtalálják majd. Nem baj, az a hely már nem itt lesz.

Egy percig nézte a hullát, ahogy elmerül a folyóban. Mukhtar elégedett volt. Megfordult, és a fák alatt felkaptatott az útra.

Még harminc perce maradt a következő találkozásig.

Soha nem tett egy lóra. Most is megvolt a B terve.

Amikor hajnali ötkor végül visszatért az apartmanba, elégedetten bújt ágyba.

A második találkozás tökéletesen sikerült. A fickó ugyan nem volt német, és nem volt második vagy harmadik generációs uniós állampolgár sem, de máris bent volt a célterületen. Méghozzá teljesen legálisan. Otthonosan mozgott a városban, ismerte a terepet, beszélte a nyelvet valamennyire, és ami a legfontosabb, az ügy elhivatott szolgálójának bizonyult.

Allah megint segített neki, ezzel az emberrel végre tudja hajtani a feladatot.

Ha fent is úgy akarják.

Insallah.

15.

RADNAI MARGIT HALK ZAJRA ÉBREDT.

Kipattantak a szemei, és a mennyezetre bámult, miközben feszülten hallgatózott. Még ahhoz is erőtlen volt a pár órányi alvás után, hogy azonnal felkeljen. Bénultan hevert, és egy végtelennek tűnő pillanatig megint nem tudta, hogy hol is van. Mi ez a lakás, mi ez az ágynemű, mi ez a szoba?

Anita.

Hát persze.

Anita lakása.

A homlokához kapott, és végre oldódott a bénultság. Felült, a lábát a padlóra tette, és ismét fülelni kezdett. A bejárati ajtón kaparászott valaki, és most már azt is hallotta, hogy alighanem sikerrel járhatott a behatoló. A zárban kulcs fordult, majd az ajtó nyílni kezdett, és enyhe csörrenéssel megakadt a beakasztott biztonsági lánc miatt. Anita nem lehetett az, hiszen ő három napja elutazott, és csak a hétvégére várta vissza.

Margit kiugrott az ágyból, felkapta a pisztolyát, és az előszoba felé iramodott. Előre szegezett fegyverrel közelítette meg a bejáratot. Az ajtó valóban nyitva volt, és egy erős férfikéz tapogatózott az ajtófélfánál. A láncot próbálta kitapintani, hátha ki tudja azt akasztani valahogyan.

Margit hangtalanul az ajtóhoz lopódzott, majd teli talppal belerúgott. Ismerős hang üvöltött fel fájdalmasan.

– Baszd meg!

– Ádám? – kérdezte Margit, és a kukucskálóhoz lépett.

A folyosón a párja állt, és görnyedten markolászta a bal kezét.

– Normális vagy?!

– Mit akarsz itt, Ádám?

– Basszus, majdnem eltörted a kezemet!

– Aki jó úton jár, nem próbál meg betörni.

– Nem akartam betömi! Kulcsom van, nem tűnt fel?

Margit kiakasztotta az ajtóláncot, és fáradtan megállt a küszöbön. Egy sortot és egy kinyúlt pólót viselt, melynek bő nyakkivágása látni engedte melle felső ívét.

– Mit akarsz itt?

– Beszélni akarok veled.

– Honnan van kulcsod?

– Anitától.

– Ő mondta, hogy itt vagyunk?

– Nem egészen. Az elmúlt napokban mindenkit végigtelefonáltam, csak ót nem értem el. Tegnap estig.

– Munkaügyben elutazott.

– Tudom. Mondta.

– Beszéltél vele?

– Megmondta, hol a tartalék kulcs. Azt mondta, te meg fogod ugyan ölni, de szerinte nekünk meg beszélnünk kellene. – Igaza van. Meg fogom ölni… – Ádám!

A kiáltás Margit háta mögül érkezett, és ahogy a nő megfordult, már csak azt látta, hogy a pizsamás kislány elviharzik mellette, és lendületből a férfi nyakába ugrik.

A nő tehetetlenül széttárta a kezét, ahogy nézte, amint Enikő Ádám arcát puszilgatja, és elárasztja kérdésekkel.

– Hol voltál? Hoztál nekem valamit? Miért nem hívtál eddig?

Ádám a fél kezével nehezen tartotta meg a gyermeket, de a szeme megtelt könnyekkel. Minden figyelmét a kislánynak szentelte. Egy perc is eltelt, mire ismét Margitra emelte a szemét. A nő a pisztollyal befelé intett.

– Gyertek be! Megfázik a huzatban.

Margit hátra sem nézve visszaballagott a szobába, és az íróasztalra hajított tokba gondosan visszarakta a pisztolyt. Magára rántotta a köntösét, aztán kiment a konyhába. Kapszulát helyezett a kávéfőzőbe, és vizet töltött a tartályba. Amíg a lefolyó kávét figyelte, a nappali felől örömteli hangok hallatszottak.

Margit iszonyú dühös volt, ugyanakkor fáradt és tanácstalan is. Napok óta rágta magát. Tudta, hogy az első reakciója volt a helyes. Csakhogy ezzel Enikőt is büntette. A kislány berendezett életét egy pillanat alatt felborította azzal, hogy az éjszaka közepén elköltöztek a város másik félébe. A lelkifurdalás, amit emiatt érzett, már csak a hab volt a tortán. Ádám őt csalta meg, nem Enikőt. Pontosan tudta, hogy bár vér szerint semmi köze a gyerekhez, a férfi úgy szerette, mintha a sajátja lenne. Most mi a fenét csináljon?

Bevitte a két kávét a nappaliba, és letette az asztalra. A saját csészéjét magához vette, és leült az egyik fotelbe. Ádám és Enikő a kanapén hancúroztak. Margit hagyott nekik időt. Addig, amíg egymásnak örülnek, talán ő is kitalál valamit.

Ádám végre észrevette, hogy ő is ott van. Lassan kibontakozott a lányka öleléséből.

– Enikő, menj, öltözz fel, kérlek!

A lány vigyorogva felkelt, majd szemügyre vette a két felnőttet.

– Igazából csak tűnjek el, amíg beszéltek, ugye?

– Aha.

– Hát jó. De nehogy elmenj aztán!

– Nem fogok.

– Mama, te se hagyd! – fenyegette meg játékosan az ujjával Margitot Enikő.

– Eredj már!

Enikő eltűnt a folyosón, és hatalmas zajjal becsapta az ajtót maga után.

Margit beleivott a kávéjába, majd a másik csésze felé intett. – A tiéd.

– Köszi!

Hamarosan mennem kell dolgozni. Fogd rövidre!

Beszélnünk kell.

Említetted. Mit akarsz?

– Tisztázni szeretném a dolgot.

– Megcsaltál, ha jól sejtem. Hacsak nem te hordasz újabban tangát.

Ádám a fejét csóválta.

– Sajnálom. Nézd, nem fogom neked azt mondani, hogy egyszeri alkalom volt. Fél éve tart. Pontosabban tartott, mert természetesen véget vetettem neki.

– Amikor külföldön melóztam, ezek szerint te összehemperegted az ágyat.

– Mindig tiszta ágyneműt húztam, mire hazajöttél.

Margit szeme kitágult. Alig hitte, hogy tényleg ezt hallotta.

– Hogy mi?!

A férfi zavarba jött.

– Ez most nagyon hülyén hangzott. Bocsánat!

– Ezt úgy mondtad, mintha ez valami előny lenne. Vagy mentség. Hogy ágyneműt váltasz… Cö!

– Ez inkább nekem volt fontos. Nem akartam keverni őt és téged.

– És farkat is cseréltél mindig? Vagy azzal nyugodtan kevertél minket?

– Bocsáss meg, Margit!

– Ez nem olyan egyszerű, te hülye fasz! – sziszegte a nő, majd közelebb húzódott, és lehalkította a hangját. – Én szerettelek! Úgy mentem haza minden áldott este, hogy égtem a vágytól, hogy lássalak, és hálát adtam, hogy velem vagy. És te szartál erre az egészre. Szartál rám. Ez ilyen kurva egyszerű! Félredugsz, amikor dolgozom. Jézusom!

Az asszony hátradőlt, és elfutották a könnyek a szemét.

– Hogy tehetted ezt?

– Nem tudok neked magyarázatot adni, Margit. Hülye voltam, sajnálom.

– Fiatalabb, mint én, igaz?

– Ez lényegtelen.

– Nekem nem az! Ötven leszek. Te jóval fiatalabb vagy nálam

– felszegte az állát, és igyekezett visszafojtani a könnyeket. – Megértem. Keményebb hús, hegyes cicik, gondolom. A bőre sem olyan, mint az enyém. Megértem.

A férfi elhűlve meredt rá.

– Semmi jelentősége a korának.

– Számomra van. Hány éves?

– Negyvenkettő.

– Akkor még ő is idősebb nálad. Nálam viszont sokkal fiatalabb. Mi van veled? Valami anyakomplexus?

– Már vége van, hallod?

– Hol szedted össze?

Ádám zavarba jött. Aligha készült erre a kérdésre.

– Egy… egy kávézóban találkoztunk.

– És? Hogy megy az ilyen? Helló, Ádám vagyok, kérsz egy üdítőt? Esetleg meg is farkalhatlak?

– Margit, nem ezért jöttem ide.

– Azt sejtem. Hanem minek?

– Szeretném, ha megengednéd, hogy ezt jóvátegyem.

– Ezt nem lehet.

– Dehogynem. Sok pár jár így, és sokan túl tudnak ezen lépni. Nem akarok neked többé hazudni. Nem érdemled meg. Egy nő volt, hat hónapig tartott. Nem akarom azt hazudni, hogy egyetlen alkalom. Inkább most tudd meg a teljes igazságot. Aztán menjünk tovább.

– De külön utakon.

– Szeretném, ha ezt átgondolnád. Bármikor hazaköltözhetsz, de megértem, ha egyelőre nem akarsz. Akkor azt engedd meg, hogy segítsek addig is valami lakást találni.

Megoldom.

Szeretlek.

Ezt ne! Most ne! Mi lesz a következő? Előjössz azzal, hogy mi Enikő érdeke?

– Enikőt nem akarom belekeverni. Tudod, hogy érzek iránta, de nem akarok rá hivatkozni. Ha megoldjuk, akkor ketten oldjuk meg. Te meg én. És Enikőnek az lesz a legjobb, ahogy döntünk. Nem akarom még azt a hibát is elkövetni, hogy vele kezdek takaródzni.

– Na, ezt legalább jól teszed.

– Kérlek, gondold át! Szeretném, ha egyelőre csak annyit érnénk el, hogy nem zársz ki teljesen.

– Mire gondolsz?

– Hadd segítsek a gyerek körül! Tudom, hogy nehezen oldod meg. Elviszem suliba, ha megengeded. Délután is el tudom hozni, hiszen otthon dolgozom. Aztán, amikor szólsz, elhozom ide.

Margitnak már a nyelvén volt, hogy egy frászt, de akkor meglátta, hogy az ajtófélfánál ott áll a kislány. Nem sokat hallhatott, alig húsz másodperce pillantott oda legutóbb, és akkor még nem volt sehol.

– Enikő?

– Elvihet Ádám suliba? Már kész is vagyok.

A nő mély levegőt vett, és a férfira nézett. Ugyanazzal a kérlelő tekintettel szembesült, mint a kislánynál. Beleegyezően bólintott, és ezen maga is meglepődött.

– Menjetek! Tűnés!

– Köszönöm! – suttogta Ádám, és felállt.

Enikő még beszaladt egy puszira, aztán már ott sem voltak. A nő a kávéscsészéjét szorongatva állt az ablaknál, és nézte, ahogy a férfi szeretettel terelgeti át a kislányt a parkolón, majd beülteti az autójába.

Margit mellkasiból mily sóhaj szakadt fel.

Jaj, Eszterke! Ha nem történik meg, akkor most ez sincs.

A kocsi elhajtott, Margit pedig végre elszakadt a saját fájdalmától. Letusolt, felöltözött, és elindult.

Egy óra múlva már bent ült Ambrus irodájában.

– Mi van Mukhtarral? – vágott bele az ezredes.

– Egyelőre nem sok, csak most álltam neki az ügynek. Elsőként elhintettem az ügynökeim között, hogy mi érdekel – kezdett bele a beszámolóba az őrnagy. – Ma körbejárom őket, és ütömvágom a csapatot, hogy hozzanak valami használható információt. A montenegrói és a macedón embereimet is megcsörgetem.

– Mennyit dobtál fel nekik?

– Most tízezret, ha olyat hoznak, amin el tudunk indulni. De ha tényleg ütős anyag lesz, azért ennél jóval többet kell majd adnunk.

– A büdzsé megvan. Nem engedhetünk meg még egy 2023-at.

A nagy hazai merényletsorozat évének felhozatala menetrendszerű volt az ilyen típusú eligazításokon. Minden rendőri szerv rémálma valósult meg azon a júliusi napon, amikor az ország hét pontján, szinte egy időben robbantottak bombát a terroristák. Magyarország addig azt hitte, hogy érinthetetlen. Aznap a nemzet elveszített egy illúziót. Margit persze már korábban sem hitt a dologban. Akkoriban még a Budapesti Rendőr-főkapitányságon dolgozott, és jól emlékezett, hogy a párizsi, brüsszeli, nizzai merényletek idején mindig megemelték a készültséget.

De igazából senkinek nem volt fogalma arról a rendőri felső vezetésben, hogy mit is kéne tenni.

Tényleg kell a megerősítés?

És hová?

Milyen erőkkel, milyen fegyverekkel?

Mikor?

Mindannyian jól emlékeztek az azóta eltelt két évtized alatt anekdotává nemesedett esetről, amikor a TEK páncélozott harcjárműveket vezényelt a repülőtérre a brüsszeli légi kikötőt ért terrortámadás után. Vajon ki ellen akartak gépágyúval felszerelt páncélkocsikkal harcolni?

Aztán eljött az a júliusi nap, és elveszett az illúzió. A támadás persze nem ott jött, ahol azt addig bárki is várta. Nem a Parlamentet, a Nyugati téri aluljárót, a metrót vagy éppen a nemzetközi repülőteret támadták meg. Nem is a zsúfolt pályaudvarokat. Ehelyett az üdülőhelyeket érte csapás. Siófokon és Balatonfüreden a sétány, Badacsonyban a zsúfolt borozósor. Hajdúszoboszlón a fürdő, Hévízen a pavilonsor előtti színpad, Egerben a főtér és Sopronban a belváros sétálóutcája. Ezekre senki sem számított. Hét helyszínen ötszázkét halott és több mint ezer sebesült. A merénylők a testükre szerelt bombákat használtak, még azonosítani is alig lehetett őket.

Aznap új korszak kezdődött.

Az emberek végre tényleg megértették, hogy ez háború. És itt zajlik, az otthonaikban, a mindennapjaikban.

– Azt hiszem, százezer is lehet majd az ár, ha Mukhtar belép az országba.

– Jó lenne már a határon elfogni – jegyezte meg Ambrus.

– Sőt, az lett volna a legjobb, ha az anyja elveteti – jegyezte meg szárazon az asszony, majd lapozott egyet a jegyzeteiben.

– Mi van azzal a tanárral, Margit?

– Nem tudtam száz százalékig megerősíteni az elsődleges információt. Ezért aztán más módszert választottam. Beszéltem vele.

– Jó ötlet volt ez?

– Majd elválik. Mint mondtam, ismerjük egymást. Jó embernek ismertem meg, aki kérlelhetetlen ellenfele a bevándorlásnak.

– Egy bevándorlótól ez elég furcsa, nem?

– Azt mondja, ő mindent megtett, hogy beilleszkedjen; de a nagy tömeg, akik ellen 6 felszólal, nem így tesz. Aki asszimilálódik, azzal semmi baja.

– Igaza is van. Mire jutottál vele?

– Elvitte a balhét.

– Azt mondod, beismerte, hogy ő Mukhtar fia?

– Igen. Kiadásul a mecset előtt vettem fel, addig más figyelte.

Az imámtól jött.

– Mit akart ott?

– Nem igazán tudom. Majd kiderítjük. Arra gondoltam, azért járt az imámnál, hogy az valahogy segítsen felvennie a kapcsolatot az apjával.

– Miért nem csukjuk be?

– Milyen váddal?

– Ezen ne szarozzunk! Csukjuk le, és hajítsuk át a Falon.

– És akkor hogy segít eljutni az apjához?

– Miért? Így segít?

– Ha itt van, és tudunk róla, az egy esély. Ha a Falon túl, akkor ez nincs.

– Ühüm… Korábban járt már a mecsetben? Hívő?

– Másvalami érdekes?

– Malki fia állítólag nagyon beteg.

– Nem követi a vallása szabályait, de nem is tért át keresztény hitre. Inkább ateistának jellemezném. Tudtunkkal nem volt korábban a mecsetben.

– Mi a baja?

– Még nem tudtunk beszélni a kórházzal. De valami nagyon nagy baja van.

– Értem… Mit csináltatok eddig?

– Mikor?

– Malki a legjobb nyomunk. Huszonnégy órás megfigyelés alatt áll, lehallgatjuk, és a lakását is betechnikázzuk.

– Ma. Délelőttre beidéztettem valami mondvacsinált hülyeséggel a III. kerületi kapitányságra. Négy órán át elszórakoznak majd vele. Addig bepoloskázzuk a lakását, és kamerákat is elhelyezünk.

– Más?

– A profilalkotó is munkához látott vele kapcsolatban.

– Attól várunk valamit?

– Keresem a gyenge pontját. Ennyi.

– Jól van. Te mit tervezel?

Margit hátradőlt, ős keresztbe tette a lábát.

– Basztatni fogom. Mindennap meglátogatom. Meg fogom törni. Ha tud valamit az apjáról, akkor kiszedem belőle.

16.

A MADRIDI REPÜLŐTÉR FELHŐKBE BURKOLÓZOTT, és enyhén szitált az eső. A Spanyolországba való megérkezést nem kifejezetten így képzeli el az ember.

Sheila Ward átment az ellenőrzésen, és kilépett a reptéri épületből. A repülőterek a világ minden táján tele vannak kamerákkal, és a felvételeket hosszú ideig megőrzik. Sheila ezért aztán nem is itt akart eltűnni, mivel erre esélye sem lett volna. Azt az álcát, amit magára akart ölteni, nem itt akarta elkészíteni, mert amikor majd visszanézik a felvételeket, azonnal felfedeznék, hogy más külsővel távozott, mint amivel megérkezett. Ezért aztán leintett egy taxit, és az Atocha pályaudvarra vitette magát, a város szívébe. A taxis aligha fog emlékezni valaki olyanra, aki a pályaudvarra viteti magát. Naponta akár tucatnyi ilyen fuvarja is lehet.

Az Atocha szinte város volt a városban, ezért itt is kamerák erdeje vigyázott az utazókra. A lányt óriási nyüzsgés fogadta, ő azonban ügyet sem vetett a nyüzsgő forgalomra. Átvágott az épületen, s a túloldalon kilépett az utcára. Szemközt az Antropológiai Múzeum épülete magasodott, mellette pedig a Mezőgazdasági Minisztérium tömbje ázott az esőben.

Sheila átsétált az út túloldalára, majd a Paseo del Prado félé vette az irányt. Alig háromszáz métert kellett sétálnia, míg be tudott fordulni a Királyi Botanikuskert kapuján. Szerencséje volt, a gazdasági bejáraton éppen egy kisteherautó távozott, 6 pedig beslisszolt a lésen, amíg a sofőr nem figyelt. Átvágott a kerten, és a túloldalon belépett a pavilonba, ahol azonnal a vécéhez sietett.

A fülkében Sheila Ward átalakuláson esett át.

Ruháját kicserélte, és a sminkjét is átalakította. Arcát sötétebbre maszkírozta, a szemceruzával pedig kihúzta a szemhéja szélét. A szemöldökét is sötétebb árnyalatra színezte, majd fejkendőt vett, és visszarakta a szemüvegét. Bő esőkabátot kanyarított magára, amely teljesen elrejtette testének formáit. Amikor végzett, elégedetten vette szemügyre az eredményt a tükörben.

Ez így jó lesz egy ideig. Később azért majd még alakítania kell rajta.

Az esőkabát kapucniját a fejére húzta, és kiment. Leszegett fejjel továbbsietett, bevette magát az út túloldalán lévő Parque de El Retiro fái közé. Jó előre megnézte a térképen, merre akar menni, így a fák között egyenesen a teniszpályák felé tartott. A telefonja GPS-ét már nem használta, hiszen az tökéletesen dokumentálná a mozgását. A mobilt még a pavilon vécéjében kikapcsolta, a másik régi telefont pedig üzembe helyezte. A feltöltőkártya friss volt, és sehol nem volt még nyoma, soha nem használták korábban. Még a New York-i repülőtéren gondoskodott róla, hogy akkora egyenleg legyen rajta, amivel bőven ellesz egy hónapig.

Sheila átvágott a parkon, majd a túloldalon kibukkanva leintett egy taxit. A buszpályaudvartól három sarokra szállt ki, és gyalogosan tette meg az utat az állomásig. Jegyet vett Meridába, majd egy szomszédos bodegában megebédelt, míg a busz indulására várt.

A járat kettőkor gördült ki a kocsiállásról, és komótos tempóban, majdnem négy és fél óra alatt érte el a nyugat-spanyol városkát. A pályaudvaron Sheila átszállt a Badajozba tartó buszra, amely, ha lehet, még lassabban haladt. Este fél tízre érte el a határvárost, és úgy gondolta, jobb, ha itt most megszáll, és majd csak másnap folytatja az utat.

Az út menti koszlott motelben a szoba ára felett a pultra helyezett plusz húsz dollár meggyőzte a recepcióst, hogy nem kell személyazonossági iratot kérnie Sheilától. A kulcskártyát átcsúsztatta a pulton, és eltépte a bejelentőt, aminek az elejét ő már kitöltötte.

A nő felment a szobába, letusolt, és az ágyba zuhant. Ahogy a málló tapétát nézte, első alkalommal érezte, hogy a kétely apró morzsái megjelentek elméjében. Vajon ezúttal nem dobott-e túl nagyot? Hiszen minden más alkalommal gondosan előkészített úton járt, és stábbal utazott. Még a legrizikósabb helyszínekre is elkísérte a bázisról legalább egy ember. Most azonban teljesen egyedül volt.

Az egész küldetés valahogy valószínűtlennek tűnt most, ahogy itt hevert az agyonmosott lepedőn egy spanyol határvárosban. Az, hogy megpróbál elvegyülni, nehogy a nyomára akadjanak, csak arra szolgált, hogy időt nyerjen. Azt akarta, hogy az amerikai sajtó inkább azon töprengjen, hogy hová tűnt, mintsem azon, hogy nekivágott egy európai küldetésnek. Ha idő előtt kiderül, hogy idejött, már csak egy lépés, és rájönnek, mire készül. Nem hiányzott, hogy az embercsempészek megneszeljék, újságíró van a menekültek között.

Mióta több kollégája a halálát lelte a Falnál, valahogy visszaesett a kedv, hogy beépüljenek azon a vidéken. Az ő útja azonban, ha sikerrel jár, olaj lehet a tűzre. Szemernyi kétsége sem volt, hogy követői támadnának néhány héten belül.

Ki azért, hogy ellenőrizze Sheila sztorijának valóságtartalmát, ki azért, mert úgy érzi, még hozzá tudna tenni a történethez. Akárhogy is, a csempészetnek soha nem hiányzott a nyilvánosság. Amennyiben az útja idő előtt kiderülne, az élete komolyan veszélybe kerül.

Vadászni fognak rá.

Ezzel a komor gondolattal ringatta álomba magát.

Másnap nyolc körül ment ki a pályaudvarra. Jegyet váltott a portugál Evorába induló szerelvényre, és az ablak mellett ülve a térképét tanulmányozta. A városban megint átszállt, ezúttal dél felé vette az irányt. Ismét csak este lett, mire elérte célját, az óceán partján fekvő Faro városát.

Sheila Ward két évvel korábban Faróban nyaralt egy hetet, és akkor jó ismerősöket szedett össze a környéken, mint ahogy általában a turisták, ha hajlandóak szóba állni a helybeliekkel. A nő a pályaudvarról taxival a Praca da Liberdade-ra vitette magát. Itt megvárta, míg az autó elhajt, majd a Santo Antónión a kikötő félé vette az irányt.

Magában végig imádkozott, hogy csak ott legyen a férfi, de végül a félelme alaptalannak bizonyult. A kékre festett nagyobbacska bárka ott billeget a móló mellett. Az égbe törő árbocokon felcsavarva pihentek a vitorlák, a halászhálók pedig a magasban száradtak.

A fekete fiatalember a taton ült, és egy cigarettát szívott, miközben esti sörét kortyolgatta. Érezhetően a munka utáni jól megérdemelt pihenését töltötte. Napszítta farmert és egy szakadt, ujjatlan pólót viselt, fejébe baseballsapkát kanyarított. Harminc-harmincöt éves, majdnem százkilencven magas óriás volt, akinek karján és mellkasán vastag izomkötegek feszültek. Tökéletes alakját nem az edzőteremben dolgozta ki, hanem a tengeren, a nehéz fizikai munka közben.

Egy ideig érdeklődés nélkül figyelte a parton közeledő nőt, akinek alakját eltakarta a formátlan esőkabát.

Amikor egyértelmű lett, hogy a nő feléje tart, lassan felhúzta a szemöldökét, és a vízbe hajította a csikket. Az újságíró megállt előtte a rakparton, és alig három méter távolságról felnézett az érteden tengerészre.

– Helló, Tomás! – köszöntötte a nő, és hátradobta a kendőt a hajáról.

– Hé, hát ez aztán a meglepetés! – kiáltott fel a férfi, és leugrott a partra. – Sheila, igaz? Az újságíró lady, mi?

– Hát még emlékszel?

– Remek kirándulásokat tettünk a lagúnában, hát lehet azt elfelejteni? – kacsintott a férfi.

– Mindenkit ezzel szédítesz.

– Én ugyan nem, isten lássa a lelkem! – vigyorgott a férfi, és természetes mozdulattal megölelte a nőt. – Gyere, igyál egyet velem!

Negyedóra múlva sört kortyolgatva ültek a fedélzeten, és lassan végeztek a két évvel korábbi vakáció élményeink felelevenítésében.

Sheila jól emlékezett, hogy Tomás akkor egy lisszaboni főiskolán tanult, és nyári munkán volt a hajón, amely a családja tulajdonában állt. Mostanra az apja meghalt, és ő otthagyta az iskolát, hogy átvegye a helyét a hajón. Két éve forró, négynapos románc volt közöttük, aztán mindegyikük visszatért a saját maga életéhez.

– Kielégíti az agyadat a halászkodás?

– Jó élet ez, Sheila – mosolygott a lányra, majd felé intett a sörével. – Szóval? Megint nyaralsz?

– Nem igazán. Most dolgozom, Tomás.

– Min dolgozol?

– Egy cikksorozaton. Most kezdem. És ezért vagyok itt.

– Kellene valami?

– A segítséged.

A férfi megvakarta a fejét, de a mosoly nem hervadt le az arcáról.

– Mondjad! Ha tudok, számíthatsz rám.

– Vigyél át Afrikába!

Tomás elnevette magát.

– Hé, Sheila, ez nem óceánjáró. Ez egy part menti bárka. Húsz kilométernél jobban soha nem távolodom el vele a parttól.

– Sejtettem, de nézd csak! – a nő kiterítette a hátizsákjából előkerült térképet. – Ha a part mentén haladunk, Huelva és Cádiz előtt egészen Gibraltárig le tudnánk hajózni, és ott már csak a szoroson kell átkelni. Nézd csak, itt, Bolonia és a szemközti Tanger között csak húsz kilométer a távolság.

– Tangerbe mennél?

– Nem, egy kicsit lejjebb. Ide, látod? Asilah. Kicsi kikötő, alig járnak arra.

– Mi az, már tengerész is vagy?

– Nem, ezt rád bíznám. A főbb vonalakat találtam csak ki, de a te dolgod, hogy megmondd, működhet-e a dolog?

A férfi futó pillantást vetett a térképre.

– Persze hogy működhet. Így ránézésre úgy háromszáz kilométer az út. Ezzel a hajóval harminc óra oda, és ugyanannyi viszsza. Szóval három nap. Végig a part mellett.

– Remek. Elviszel?

– Hohó, hát az nem olyan egyszerű.

– Mi a gond?

– Dolgoznom kell, Sheila. Ez legalább három nap kiesés, de inkább négy.

– Megfizetem.

– Mire gondoltál?

– Ezer dollárra.

– Az nem túl sok egy ilyen útért.

– Ezer dollár nem kevés.

– Üzemanyagot kell venni, de a legnagyobb gond, hogy négy napig nem lesz bevételem a halászatból.

– Oké, ezt értem. Mennyire gondoltál?

– Legalább a négyszeresére.

Sheila a fejét rázta. Ez már az első állomásnál alaposan leapasztotta volna a pénzkészletét.

– Az nagyon sok, Tomás. Kedvellek, de akkor keresek mást.

– Ennyiért senki sem fog elvinni. Nem éri meg.

– Akkor tanácsolj valamit, mihez kezdjek?

A férfi a fejét ingatta, aztán egyszerre megállt a mozgása.

– Esetleg van egy mód.

– Mi lenne az?

Tomás a nőre kacsintott, és feltápászkodott.

– Gyere!

Sheila a férfit követve leballagott a halászhajó gyomrába. A tat alatt az ismerős, meglepően barátságos és tiszta kabin lapult, ablaka előtt még ott volt a függöny is, amit ő ajándékozott a férfinak. Ezt aztán végképp nem várta a nő. Tomás megfordult a kabin közepén, és lenézett Sheilára.

– Hát ez lenne az.

– Micsoda?

– A másik lehetőség – vont vállat a férfi, és a vetett ágy felé intett.

Sheila lebiggyesztette az ajkát, és lassan bólogatni kezdett. Eljött az első lehetőség a spórolásra. Nem gondolta, hogy két nap sem telik el az indulása óta, s máris arra kényszerűi, hogy széttegye a lábát, de ez történt. Lapos pillantást vetett a férfi felé, és felmérte. Tomás kemény izmokkal és vonzó arccal bírt, keze azonban kérges volt a munkától. A férfi akkor is vonzotta volna, ha csak simán összefutnak az utcán vagy egy szórakozóhelyen.

Egy másik helyen, egy másik időben. Ahogy két éve történt.

A fenébe is, hát miért is ne?

– Nem túl sok ez? – kérdezte Sheila, de hangja már inkább kacér volt, mint megrovó.

– Nem nyúlok hozzád, ha nem akarod. De nagyon bejössz nekem. És szerintem ez kölcsönös.

– Magabiztos vagy.

– Csak reménykedem.

– Mi az egyezség?

– Velem leszel, amíg a hajón vagy. Semmit nem kell tenned, amit nem akarsz, ha érted, mire gondolok.

– Értem. És most úgy gondolod, pecsételjük is meg az egyezséget?

Tomás nagyot nyelt, és bólintott.

Sheila a földre engedte a kabátját, és a férfihoz lépett. Keze besiklott a szakadt póló alá, és végigsimított az izmokon. A férfi remegett az izgalomtól, de nem nyúlt a lányhoz. Hagyta, hogy az felfedezze a testét.

Sheila nem tétlenkedett. Amikor egy órával később az ágyon lihegtek, meztelen testük fénylett a verejtéktől. Az újságírónő az alacsony mennyezetet bámulta. Többet várt a férfitól, de azért nem volt annyira vészes a dolog. Lehet, hogy csak az emlékek szépültek meg két év alatt az olyan unalmas pöcsök mellett, mint például Ben? Tomás kétségtelenül ezerszer romantikusabb viszonyt jelentett.

Egy menetnek megteszi, sommázta végül az eredményt, majd odafordult a pihegő halászhoz.

– Most, hogy megvolt a pecsételés, talán el is indulhatnánk.

– Most? – hüledezett a férfi. – Este van.

– Az idő pénz. Induljunk!

Azzal kimászott az ágyból, és a férfit is maga után húzta.

17.

MARGIT A RENDŐRSÉGI PEUGEOT KORMÁNYÁNÁL ÜLT, és a Múzeum körúton araszolt a forgalomban. Este kilencet mutatott az óra a Kálvin téri templom tornyán, péntek lévén azonban egyelőre nagy volt a forgalom. A nő a külső sávban haladt, a megfigyelt autó néggyel előtte a belsőben. Egész nap követték Malki Zakariást. Nem mindig Radnai őrnagy, de legalább két-három kollégája szüntelen a nyomában volt.

Még mindig nem tudta elhinni, hogy akkora szerencséje van, hogy Mukhtar fia éppen Budapesten él, és ő még ismeri is. Az ilyen dolgok egy nyomozás során általában utólag szoktak kiderülni. Amikor már semmi érdemit nem lehet velük kezdeni. Amikor már mindegy, mert vért izzadva máshonnan lett meg a szükséges bizonyíték, vagy éppen örökre elveszett.

Most nem volt ilyen problémája, hiszen alig pár órával a feladat tudomásulvétele után már a terrorista fiával beszélgetett annak otthonában. Így visszanézve nem ez volt nyomozói pályafutása legokosabb húzása, de szerencsére nem sült el balul. Még mindig nem tudta eldönteni, vajon a tanár egy szerencsétlen balfék, akit hirtelen az ág is húzni kezdett, avagy egy jól beépített alvó sejt része, amelynek aktiválására talán éppen most kerül majd sor.

Nem volt ma nehéz dolguk. Malidnak láthatóan fogalma sem volt arról, hogy a nyomában vannak. Mintha álomvilágban élne.

Naponta többször is a kórházba hajtott, hogy megnézze a fiát, aztán jobbára az egyetemen töltötte az időt.

Ma két előadást is tartott. Az elsőre Margit is beült. A felső sorban helyezkedett el, de nem különösebben akarta eltitkolni, hogy jelen van. Ennek ellenére Malki mintha észre sem vette volna. A férfi szemmel láthatóan nem volt önmaga. A szokásos előadást kezdte, mely szerint Európát soha nem látott veszély fenyegeti, és így tovább. Aztán valahogy elhalványult. A korábbi erős mondatok elmaradtak, a markáns jelzők helyett enyhébb szinonimákat keresett. A hallgatói egy fél óra után letették a tollat, és egyre értetlenebbül pislogtak egymásra. Most mi van?! – kérdezték némán a mellettük ülőt. Margit pedig osztozott kényelmetlen érzéseikben. Ez a Malki nem az a Malki volt, akit ő egy évvel korábban, egy nyomozás során megismert.

Amikor az előadás véget ért, az asszony átadta a megfigyelést egy kollégának, és elautózott a gyermekkórházba.

Egy órájába telt, mire szóra bírta az orvost, de a beszélgetés nem bizonyult kárba veszett időnek. Malki korábbi állítása, miszerint a fia nagyon beteg, igaznak bizonyult.

Motiváció.

Megint csak a motiváció! Margit régi vesszőparipája. És most is úgy érezte, a motiváció kutatása által megfogott egy szálat. Még nem tudta pontosan, mi is az, és hová vezet, de megfogta. Határozottan érezte, hogy ott simul bele kezébe, csak fel kell göngyölítenie. És ebben a motiváció megértése lesz a leginkább a segítségére.

Megcsörrent a telefonja, a kijelzőn Anita lakástelefonszáma villogott.

– Igen?

– Szia! – Ádám hangja kicsit rekedt volt. – Kész vagyunk.

Margit gyomra megfeszült.

– Enikő?

– Most fektetem. Már ágyban van, de még olvasok neki egy mesét.

– Rendben volt minden?

– Persze. Elhoztam a suliból, tanultunk egy kicsit, játszottunk, aztán vacsorázott. Tudod, hogy már két zsömlét is magába tud tömni?

– Úgy eszik, mint aki az életéért küzd – mosolyodott el az aszszony, és kitette az indexet, hogy sávot váltson.

– Fürdött egy jót, és most illatosan az ágyikóban van. Mindjárt elalszik, de azért kiköveteli a meséjét.

– Kapja csak meg!

– Persze. Téged mikorra várjunk? Tudsz még neki puszit adni?

Margit rossz érzése gyomortájon csak erősebb lett. Amikor elköltözött Ádámtól, és Anitához ment, nem tudta, hogy a barátnője egy hétre elutazik. Úgy gondolta, meg tudja oldani a gyerek körüli teendőket egyedül is, de éppen akkor kapta meg Ambrustól is a friss ügyet. Ez sajnos nem nyolctól ötig meló. Mukhtar sem így működik, ő sem tehet másként.

– Sajnos nem érek haza – nyelt egyet. – Ott tudsz maradni mellette, amíg megjövök?

– Majd elalszom a kanapén addig.

– Köszönöm. Mondd meg neki, hogy kap egy puszit, ha hazaértem.

– Rendben.

Margit bontotta a vonalat, és könnyfátyolos szemmel úgy nézett körül az autóban, mintha nem tudni hirtelen, hol is van.

A Szabadság híd közepén járt, és nem emlékezett az előző pár száz méter megtételére. Az utolsó emléke a Kálvin téri templom tornya volt. Riadtan vizslatni kezdte a forgalmat, de Malki ott volt. Három autóval előtte araszolt le a hídról.

A hídfőben elhelyezett lámpa pirosra váltott, a tanár kocsija még a sárgán átcsúszott, de a Margit előtti autó megállt, és ő sem tehetett semmit, mivel mellette éppen egy villamos csilingelt el idegőrlő lassúsággal, így arra sem vághatott ki.

Arra gondolt, most legalább kiderül majd. Ha Malki rosszban sántikál, itt a remek alkalom, hogy lelépjen. Csak egy kövér gázt kell nyomnia, és akár a Kelenhegyi út, akár az Erzsébet híd felé, akár a Bartók Béla úton pillanatok alatt sok száz méter előnyre tehet szert, aztán eltűnhet a kis utcácskák között.

Malki ehelyett alig kétszáz métert hajtott, majd megállt a Gellért Fürdő bejáratával szemközt. Margit látta, hogy a férfi kiszáll az autóból. A lámpa zöldre váltott. A nő egyenesen előre tartott. Felment a Kelenhegyi úton, elhagyta a tanár autóját, aztán megfordult, és maga is leparkolt a szemközti oldalon a padkán. Elővette az apró rádiót.

– Itt Radnai – a kódolt adó szükségtelenné tette a korábbi ostoba hívónevek alkalmazását, ami amúgy is csak összezavart mindenkit, és félreértésekre adott okot.

– Vagyok – hallotta a csapat másik magyar tagjának, Keserű Zsoltnak a hangját.

– Megállt a Gellért előtt. Gyalog folytatja, megyek utána.

– A Szabadság lámpájánál vagyunk. Már látlak.

– Szerintem a mecsetbe megy. Vegyétek át, amikor visszajön.

– Rendben. Merre leszel?

– Én bemegyek, és elkapom az imámot.

A rádió kis szünet után szólalt meg.

– Ne csináljam én?

– Miért?

– Nőként…

– Ne is folytasd! Ez a mi országunk, a mi szabályainkkal, legalábbis egyelőre. Kapja be, ha nem képes ezt feldolgozni. Ha kekeckedik, akkor beviszem.

– Az imámot?

– Miért ne?

– Te tudod, de azért higgadj le!

Margit tudta, hogy a társának igaza van. Önkéntelenül bólintom

– Ne aggódj, nem csinálok hülyeséget.

– Keressünk?

– Tízpercenként egy hívás.

Felveszed, vagy kinyomod?

– Felveszem. Érezze csak a törődést az a rohadék.

– Oké. Már itt is vagyunk.

Margit kiszállt a kocsiból, elengedte maga előtt Keserű BMWjét, és gyalogosan indult Malki után.

*

A tanár az imám előszobáját őrző idős ember őrhelyén toporgott. A vastag szőnyeg félrehúzódott, és a férfi izgatottan belépett. A fiatal vallási ember most is a párnákon gubbasztott, és elégedetten simogatta a szakállát.

Malki megint ugyanazt érezte, mint legutóbb. Mesterkéltség és számítás – ezek jutottak eszébe az imám viselkedéséről.

– Üdvözöllek!

– Szálem aleikum – bólintott felé az imám, és intett, hogy jöjjön közelebb.

Malki, bár alig bírt a türelmetlenségével, leült egy párnára.

– Hallom, hogy megfogadtad a tanácsomat.

– Gyorsan járnak a hírek az egyetemen, igaz, imám?

– Mindenhol ott vagyunk már. De örömmel hallottam, hogy ma és tegnap már sokkal jobban közelített az igazsághoz az előadásod.

– Az igazsághoz?

– Nem szabad a fejlődés útjába állni.

Malki visszanyelte, amit mondani készült, hogy vajon az iszlám mennyiben szolgálja a fejlődést. Csak bólintott, az imám pedig folytatta.

– Már úgyis minden visszafordíthatatlan. Ne állj ellen!

– Nem állok, imám. A múltkori beszélgetésünk és a mostanában velem történt események elgondolkodtattak.

– S mire jutottál?

– Hogy semmi sincs véletlenül. Mindennek oka van, még ha most nem is látom, hogy a mostani események mire akarnak megtanítani

– Talán csak arról van szó, hogy Allah így mutatja meg neked az utat. Vissza, a valláshoz.

– Azzal, hogy a fiam beteg lett?

– Az ő útjai kifürkészhetetlenek.

Malki erre már tényleg nem mondott semmit. A vallás mindig ezzel operált, és nem csak a muzulmánoknál. Ha egyszer valamire már tényleg nem volt magyarázat, akkor mindig ez volt a válasz egy ájtatos mosoly kíséretében.

Az ő útjai kifürkészhetetlenek.

Üvölteni tudott volna tehetetlen dühében. Erre a mondatra hivatkozással eretnekek égtek el a máglyán, és most, a harmadik évezredben még mindig itt tart a világ.

Az imám úgy vélte, az emberiséggel nem is történhetett volna jobb dolog története során, mint a vallás megjelenése. Malki Zakariás ennek pontosan az ellenkezőjét vallotta. A vallás oly sokszor nem jelentett mást, mint a buta vagy rosszindulatú emberek cselekedeteinek elkendőzésére vagy megmagyarázására szolgáló hamis állítások halmazát!

És lám, több mint kétezer év nem volt elég ezt rendbe tenni

Az imám egy fekete mobiltelefont húzott elő a köntöse ujjából, és Malki elé tette.

– Csak egy szám van benne. A kártya még szűz. Egyetlenegyszer használhatod.

– Köszönöm, imám. Ő lesz ott?

– Nem biztos. De a közelben lesz. Üzenhetsz neki. Vagy, ha szerencséd van, még akár beszélhetsz is vele.

– Hogy sikerült?

– Nem kell tudnod.

– Sajnálom, hogy megkérdeztem.

Az imám színpadias mozdulattal a magasba emelte az ujját.

Jól jegyezd meg! Egyetlenegyszer használhatod.

– Hozzam vissza?

– Nem. Semmisítsd meg! Dobd a Dunába, vagy égesd el! De egy darabkája sem maradhat épen. A SIM-kártyát külön égesd el!

– Megértettem – Malki feltápászkodott.

– Majd lehet, hogy még keresni fogunk.

– Tudom, imám. Semmi sincs ingyen.

– Jól mondod.

Malki megtörten eltette a telefont, és kibotorkált a mecsetből. Úgy ment el a padon ülő Radnai őrnagy mellett, hogy tíz méterről még csak észre sem vette.

*

Margit elgondolkodva figyelte a távolodó alakot, majd beleszólt a rádióba.

– Radnai.

– Zsolt. Mondjad!

– Most megy.

– Már látom. Beül a kocsijába. Felvettük.

– Rendben, én meg bemegyek.

– Vigyázz magadra!

– Ha nem mondod, ez eszembe sem jutott volna – mondta szárazon Margit. – Óra indul. Tízpercenként.

– Oké.

A nő eltette a rádiót, felkelt a padról, és a mecset bejárata felé indult. A bejáratnál posztoló két fiatalember egyike feltápászkodott, amikor nyilvánvaló lett számára, hogy az asszony a mecset bejárata felé tart.

– Jó estét! – köszöntötte őket Margit.

– A mecset zárva van.

– Tudtommal a mecset soha nincs zárva. Az imámmal van beszédem.

– Az imám nem fogad senkit.

Engem fog – benyúlt a zsebébe, és felmutatta az igazolványát, de úgy, hogy a fegyvere is felvillant egy pillanatra a derekára szíjazott tokban. – Radnai őrnagy, Bevándorlási Hivatal.

– Késő van már hivatalos látogatáshoz, nem gondolja?

– Azt gondolom, hogy nem a házőrzővel vitatom meg az ügyemet, ha a gazdával van dolgom – keményen a férfi szemébe nézett, és a bejáratra mutatott. – Menjen be, és szóljon az imámnak! Három percet kap, aztán idehívom a csapatomat, és az egész kócerájt szétkapjuk.

A férfi izmai megfeszültek, de akkor megjelent az ajtóban az öregember, aki az imámot szolgálta. Az utolsó mondatokat már valószínűleg hallhatta, mert csak annyit mondott.

– Itt várakozzék, őrnagy! Majd én szólok neki. Ti meg üljetek vissza!

A két fiatal őr tényleg hűséges kutyaként viselkedett, és szót fogadtak az öregnek. Visszatelepedtek a padra, ahonnan ellenségesen méregették az asszonyt. Margit nem becsülte alá őket, de nem is értékelte túl. Agyatlan ebek, akiket nem véletlen tartanak itt az ajtó előtt, rövid pórázon. Valószínűleg csak erre alkalmasak.

Két perc telt el, amikor a sötét ajtónyílásban megjelent az imám.

Derűs mosollyal közeledett Margit felé.

– Hát ismét láthatom, Radnai őrnagy?

– Imám – biccentett Margit.

– Mi szél hozta erre?

– Beszélnem kell önnel.

Az imám széttárta a karját.

– Természetesen. Mi lenne, ha sétálnánk egyet?

– Nem akarja, hogy bemenjek?

– Pusztán arról van szó, hogy egész nap ültem. Tudja, a napi teendők. De ha gondolja, nyugodtan körülnézhet odabent. Nincs semmi rejtegetnivalónk.

Margit mérlegelte a felajánlást. Az imám nem akarta, hogy bemenjenek, de ez valószínűleg csak annak szólt, hogy nő. Nem tartotta valószínűnek, hogy éppen robbanóanyaggal teli mellények gyártását zavarta volna meg. Aligha végeznének bármilyen kézzelfoghatóan illegális tevékenységet Budapest szívében, amikor mind a kormány, mind az EBH évek óta az alkalomra vár, hogy kitessékelje őket a Gellérthegy oldalából.

– Sétáljunk! – értett egyet.

Egy-két percnyi séta után a Sziklatemplom előtt állapodtak meg, és a mellvédtől lenéztek a fényárban úszó Budapestre.

Megcsörrent a nő mobilja, aki felvette és beleszólt.

– Minden rendben.

Eltette a telefont.

– Rég járt nálunk, őrnagy.

– Nem adtak rá okot.

– És ezt maga nagyon-nagyon bánja, igaz?

– A nézeteimet jól ismeri, imám.

– Vagyis hogy semmi keresnivalónk a kontinensen.

– Európában nincs helye az iszlámnak.

– Miért nem veszik észre a magafajták, hogy merrefelé halad a világ?

– Miért, merrefelé halad?

– Nézze meg az eltelt húsz évet! Az volt a fordulópont. Emlékszik? Akkoriban vette észre Európa, hogy már öt-hat éve sok tízezren áradnak át a határain. Akkor választott először igazhitű polgármestert London.

– Akkoriban kezdődött az európai terrorhullám – vetette közbe szárazon Margit.

– Az is igaz, valóban. Vadhajtások mindig vannak – mosolygott rá kedvesen az imám.

– Az ön vallásának vadhajtásai azonban emberéleteket követelnek.

Ahogy az öné is azt követelt még nem is olyan régen. Gondoljon csak a boszorkányégetésekre. Azt tudta, hogy az utolsót 1756-ban vetették máglyára az ön országában? Megjegyzem, a vallás nevében. Ez talán nem vadhajtás?

– A kereszténység már évszázadok óta nem él ilyen eszközökkel. Nem használ terrort. Soha nem is használt terrort.

– Dehogynem használt! Csakhogy az intézményesített terror volt. A keresztesek pápai jóváhagyással indultak el, és bizony azokat a boszorkányokat sem törvénytelenül égették el, ha jól tudom. És ahogy említettem, az utolsó máglya óta még messze nem telt el háromszáz év.

– Azóta azonban megszűntek ezek a túlkapások.

Az imám széttárta a kezét, és körbemutatott. – Ön olyan megértő és elnéző a saját vallásával… – Nem vagyok vallásos.

– Tudja, hogy értettem. Elnéző a saját kultúrája egyik alapkövének számító vallással szemben, de semmi tolerancia nincs önben az iszlám iránt.

– Nem ad rá okot az iszlám, hogy legyen bennem tolerancia.

– A gyermeke csínytevéseit talán nem bocsátja meg neki?

Radnai őrnagy szembefordult az imámmal.

– Ön emberek lemészárlását egy gyermek csínytevéséhez hasonlítja?

– Természetesen nem. De hadd világítsak meg valamit, amit ön eddig aligha gondolt még át. A kereszténység több mint kétezer éves vallás. Kétezer éves fejlődésen ment át. Fejlődött a hitélet, az egyház intézményei, alakultak a vallási ceremóniák, és változtak a módszerek, amelyekkel a kereszténység hívei éltek. Eleinte megtűrt vallás volt, és lassan lett a világ egyik legnagyobbja. És ez nem ment zökkenőmentesen. A terror eszközével éltek az erőszakos hódítók és térítők, mint Cortez, Pizzaro vagy a többi konkvisztádor. Aztán ott voltak a keresztesek, akiknek a túlkapásairól ezer könyv született. Ezt követte a Szent Inkvizíció.

Figyelje csak a fogalmad Szent. Azaz legális. Jogilag megalapozott. Valójában azonban egy irányított és felügyelt terrorszervezet volt. A boszorkányokról meg már beszéltünk. Folytassam még?

– Mire akar kilyukadni, imám?

– Arra, hogy a kereszténység több mint kétezer éves. Az iszlám vallást viszont alig tizennégy évszázada alapította a Próféta. Hatszáz évvel fiatalabb, mint az öné. Nem lehet az, hogy ezek a szélsőségek egy vallásnál ugyanazon a fejlődésen mennek keresztül, minden egyes esetben? Nem lehet az, hogy még nem ott tart, ahol a kereszténység?

– Azt állítja, a terror nem más, mint az iszlám gyermekbetegsége?

– Nem az iszlámé, hanem egyes híveké. Az iszlám a legkegyesebb és leghaladóbb vallás. De még fiatal. A hívek bizonyos csoportjai nem értik még eléggé. Még nincs kétezer éves tapasztalata, bár már most bölcsebb a kereszténységnél. Gondoljon csak bele, mit csináltak a keresztény vallás nevében hatszáz évvel ezelőtt? Hogy oldottak volna meg egy vallási konfliktust 1430 körül Európában?

Csend támadt, az őrnagy némán nézte az imámot.

– Köszönöm a hittanórát. De nem ezért jöttem ide.

Az imám ismét csak mosolygott.

– Mindig ez a türelmetlenség. Mit óhajt?

– Mit akar öntől dr. Malki Zakariás?

A férfi lassan ingatni kezdte a fejét.

– Nem hiszem el, tudja? Nem hiszem el, őrnagy, hogy csak ezért jött ide.

– Miért nem?

– Mert ez annyira lényegtelen momentum ahhoz képest, ami a világban zajlik.

– A lényegtelen dolgokra kell figyelnem, imám. Éppen azért, nehogy egyszer váratlanul lényegessé váljanak.

Már csak ilyen a munkája, nem igaz?

– Mit akart Malki?

– Nem tudom, hogy ezt miért kérdezi, és elmondhatom-e egyáltalán.

– Folytathatjuk bent a központban is.

– Letartóztat?

– A felhatalmazásom kiterjed rá.

– Ambrus ezredes tábornok szeretne lenni – mondta halkan az imám. – Aligha venné jó néven azt a hatalmas sajtóvisszhangot és jogi eljárások tömegét, amit ezzel az EBH-ra rántana.

– Szerintem vállalja.

– Meg is kérdezte tőle?

– Mit akadékoskodik itt velem? Tényleg be kell vinnem?!

Az imám arcáról lehervadt a mosoly. Megérezte, hogy most elért a falig, és nem mehet tovább. Látta a nő szemén, hogy az valóban le akarja fogatni, és ehhez keresi az ürügyet. Megrázta a fejét.

– Malki Zakariás nagy bajban van.

– Mi van vele?

– A fia beteg. Szervátültetésre lesz szüksége.

– Mi köze ennek a mecsethez és önhöz?

– A közösségünk komoly egészségügyi kapcsolatrendszerrel rendelkezik. Malki segítséget kért tőlünk.

– Miért éppen egy muzulmán közösségtől? Mi köze magukhoz?

Az imám kutatóan nézett a nőre, de végül arra jutott, az nem tudja, Malkinak mi az eredeti származása. És ő nem is akarta ezt megosztani vele, főleg, hogy alig fél órája adott a kezébe egy telefont, hogy elérje az apját, aki az egyik legkeresettebb terrorista a világon. Pontosabban harcos, javította ki magát az imám.

– A maguk európai gyógyászatának is megvannak a korlátai. Mi nem szorítjuk magunkat ilyen kerítések közé. Azt kérte tőlem két napja, amikor először itt járt, hogy segítsek neki valami alternatív gyógymódot találni. Talán Kínában.

– Kínában?

– A Közel-Keleten a szaúdi és emirátusokbeli kórházakon kívül nincs igazán fejlett egészségügyi rendszer, legalábbis nem európai értelemben. Ezért mi kapcsolatban vagyunk olyan gyógyászati centrumokkal is, amelyek az önök számára nem kifejezetten szalonképesek. Ázsiáról beszélek.

– Malki azt kérte, juttassák ki valahová a fiát, ahol meggyógyítják?

– Pontosan.

– És?

– Egyelőre semmi. Ma sem tudtam neki jó hírekkel szolgálni.

Keressük a lehetőséget.

Margit összeszorította az ajkát, és egy percre az imám tekintetébe fúrta a sajátját.

A történet annyira szürreális, hogy akár még igaz is lehet.

Malki valóban össze van törve.

Azon kívül, hogy kétszer a mecsetben járt, soha semmi nem kötötte az iszlám szélsőségesekhez.

Az apjáról valóban nem tehet. Tizennégy éve nem találkoztak, és semmi sem utalt arra, hogy kapcsolatban lennének.

Az imám magyarázata pedig jelen pillanatban cáfolhatatlan. Bár az őrnagy zsigerileg egy szavát sem hitte a férfinak, de attól igaz is lehet a dolog. A budapesti iszlám közösség mindig is jó kapcsolatokat ápolt a szintén nem kis létszámú kínai kolóniával, és más nációkkal is. Ha Malki az imámhoz fordult, és tényleg ezt kérte, valóban lehetett esély rá, hogy a muzulmán közösség vezetőjének kérésére megmozdul valami a kínaiaknál. Ez még akár egy olyan sikertörténet csírája is lehet, amivel aztán majd a médiában páváskodhatnak a résztvevők.

Már látta is a szalagcímeket.

Magyar kisfiút mentett meg a muszlim összefogás.

Az imámra nézett. Vissza kell vonulnia.

– Köszönöm az információt. Még keresni fogom, imám.

– Én itt leszek.

– Hát éppen ez az – morogta Margit, és a mellvéd mellett hagyta a mosolygó alakot.

18.

NEM VOLT ÉRZELGŐS TÍPUS, de ezek az éjszakák mindig valami eláradó, kellemes, laza érzéssel töltötték el. Elnyúlt a padon, lábát kinyújtotta, és a tengert bámulta. A Földközitenger éjjel sem koromfekete. A hold és a csillagok fényében valamiféle lilás árnyalatban játszott a tintakék víztömeg. A távolban egy kis sziget partján pár fénypont pislákolt, de ezen kívül semmi sem utalt arrafelé emberi jelenlétre. Se egy hajó, se egy jelentősebb település, se egy beforduló autó felvillanó reflektora.

Mukhtar hátrahajtotta a fejét, és az égre bámult A telihold fényében legalább nyolc kondenzcsíkot számolt össze, s mindegyik elején, mint valami fehér, nyílegyenes dárda hegyén, egy-egy fénypont villogott. A repülőgépek szárnyvégére szerelt fehér lámpák ütemes felvillanása jól mutatta a tizenegy kilométer magasságban zajló forgalom nagyságát. Még ezen a késői órán is óriási volt a forgalom az égen. Mióta Afrika északi partja életveszélyessé vált a feltorlódott embertömeg miatt, elképesztően megnőtt a légiforgalom délebbről Európába, a földi személyszállítás ellenében. Az emberek egyszerűen átrepültek a veszélyzóna felett, és a távolabb lévő országokat választották úti célként.

A Kalifátus nem volt vonzó célpont. Az európai és amerikai szemmel anarchiának látszó világba senki sem kívánkozott. Egyedül Kairó repülőtere volt rendszeresen használatban, bár az tény, hogy az onnan induló járatokat a Fal túloldalán lévő célállomáson soha nem látott ellenőrzésnek vetették alá. A turizmus szinte a nullára csökkent, már senki sem akarta megkockáztatni, hogy Luxor vagy Gíza megtekintése közben elrabolják vagy megöljék. Amikor a Kalifa hatalomra jutott, az első hetekben komoly vérengzések voltak, aztán elcsendesedett minden. A nyugatiak pedig nem jöttek többé.

Mukhtar ezen merengett, miközben a tengert figyelte. Marokkóban volt, Ras El Ma mellett üldögélt a parton, nem messze a régi algériai határtól. A lábától pár méterre tábortűz parázslón, mellette egy edény volt a homokban, a vacsorára főzött birkahús maradékával. A keze ügyében egy üveg víz állt, abból kortyolt időnként, vagy éppen az asztalra helyezett tálból ven el egy-cgy datolyát, amit aztán komótosan megrágott.

Csak egy katonai nadrágot és egy trikót viselt. Mezítelen talpát néha a szélesen elterülő parti fövenybe fúrta, jólesett neki a hűlő homok simogató érintése.

Mukhtar egyszerűen csak élvezte, hogy él.

Ha belegondolt abba, hogy min ment keresztül az elmúlt három évtizedben, nem is igazán értene, hogy lehetséges, hogy a haja szála sem görbült.

Soha nem érték el a rá küldött kommandósok, a drónokról kilőtt rakéták, a vadászbombázókról ledobott precíziós bombák. Soha nem ért célt egyetlen rivális szervezet ráküldött bérgyilkosa sem. Soha nem érte bántódás a Kalifátus felső vezetői közötti hatalmi harcban, miközben az elmúlt években emiatt úgy hullottak körülötte az emberek, mint a legyek.

Leginkább ez utóbbit csodálta. Volt annyira bejáratos a palotába, hogy eljutottak hozzá a hírek. A Kalifa, miközben a Nagy Sátánról papolt, a háttérben nemegyszer megegyezett az amerikaiakkal. Néha üzletelt is velük, de leginkább csak engedett nekik. Amikor valamelyik terrorista már nagyon szúrta a szemüket, Washington jelezte, hogy milyen ellenlépéseket fog megtenni, ha meghatározott időn belül nem kapja meg az illető fejét.

Az Egyesült Államok már nagyon régen nem kérte ilyen esetekben a kiadatást, mivel annak nemzetközi visszhangja lett volna, és olyan presztízsveszteség a Kalifának, amit az nyilvánvalóan nem vállalhatott fel. Eleinte ezt az utat követték az amerikaiak, de ennek mindig a követelés megtagadása lett a vége, aztán jött a bombázás, és ami vele jár: rengeteg halott, polgári áldozatok, fogságba esett és megkínzott pilóták, meg nagyon-nagyon rossz sajtó. Végre rájöttek Washingtonban, hogy kinek kell ez? Politikát változtattak, és most már csak azt kérték, hogy az adott terrorista tűnjön el. Nem akartak kiadatást, végezze csak el a piszkos munkát a Kalifa. Aki ezt meg is tette, hiszen összességében ő is jobban járt vele. Az elmaradó bombázásokat pedig elővezethette úgy, mint saját politikai sikerét. Ehhez képest tényleg csekélység volt, ha néhány túlontúl buzgó terroristával magának kellett végeznie.

Mukhtar ebben a közegben nagyon ügyesen lavírozott. Soha nem követett el olyan kirívó robbantást, ami miatt Washingtonnak ilyen lépést kellett volna tennie, ha meg mégis, akkor Amerikában is pontosan tudták, hogy az adott merényletnek nem a Kalifatus volt a kiindulópontja. Ezért volt szívesen látott vendég a palotában, és ezért élte túl a belső hatalmi harcokat és az amerikai díjkitűzéseket. Mukhtar nem volt fanatikus. Az iszlám győzelméért harcolt, de ezt hideg fejjel tette. Pontosan tudta, hogy nem kell a halálba rohannia, mivel csak élve tudja az ügyet segíteni.

Háttal ült a vályogháznak, amely magányosan állt a parti dűnék tetején, alig ötszáz méterre nyugatra a kikötőtől.

A nyöszörgés és a puffanások egyre jobban zavarták a nyugalmát.

Sóhajtva felkelt, letette a poharat a mellette álló asztalkára, és bement a házba.

Az asztalon megkötözött férfi hevert, lábát és alkarját az asztal vaskos lábaihoz szíjazták. Csak egy rövidnadrág volt rajta, testét ütésnyomok borították, arca vérben úszott. Mukhtar a nyögdécselő alak mellett cigarettázó, terepruhás fickóra nézett.

– Gyere ki!

Kiballagtak a házikó elé, és Mukhtar is rágyújtott.

– Mit gondolsz?

– Szerintem nem tud semmi lényegeset, Mukhtar. Ilyenkorra már mindegyik elmondta.

– Továbbra is azt állítja, hogy nem a kutyáknak dolgozik?

– Egy szót sem mond a Moszadról. Azt mondja, egyszerű diák az egyetemen.

– Az nem lehet. Kerimet folyamatosan kerülgette, amíg az a fegyverszállítmányt intézte.

– Mert buzi.

– Micsoda?

A terepruhás vigyorogva a háta mögé intett.

– Meleg a fickó. Egyszerűen ennyi a történet, Mukhtar. Teljesen véletlen, hogy Kerim munkáját zavarta meg. Bejött neki a barátunk, ennyi a történet, nem több.

Mukhtar undorral pillantott a véres fiatalember felé.

– De biztos nem vagy benne.

– Ő ezt mondja.

– Rendben. Ha nem jön ki belőle több, hát nem jön ki. De akkor is rövidre zárom – felvette az asztalról a pisztolyt. – Hozzátok ki, és vigyétek a gödörhöz!

Megjelent a vályogház ajtajában a másik őr, és egy mobiltelefont tartott a kezében.

– Mi van? – nézett rá Mukhtar.

– Téged keresnek.

– Engem? Telefonon?

A másik vállat vont, és átadta a telefont.

Mukhtar letette a pisztolyt, arrébb sétált, majd gyanakodva beleszólt a készülékbe.

– Igen?

Bizonytalan hangot hallott.

– Jó napot! Mukhtar Malkit keresem.

– Miért?

– A fia vagyok. Zakaria.

Az ötvenéves férfival megfordult a világ.

Az a nap…

A zuhogó eső.

Ahogy átadja a tizennégy éves fiút.

Ahogy tettetett közömbösséggel odaveti neki, hogy nem megy vele.

Ahogy nézi a távolodó teherautót, és a fiút a ponyvázott platón.

Ahogy csendesen folynak a könnyek az arcán.

Mint most.

Mukhtar megköszörülte a torkát, és megtörölte a szemét.

– Emlékszel nagyapád házára?

– Te vagy az, apa?

– Válaszolj!

– Igen. De hogy jön ez most ide?

– A hátsó szoba, ahol ő szokott üldögélni és pihenni. Milyen volt a szőnyeg?

– Barna és piros kockás. A kockákkal szoktam játszani, mindig elképzeltem, hogy az egy város. De nagyapa nem tudott ülni. Nagyapa nyomorék volt. Még azelőtt eltört a gerince, hogy én megszülettem. Mindig csak fekve láttam.

Mukhtar mellkasa szorítani kezdett. A válasz jó volt. Többszörösen is jó.

– Amikor felhajtottad a kecskéket a hegyre legelni, melyik ösvényen jártál mindig?

– Miért kérded? Most ellenőrzöl?

– Igen.

– A falu hegytetőn volt. A kecskékkel soha nem indultam felfelé. Mindig csak lefelé. És a bőrcserző melletti ösvényen mentem.

A férfi a tengert bámulta, de nem látta a hullámokat. A múltba révedt, ahogy a fülére szorította a telefont.

– Jó hallani rólad, fiam, de a telefon erre nem alkalmas. Mindjárt le kell tennem – az órájára pillantott. – Még harminc másodperc.

– Beszélnünk kell.

– Hol?

– Hát… ööö…

Mukhtar a szemét forgatta. A fia nem katona, mint ő. Nem volt terve. Neki viszont száguldottak a gondolatai.

– Követ valaki? Tudnak rólad a hatóságok?

– Igen.

– Baj van?

– Igen. Az a helyzet, hogy…

– Majd szóban. Most gyere ide! Menj el Bécsbe, és rázd le őket!

Onnan repülj Kairóba, majd Damaszkuszba!

– És ott?

– Majd valaki megkeres.

– Nem megy ez nekem, apa, nem vagyok kém, vagy…

– Jól mondod! Nem vagy az. De most viselkedj úgy, mint egy kém! Hogy te is értsd: viselkedj úgy, mint James Bond!

Mukhtar bontotta a vonalat. Nem volt ideje érzelgésre. A telefonból kivette a SIM-kártyát, és az öngyújtó lángjába tartotta. A mobilból kipattintotta az akkumulátort, és a telefonnal együtt lehajította a dűnéről. Nem volt valószínű, hogy lehallgatták, de nem kockáztathatott. Majdnem két percig beszélt a telefonba, és a beszélgetés során a neve is elhangzott. Az amerikaiak már a kétezres évek elején lehallgatták gyakorlatilag az egész világot, és a rendszereik azóta csak fejlődtek. Az ő szoftvereik biztosan reagálnak a Mukhtar Malki név elhangzására. A telefon helyzete egyszerűen bemérhető. Nem csodálkozott volna, ha tíz percen belül egy drónról légicsapást kap a kunyhó.

Felkapta a pisztolyát, és a bejárathoz ment. Nem vesztegette az időt, hogy odasétáljon az asztalra kötözött alakhoz, hanem már az ajtónyitásból halántékon lőtte. A nyöszörgés abbamaradt.

Intette a társainak, és futólépésben elindultak a Land Rover felé, amely száz méterrel odább parkolt.

Amikor tíz perccel később kifelé bámult a zötykölődő terepjáróból, meglátta a tükörképét az ablak üvegén. Soha nem hitte volna, hogy képes még könnyekre.

19.

MALKI ZAKARIÁS A LÁNCHÍD KÖZEPÉN ÁLLT, és a kezében tartott telefonra meredt.

Viselkedj úgy, mint James Bond!

Ő?

Egy egyszerű tanárember?

Reménytelenül bámult maga elé.

Bécs, Kairó… Damaszkusz?!

Budapestről ez olyan messzinek tűnt, akárha a Holdon lenne. És mindezt titokban, gyorsan, lerázva a profi követőket. Már ha vannak egyáltalán. Megint a telefonra pillantott. Gépies mozdulatokkal követte az imám utasításait. Szétszerelte a készüléket, és a Dunába hajította a darabokat. A SIM-kártyát meggyújtotta, majd amikor már az ujját nyaldosta a láng, azt is a vízbe ejtette. A sétáló japán turisták különös tekintettel méregették, de Malki nem zavartatta magát. A japán turisták mindig mindenkit különös tekintettel méregetnek.

A tanár felszegte a fejét, és döntött.

Alig pár hónapja van Tamáskának. Ez felülír mindent. Visszasietett a budai oldalra, és megkereste a Várkert Bazár előtt parkoló autóját.

Húsz perc alatt a kórházban volt, felment a lépcsőn, és meglátogatta a fiát. Elmondta neki, hogy most pár napra el kell utaznia, de igyekszik vissza hozzá. Tamáska úgy reagált, ahogy egy gyereknek kellett. Görbült a szája, és egy idő után nem is tudta visszatartani a sírást. A férfi az ágy szélén ült, és negyedórán keresztül szorosan átölelve tartották egymást. Minden korábbinál jobban érezték, hogy senki más nincs számukra a világon, csak az, akit éppen a karjukba zártak. A fiú végül álomba sírta magát,

Malki pedig óvatosan a párnára engedte a habkönnyű kis testet.

Betakargatta, azután még hosszan simogatta a könnyáztatta arcocskát, míg a tenyere az utolsó cseppeket is felszárította. Nem tudta otthagyni, pedig indulnia kellett volna.

Tulajdonképpen furcsállotta, hogy csak most derült ki az apja kiléte. Tizennégy éve, amikor az áttette őt a határon, biztos volt benne, hogy utoljára látta. Addig elválaszthatatlanok voltak, és sokáig hősként nézett fel Mukhtarra. Természetesen tudta, hogy az apja kicsoda, hiszen ha ő nem is kérkedett a tetteivel, az ismerősök mindig suttogni kezdtek egy-egy sikeres támadás után. Amikor a tévében nézték a marseille-i vagy a dortmundi robbantások képeit, a családban azonnal elindult a találgatás az apja szerepéről.

Amikor nagy ritkán otthon volt – mert egyébként állandóan úton volt –, úgy bánt vele, mint egy felnőttel. Már tizenkét évesen megkapta az első Kalasnyikovját, és akkortól fogva azzal kellett aludnia. Kapott egy régi pisztolyt is. Az apja megtanította lőni, kúszni-mászni, verekedni, rejtőzködni. Két éven át, ahányszor csak otthon járt, folytatta a fia kiképzését, s amikor elment, mindig meghagyta neki, miben és mennyit fejlődjön, mire ő viszszatér.

Éppen a pokolgépek gyártása volt soron, amikor becsapódott az a bomba, és a család által lakott házat a földdel tette egyenlővé. Ironikus, gondolta Malki, hiszen tisztán emlékezett arra a napra.

Vacsoraidő volt, már a sült birka mellett várakozott a tetemes számú rokonság, közte nagyapja, anyja, és a testvérek Mukhtarra vártak, de ő késett. Zakaria az első bombáját szerelte össze az erdőben, magasan fent a falu felett. Es a bombaszereléssel nem lehet kapkodni. A fiú izzadtan térdelt egy fogóval és egy csipeszszel a kezében, hogy behelyezze a detonátort. Igyekezett elfújkálni az orra hegyén megülő izzadságcseppeket, nehogy az egyik a detonátorra hulljon és rövidzárlatot okozzon. Mukhtar mellette guggolt, és halkan instruálta.

A robbanásra mindketten összerezzentek.

Egy pillanatra összenéztek, és meg voltak róla győződve, hogy már nem élnek.

De nem az ő bombájuk robbant fel.

Másnap a CNN sikeres dróncsapásról számolt be, innen tudták meg, hogy honnan étkezett a kétszázötven kilogrammos lézervezérlésű bomba, amit az amerikai parancsnokság az apjának szánt. A ház helyén semmi sem maradt. Nekik pedig nem maradt senkijük. Emlékezett, akkor ugyanúgy ölelték át egymást mérhetetlen gyászukban, ahogy most ő és Tamáska kapaszkodtak össze.

Nehéz szívvel ment le az utcára, körülnézett, majd beszállt a kocába.

A következő útja az egyik ATM-hez vezetett, és kivette az öszszes pénzét. Az ötezer-kétszáz euró nem volt sok, de úgy érezte, megoldja a feladatot ebből is. Miközben visszafelé ballagott az autóhoz, felfedezett egy szürke BMW-t, amelyet mintha már a kórháznál is látott volna. Nem látott be az utastérbe, hogy ül-e benne valaki, mivel egy fa árnyékában parkolt, de a kocsi orra kilógott az utcai lámpa fénykörébe, így a szeme sarkából leolvasta a rendszámot.

Egyenesen hazament, és felszaladt a lakásba. Gyorsan összecsomagolt, közben végig az járt a fejében, mit is tenne az a bizonyos Bond ilyen esetekben. Nem mintha bármelyik filmjében is látta volna, hogy Bond alsónadrágokat pakol egy hátitáskába. Kényelmes farmert vett, pólóval és egy könnyű, hosszú ujjú pulóverrel, aztán felhúzta strapabíró túracipőjét. Úgy számította, napokig nem lesz lehetősége átöltözni. Az ágyra halmozott, első ötlettel összedobált holmit túl soknak találta. Elkezdte visszapakolni a szekrénybe. A táskát sem használhatja. Egy sokkal kisebbre van szüksége, ha nem akarja, hogy… A BMW!

Az ablakhoz osont, és kilesett a reluxa lécei között. Nem látta a kocsit, de ez nem jelentett semmit, a tömbház parkolója dugig volt autókkal, és sokat eltakartak a fák. Szóval, ha nem akarja, hogy a Radnai-féle bevándorlási zsaruk a nagy táskát látva azonnal rájöjjenek, hogy el akar utazni, valahogy át kell őket vernie.

Alig pár fehérneműt, két pólót és a tisztasági csomagját rakta csak az asztalra, majd az egészet beleszorított egy laptoptáskába. Egy tanár, aki laptoptáskával közlekedik, nem nevezhető szokatlan látványnak. Tudta, hogy a kocsiban van egy zakó, ezért komolyabb kabátot nem is hozott magával. Felkapott a fejére egy baseballsapkát is, aztán a torkában dobogó szívvel lefelé indult a lépcsőn.

Hajnali kettőre járt. Érezte a tarkóján, ahogy a verejték végigcsorog, és befolyik a pulóver gallérja alá.

A lépcsőházban megállt a sötétben. Nem kapcsolta fel a világítást, hanem az üvegajtó mögül a környéket kémlelte. A kocsija éppen a ház előtt parkolt, beállt vele a mozgássérült helyre, hiszen tudta, hogy hamarosan tovább is hajt. Most ez már nem tűnt olyan jó ötletnek, hiszen az EBH emberei is így okoskodhattak. Végre észrevett egy szürke BMW-t. A kocsi jó ötven méterrel feljebb parkolt az utcán. Ilyen távolságról nem tudta elolvasni a rendszámot, de arra gondolt, ha elindul utána az autó, akkor már teljesen biztos lehet benne, hogy mi is zajlik körülötte. Meghúzta a vállán a laptoptáska szíját, és kilépett az utcára.

Fél perc múlva felkapcsolta a világítást, és kikanyarodott a kocsival a ház parkolójából. A főút felé tartott. A visszapillantót figyelte, de nem történt semmi. Elért az utca végéig, és balra indexelt, látta, hogy nem jön senki, ezért felengedte a kuplungot, és az öreg autó ráfordult a négysávos útra.

Ekkor villant fel. Csak egy pillanatra. Nem látta, hogy a BMW jön-e, vagy más autó, de ilyen kései órán nem nagyon hitt benne, hogy másról lehet szó. Tövig nyomta a gázpedált, majd öt más perc múlva visszavette.

Mit csinálsz, Zakaria?! – kérdezte magit. – Nyugi!

Legbelül soha nem hívta magát Zakariásnak. Az apja adta neki a Zakaria nevet, és ő szerette ezt. Az apja viszont elvette a testvéreit, a rokonait, az anyját – és az egész addigi életét. A fiú már akkor pontosan tisztában volt vele, hogy az egészről csak és kizárólag ő tehet.

Nem az amerikaiak, nem Európa, hanem egyes-egyedül Mukhtar Malki.

A bombatölcsér mellett állva gyűlölte meg az apját, és amikor gyászukban összekapaszkodva álltak a temetésen, már csak az idősebb Malki szomjazott bosszúra. A fiú úgy érezte, az nem vezetne sehova. Amíg az apjához hasonló emberek így élnek, amíg mások életét teszik tönkre vagy éppen veszik el a vallásra hivatkozva, miközben semmi más nincs bennük, mint a saját szar életük felett érzett keserűség, addig nem lesz vége az öldöklésnek. Zakaria már akkor ösztönösen meg volt róla győződve, hogy az egész nem világrendek egymásnak feszüléséről szól, hanem egy zsigeri, aljas emberi tulajdonság világméretű megjelenéséről.

Ez pedig az irigység.

Mindenféle kizsákmányolás, amivel a szegény muzulmán államok vádolták az úgynevezett fejlett Nyugatot, az irigységre vezethető vissza. Nekik van olajuk, nekünk nincs, vegyük el. Lehet ezt lopásnak, háborús bűntettnek is nevezni, de mindnek az eredete, a gyökere az irigység.

És visszafelé is működik a dolog. Az irigység táplálja a Nyugat elleni merénylethadjárat katonáit is. Látott már valaki gazdag szaúdi, katari vagy éppen kuvaiti öngyilkos merénylőt? Irigység egy életformára, irigység a – sokszor eltúlzott, és értelmetlenül szélesen értelmezett – szabadságra. Zakaria az egyetemen is feltette a kérdést a hallgatóinak: vajon ha Szíriában akár csak olyan életszínvonal lett volna 2010 környékén, mint Magyarországon, táptalajra lelt volna az ISIS?

És ilyenkor mindig csend támadt az előadóteremben. Persze mindig voltak ellenkező hangok, akik ezt túlzott leegyszerűsítésnek vélték, de ez jól is volt így. Malki meg volt róla győződve, hogy az ember cselekedetei alapvetően és eredendően alaptulajdonságokra vezethetőek vissza, és a tettek legfőbb mozgatórugója az irigység és a butaság. Nem egy kifejezetten pozitív életszemlélet, de eddig semmi sem győzte meg az ellenkezőjéről.

Amikor elhagyták a rommá lett falut, és északnak vették az irányt, Zakaria még nem tudta, hogy az utolsó hetet tölti az apjával.

Malki egyszerűen áttette a magyar határon a fiút, és az embercsempészekre bízta. Nem magyarázott neki, csak elindította. Mukhtar úgy gondolta, az egyetlen megmaradt fia így biztonságban lesz, ő pedig már minden akadályozó körülménytől mentesen koncentrálhat csak és kizárólag a bosszúra. Fel sem fogta, hogy egy olyan helyen tudja biztonságban a fiát, aminek berendezkedése ellen egy életen át harcolt. Az ilyen mértékű ellentmondás meghaladta elméje feldolgozó képességét. De az is lehet, hogy csak kizárta agyából a kérdést, mert ha engedi tudatosulni, akkor bizony választ is kellett volna adnia rá. Miért azokhoz küldöm a gyerekemet, hogy biztonságban legyen, akik ellen harcolok? Pontosan kitől is kell akkor megvédeni őt? Talán éppen tőlem?

Zakaria tudta, hogy az apja nehéz szívvel hagyja el, de ő nem bánta. Az egyedüllét okozta első sokkból felocsúdva a Törökországon és Bulgárián át vezető egyhetes út alatt az apja iránt érzett frissen támadt gyűlölet megszilárdult. Egy személyben őt okolta a családja haláláért. Apjával ellentétben ő azonnal megértette a helyzet antagonizmusát, hogy apja éppen az addig állandóan ostorozott ellenségnél helyezi őt biztonságba.

Zakaria egy életre meggyűlölte az apját, és ezt vetítette ki a migránsokra is. A sok életerős férfira, akik ahelyett, hogy végeznének az apja féle állatokkal, és csinálnának maguknak egy jobb országot, ami Allahnak is kedvesebb, a könnyebb utat választják, és elmenekülnek, hogy aztán élősködni kezdjenek az ellenségnél. Ennél már csak azt tartotta ocsmányabbnak, hogy néhányan közülük azt a kezet harapták meg, ami enni adott neki. Erre semmilyen rendszerben nem lehet bocsánat.

Ismét a tükörbe nézett. A kihalt Hungária körúton jó száz méterre lemaradva mögötte jött az autó. A dupla lámpákból Ítélve alighanem egy BMW lehetett, de túl messze volt. A stadionnál ráfordult a Kerepesire, majd azonnal leállt a padkára, és úgy tett, mint aki keres valamit a kesztyűtartóban. A mögötte érkező BMW-nek már nem volt semmi más lehetősége, mint elmenni mellette. Malki a szeme sarkából az elvillanó rendszámot kutatta.

Ugyanaz volt, mint amit már korábban az ATM-nél megfigyelt.

Két férfi ült a kocsiban, amely lassan továbbhaladt a Keleti pályaudvar felé.

Zakaria hagyta, hogy elhagyják a benzinkutat, akkor kitette az indexet, és gázt adott. A BMW már vagy háromszáz méterre eltávolodott, de érezhetően nagyon lassan haladt. Nem akart túlmenni a vasúti hídon, mert utána lejtő következett, és elvesztették volna őt szem elől a tükörben.

Zakaria jobbra húzta a kormányt, ráfordult az Ifjúság útjára, aztán gázt adott. Az utca végén fékezett, hogy körbenézzen, majd ismét jobbra húzta a kormányt, és megint a Hungária körút felé hajtott. Erősen nyomta a pedált, hogy előbb érjen a kereszteződéshez, mint a BMW. Egy szemernyi kétsége sem volt, hogy az EBH-sok megfordultak a záróvonalon, és már padlógázzal száguldanak utána. Elérte a Hungáriát, és harmadszor is jobbra fordult, ezzel gyakorlatilag körbeautózta a sportcsarnokot. Ahogy visszanézett, az utolsó pillanatban még látta, ahogy a szürke autó kivágódik az Ifjúság útja torkolatából, és az aszfalton csúszva balra kanyarodik, rá a Stefániára. A kocsi a Liget irányába száguldott.

Az EBH munkatársai logikus döntést hoztak. Miért autózná körbe bárki is hajnali fél háromkor az Arénát? Nyilván balra ment Malki, bár nem látták a kocsiját, ezért indultak automatikusan a Liget felé. Nem is feltételezték róla, hogy megpróbálhatja lerázni őket, sőt, még azt sem, hogy akárcsak felismeri, hogy követik. Elvégre egyszerű egyetemi oktató. Egy papírszagú könyvmoly.

Zakaria egyenesen továbbment, keresztezte a Kerepesit, majd haladt tovább a körúton. Kerülővel ugyan, de így nagyobb biztonságban jutott el az Ml-es autópályára. Húsz perccel később már százharminccal robogott Bécs felé, és a következő másfél órában csend volt körülötte. Amikor elérte a pályát, és végre tempomatra kapcsolhatott, fél kézzel szétszerelte a mobiltelefonját, és az akkumulátort is kivette belőle. Remélte, hogy ez elég lesz ahhoz, hogy ne akadjanak a telefon miatt a nyomára. Bár voltak kétségei a modern technika miatt, de ennél többet nem tehetett. A telefon úgyis ottmarad a kocsiban a schwechati repülőtér parkolójában.

Viselkedj úgy, mint James Bond!

Micsoda faszság!

A határon nem volt nagy sor. Az osztrákok ugyan visszaállították az ellenőrzést, mert még mindig nem bíztak a magyarokban, már eléggé felületesen kontrollálták a forgalmat. Megnézték az útlevelét, de nem regisztrálták, csak intettek, hogy menjen tovább.

Az autót a repülőtéri parkoló hátsó sarkában állította le. A telefont, a bankkártyáit és az iratait a kesztyűtartóban hagyta, csak az útlevelet dugta a zsebébe, majd beballagott a terminálra. A jegyautomaták egyikéhez sietett, és böngészni kezdte a lehetőségeket. Közvetlenül Damaszkuszba nem volt járat, az ottani repülőteret és légteret nagy ívben elkerülték az európai és az amerikai légitársaságok. Az apjának igaza volt, a térség egyetlen elérhető célállomása Kairó volt. És persze Tel-Aviv, de onnan meg aligha tudott volna akadálytalanul átjutni Szíriába. Így hát nem sok választása maradt.

A jegyet készpénzzel fizette ki, majd megnézte, hogy van-e Kairóból Damaszkuszba járat. Az információs terminál szerint az ő gépe 10.30-kor indul Bécsből, és három és fél órával később száll le az egyiptomi fővárosban, amely most a Kalifátus egyik legnagyobb városának számít. A csatlakozása másfél óra múlva indul majd tovább. Késő délutánra már Damaszkuszban lehet.

Aztán fogalma sincs, hogy hogyan tovább?

Az apja annyira kevés instrukcióval látta el, hogy az szinte semmire sem volt elég. Még a leghasznosabb, amit útravalóul kapott tőle, az az elsőre ostobának tűnő megjegyzés volt.

Viselkedj úgy, mint James Bond!

Miközben átment a biztonsági ellenőrzéseken, és belépett a belső térbe, az jutott eszébe, hogy nem is volt ez annyira nagy hülyeség. Ez volt az a mondat, ami bekapcsolta benne a rejtett gombot, ami elindította a beidegződéseket. A Szíriában eltöltött gyermekkor alatt bevésődött túlélési ösztönöket.

Mert most éppen ezekre volt szüksége.

Miközben a gép ablakán át a mélybe süllyedő osztrák tájat nézte, tudatosult benne, hogy visszamegy. Visszamegy oda, ahol az egész elkezdődött. Visszamegy ahhoz, aki az egészet elindította, és nem csak azzal, hogy áttette őt a határon egy szürke, esős napon.

Zakaria nagyon félt. A gyomrában érzett szorítást egy pillanatig sem akarta magának azzal megmagyarázni, hogy a gép emelkedése okozza. Nem. Ez félelem. Az elmúlt években elpuhult. Keveset sportolt, nem edzette a testét, sokat ült a könyvtárban, bőven étkezett, rengeteget tanult. Jobbára, gondolta, felesleges dolgokat. Ezek nem kedveznek a túlélésnek.

Most mégis el kellett mennie, hogy megküzdjön a démonjaival.

Tamáskáért.

20.

VÉGÜL MAJDNEM NÉGY NAPBA TELT, míg végre feltűnt előttük

Asilah kikötőjének hullámtörője. Tomás a kormány mellett állt, csak egy rövid úszónadrág volt rajta, és a déli napsütésben öszszehúzott szemmel vizsgálta a partvidéket.

– Aggódsz valami miatt? – kérdezte a férfitól alig kétméternyire meztelenül napozó Sheila Ward.

– Nem igazán szeretem Afrikát.

– Afrika nem félelmetes, Tomás. Egy gyönyörű, izgalmas kontinens.

– Tele olyan nyalánkságokkal, mint az ebola.

– Ne csak a rosszat lásd! – intette le a nő, és lustán a hasára fordult, majd kilesett a korlát deszkái között. – Mikor kötünk ki?

– Még úgy negyedóra.

– Akkor felöltözöm.

Sheila feltápászkodott, és lement a kabinba. Tomás végigmérte a távozó nő kerek fenekét, és leállította a motort, hogy utána siessen. Hátulról kapta el Sheila mellét, és beleharapott a nyakába.

– Alig két órája hagytuk abba – nézett vissza a válla felett az újságíró.

– Kívánlak.

– Elképesztő az étvágyad!

– Térdelj le! – utasította rekedten Tomás, és maga felé fordította a nőt.

Sheila kacér mosollyal engedelmeskedett, és letérdelt a férfi éli, majd lehúzta róla a nadrágot. Most már mindketten meztelenek voltak.

– Mit szeretnél búcsúzóul?

– Csináld már! – Tomás már alig bírt magával, és ennek jól látható jeleit Sheila alig arasznyi távolságból vehette szemügyre.

A nő finoman látott hozzá, de Tomás már annyira remegett, hogy nem bírta ezt az incselkedést, és magához rántotta Sheilát, akinek egy pillanatra elakadt a lélegzete, és azt hitte, megfullad. A férfi belemarkolt a hajába, és durván mozgatni kezdte a fejét, egyre erősebb tempóra kényszerítve.

Tomás végül jobb szeretőnek bizonyult, mint ahogy Sheila emlékezetében ék. Alaposan kihasználta az út kínálta lehetőséget, és háromnégy alkalommal is kezdeményezett naponta. Ezért is nem haladtak, mivel így minden éjszakára horgonyt vetettek a part mellett. Sheila a sok rossz, unalmas, elpuhult New York-i szerető után maga is élvezte a helyzetet, hogy egy ösztönlénnyel szeretkezhet. Végre egy férfi, akinek nem a nárcizmusával kellett törődnie, és az ágyban nem hangzottak el olyan mondatok, hogy „ma túlságosan elfáradtam a megbeszéléseken” vagy „korán lesz egy munkareggelim, ma csak egy rövid menetre vagyok jó.” Sheila torkig volt a rossz szeretők kifogásaival. Az utóbbi négy-öt partnere kizárólag magával foglalkozott az ágyban, és noha Sheila mindig kikövetelte, hogy ő is megkapja, ami jár, azért sokkal jobban esett volna neki, ha ezért nem kell szólnia.

Persze partnerei sem voltak hülyék, hiszen különben a közelébe sem kerülhettek volna azoknak a magas szerkesztői, főszerkesztői posztoknak, amelyeket a világ legismertebb lapjainál töltőnek be. Pontosan tudták, hogy Sheila a szexet is felhasználja az előrejutáshoz, legyen az egy cikk minél jobb megírása, vagy egy kívánt pozíció elérése. Ennek megfelelően elfogadták, amit a nő adott, de nem érezték úgy, hogy nekik is teljesíteniük kell. Hiszen Sheila a kielégülést egyfajta árucikként nyújtotta számukra. Mindig akart valamit cserébe, még ha nem is mindig előre szabta meg az irat. Ráadásul ezek a férfiak időnként összejártak, és pár ital után megtárgyalták a világ dolgait. Meg egyebeket is.

A keleti-parti szerkesztők között nyílt titok volt, hogy Sheila milyen módszerekkel dolgozik. Nagyon jó, rámenős újságírónak, profi riporternek tartották – és mellesleg kurvának. Ezek a hírek persze hamarosan Sheila Wardhoz is eljutottak, aki csak megvonta a vállát, amikor egy barátnője a tudomására hozta, mit hallott róla. Csak az hisztizik, aki nem kaphatott megjelentette ki, aztán témát váltott. Eleve nem csodálkozott, hogy mit gondolnak róla, mert számított rá, hogy ezek a pletykák előbb-utóbb elindulnak. Azzal az életstílussal, amivel ő élt, ez nem kívánt, de elkerülhetetlen mellék-termék volt. Egyre vigyázott csak: még érdekből is kizárólag olyan férfiakkal bújt ágyba, akiket egyébként kívánt. A szerkesztők öreg, kopaszodó, erősen izzadó, vagy éppen elhízott kasztja ezért aztán még inkább gyűlölte, hiszen szembesülnie kellett vele: a vonzó fiatal nő a hírekkel ellentétben mégsem mindenkivel fekszik le. Ez tette a pletykát is hiteltelenné, hiszen mindig akadt egy ellenpélda, hogy Sheila Ward nemet mondott valakinek. Ilyenkor aztán elgondolkodtak a beszélgetők, hogy akkor, ha mégsem mindenkivel fekszik le, akkor talán a korábbi hírek sem igazak.

Sheila pedig ezen a keskeny mezsgyén egyensúlyozott: soha nem lehetett benne senki száz százalékig biztos, hogy igazak-e, amiket úton-útfélen hallani lehet róla.

Tomás ehhez a világhoz képest teljesen más volt.

Ő ösztönösen szeretkezett, és ha el is ragadta a hév, addig nem hagyta abba, míg Sheila is azt nem érezte, hogy itt a vég. Visszanézve úgy érezte, csodás négy napot töltöttek a fedélzeten, és ő néha azt kívánta, bárcsak soha ne érne véget ez az utazás!

Ugyan mit akar ő már megint ezzel a hülyeséggel, hogy a menekültek között, és belülről ismeri meg az embercsempészet világát? Itt akart maradni a hajón, és érezni, hogy ez a csodás bőrű óriás újra és újra magáévá teszi a fedélzetre dobott matracon az Atlanti-óceán csillagos ege alatt, vagy állva, az árbocnak támaszkodva, vagy a korlátra hajolva, vagy a lenti függőágyban hintázva. És akkor még eszébe sem jutott hirtelen az elmúlt négy nap minden helyszíne és pozíciója.

Tomás kimeríthetetlen volt, Sheila pedig igazi férfira éhes.

Alig beszélgettek az út során, mert a nő vagy kimerülten aludt, vagy szeretkeztek. Amit persze megint a kimerült alvás követett. A férfi ezalatt a hajót vezette, időnként ételt készített, tette a dolgát. Négy napig ruhát sem vettek magukra, hiszen minek is tették volna? A part mindig két-három kilométerre volt tőlük, onnan aligha pillanthatták meg őket, a közelükben elhaladó hajókkal pedig nem foglalkoztak.

Sheila alvás közben néha hallotta, hogy Tomás telefonál, az ügyeit intézi, de aztán minduntalan visszazuhant a kómaszerű álomba, hogy ledolgozza a New York-i esztelen tempó miatti alváshiányát. Ilyenkor általában már arra ébredt, hogy mohó ujjak fedezik fel a testét. Több alkalommal azt álmodta, hogy szeretkeznek, és amikor felébredt, rájött, hogy valóban ez történik. Ilyenkor jó ideig nem is tudta eldönteni, mi az álom, és mi a valóság.

Tomás ezúttal csak magával foglalkozott, és pár perc alatt hörögve elélvezett. Sheila levegő után kapkodva térdelt a padlóra dobott szőnyegen, s ahogy felnézett a férfira, látta, hogy az még mindig nincs teljesen magánál, szeme sötét, állati tűzzel lobogott. Lehajolt, a nő hóna alá nyúlt, és úgy kapta fel, mintha nem is lenne súlya. Az asztalra hajította a testet, széttárta a nő lábát, és magához húzta a csípőjét. Sheila tudta, hogy most ő következik. Az érdekszeretőkkel ellentétben Tomás minden alkalommal kielégítette. Gondos és odaadó szerető volt. Hosszan kényeztette a testét, a legintimebb részeket újra és újra megízlelte. Mire beléhatolt, Sheila teste már szinte követelte az egyesülést. Ilyenkor a hajó ringását átvette a testük, és egymáséi lettek. Tomás soha nem sietett, még akkor sem, amikor a nő már könyörgött a befejezésért Soha életében nem szeretkezett olyan hosszan és olyan sűrűn, mint ezekben a napokban.

Húsz perccel később Sheila már letusolva kapaszkodott fel a fedélzetre. Még mindig remegett a lába, és érezte, hogy ott mélyen belül is meg-megmozdulnak a szervek, ahogy az orgazmus összerándulásai után az izmok igyekeznek ellazulni.

Tomás már a kormánynál állt, éppen Asilah kikötőjének hullámtörője mellett hajóztak. A férfi feszülten figyelte a vizet. Még soha nem járt itt, és az ismeretlen kikötő mindig nagyobb összpontosítást igényelt.

Lassan elmaradt mellettük az északi hullámtörő csúcsa, és megkerülték a mólót. Kétoldalt a hullámtörőt több méter magasan egymásra dobált, hengert formázó betonelemekkel erősítették meg. Olyan volt, mintha óriási pezsgősdugók százait halmozta volna fél egy iszákos óriás. Tomás jobbra fordította a kormányt, és délkeleti irányban egy ideig párhuzamosan hajózott a majdnem nyolcszáz méter hosszú kikötőgáttal. Több tucat alacsony halászbárka horgonyzott a vízen és a part mellett, legtöbbjük élénk kékre vagy fehérre festve várta, hogy gazdája kihajózzon vele a zsákmány reményében. Az itt már hatalmas terméskövekkel kirakott part egy részen betonozott rakparttá változott, mögötte raktárépületekkel és egy-két alacsony daruval.

Sheila a könyökére támaszkodva a másik oldalt bámulta, miközben Tomás gyakorlott mozdulatokkal megfordította a hajót. Asilah városa vakítóan fehér, egyemeletes házakból álló fallal nézett a kikötő felé. Az ablakok nagy részét akvamarinkékre mázolták. Néhány többemeletes lakóház is állt a parton, de a kép ettől még meglehetősen egységesnek látszott.

Tomás kihajította a tatból a horgonyt, majd előreszaladt, és az orrból is a vízbe eresztette a vasmacskát. Ezután hátramenetbe kapcsolt, hogy a horgonyok stabilan megkapaszkodjanak a fenéken. Leállította a motort, és a lányra nézett.

– Megjöttünk.

– Akkor fizetek – mondta mosolyogva Sheila.

Rendben.

Az újságíró belement a játékba, előhúzta a zsebéből az ezer dollárt, és a férfi felé nyújtotta.

– Ennyit ígértem az útért Faróban.

Tomás átvette a köteget, és megszámolta.

– Megvan. Köszönöm.

Azzal zsebre tette a pénzt. Sheila Wardon rossz érzés lett úrrá.

– Ez most mi volt?

– Ennyiben állapodtunk meg, Sheila, most mi van?

– De hát abban maradtunk, hogy máshogyan fizetek.

– A fennmaradó részt. A másik háromezret.

A nő úgy érezte, mintha megpofozták volna. Égett az arca a pírtól, és a szeme megtelt könnyel. A megalázottság érzése szinte letaglózta. Elfordult Tomástól, mert nem tudott a szemébe nézni, és dühös lett magára, hogy lehetett ennyire naiv; és hogy lehetett olyan kislány, hogy még bőgni is kezdjen. Már csak az kéne, hogy azzal is megalázza magát, hogy sírni látja ez a faszfej.

– Hozom a cuccom.

– Addig leengedem a gumicsónakot. Kiviszlek a partra.

Sheila lement a fedélközbe, és dühösen belebokszolt a döngő deszkafalba.

Hát semmi sincs ingyen, igaz? A csodálatos utazás után most jött a feketeleves is. Belenézett a repedt, homályos tükörbe, és megtörölgette a szemét. Akkor sem fog bőgni, bassza meg! Rendbe szedte az arcát, és felöltötte a hosszú, köntösszerű ruhát, majd a fejére kendőt tekert. Az elmúlt napokban annyit napozott, hogy a bőre egészen barna lett. Most nem kellett alapozót használnia ahhoz, hogy a felületes szemlélő ne gondolná azt, ő is ide tartozik.

Mélyeket lélegzett, aztán felkapta a holmiját, és felmászott a fedélzetre.

Tomás már a korlátnál várta.

– Kiviszlek a partra. Az ember már vár rád.

Milyen ember?

– Felhívtam pár ismerőst. Az egyik barátom éppen itt volt, és megígérte, hogy segít neked bevásárolni, és útnak indulni, bármi is legyen az úti célod.

Sheila először vissza akarta utasítani az ajánlatot, de aztán visszanyelte a csípős megjegyzést, hogy hová is tegye Tomás azt a barátot. Végül is a terve tulajdonképpen eddig tartott. Bejutott Afrikába, és a menekültáradat hátába került. Most kellett valahogy megkeresnie az embercsempészeket, és aztán átjutni Európába. De fogalma sem volt, hol kezdjen hozzá. Az az ember talán tényleg tud segíteni neki. Annyit megér, hogy meghallgatja.

A gumicsónak kivitte őket a partra. Tomás segített a lánynak felmászni a rakpartra, feladta a zsákját, majd ő is utána kapaszkodott.

Ahogy a hatalmas termetű portugál is a partra lépett, egy cingár alak lökte el magát a faltól, amit addig támasztott, és odasietett hozzájuk. Széles vigyorral üdvözölték egymást, és ez a vigyor feltárta az érkező csorba, hiányos fogazatát. Alig ötvenkilós kis emberke volt, rövidnadrágjából pipaszár lábak álltak ki, a póló ujjából pedig olyan csontsovány karok, hogy az ember nem is értette, hogy képes egyáltalán egy pohár vizet is felemelni ilyen izomzattal.

Tomás és a pasas megölelték egymást, majd élénk, arab nyelvű társalgásba kezdtek. Sheila tétován álldogált tőlük alig három méterre, de a két férfi nem zavartatta magát. Végül az emberke bólintott, és átadott egy kisebb csomagot Tomásnak, aki azt szégyellősen a farzsebébe gyűrte. Odaintette Sheilát, majd az arab fickóra mutatott.

– Ez itt Nabil. Nabil, ő Sheila.

– Örvendek – a marokkói iszonyú kiejtéssel beszélte az angolt.

– Most elvisz egy kávézóba, és ott megbeszélitek, hogy mit szeretnél, és miben tud neked segíteni. Nabil mindenkit ismer a városban.

– Így van. Én ismerek mindenki.

Tomás a lányhoz lépett, és megölelte. Sheila mereven tűrte.

– Kösz mindent – súgta a férfi a fülébe, majd meg akarta csókolni, de az újságíró elfordította az ajkát. Tomás zavartan elengedte. – Akkor én megyek is.

A mólóról lemászott a gumicsónakba, eloldotta a kötelet, és a bárkája felé fordította a kormányt.

Nabil várakozóan nézett fel a nőre, akinél egy kicsit alacsonyabb volt.

– Menni? – kérdezte.

– Persze. Induljunk!

– Oké. Nekem van motor.

A fal mellett letámasztott ősrégi, rozsdás Suzuki láttán Sheila az égnek emelte a szemét, de aztán emlékeztette magát, hogy ez itt már Afrika. Itt nem lehet válogatni. Ha egy roncsmotor, akkor az. Még az is sokkal jobb, mint a negyvenfokos hőségben körbekutyagolni a pokoli hosszú mólón.

– Menjünk!

Nabil felült a nyeregre, a nő pedig felkapaszkodott mögé. Miközben a férfi berúgta a motort, hátrafordult, és rávigyorgott.

– Fogni derekam. Én vezetni jól.

Iszonyú bűz ütötte meg Sheila orrát, akinek erőt kellett vennie magán, hogy az undor ne üljön ki az arcára. A férfi talán soha az életben nem mosott még fogat. A rothadó fogsor bűze elképesztő volt, és ez eszébe juttatta, hogy egyszer valahol azt olvasta, a Földön semmi sem büdösebb az embernél. Lehet benne valami.

Nabil őrült módjára vezetett.

A móló poros, keskeny útján legalább nyolcvannal száguldott végig, a kerekek alól csak úgy fröcsköltek a kavicsok. A férfi folyamatosan beszélt hozzá, de ő egy szavát sem értette a pokoli ricsajban. A szélbe fordította az arcát, hogy a bűz ne érje, és egy kicsit hűtse a bőrét a szörnyű melegben.

Beértek a házak közé, és Nabil folyamatosan nyomogatta a dudát. Autókat és motorokat kerülgetett, néha egy-egy szamár vagy birka is az útjába került. Felfelé tartottak a város magasabban fekvő részei felé. Az utcák szűkek voltak, de azért egy autóval is el lehetett volna férni rajtuk. A falak tövében itt-ott árusok kínálták szőnyegekre pakolt portékáikat. Mázas cserépedényeket, kancsókat és fából faragott tárgyakat árultak leginkább, de mire meg tudott volna ügyelni valamit, már tova is robogtak.

Ötpercnyi esztelen szlalomozás után Nabil lefékezett, és behajtott egy kapun.

Macskaköves udvarra jutottak, az épület a gyarmati időkből származhatott. A belső árkádos udvarban pálmaiak és leanderek nőttek a kitett dézsákban, a kerengő árnyékában pedig asztalok álltak, melyek mellett néhányan sziesztáztak.

– Jönni velem – mondta a férfi, amikor leállította a motort, és Sheila újra hallani kezdett. – Inni kávé? Tea?

– Tea inkább.

– Jó. Lenni Marokkóban, inni tea.

A férfi nyomában bement a parányi kávéházba. Nabil egy belső helyiségbe vezette, majd pörgő nyelven rendelt. Egy perccel később már egymással szemközt ültek a földre rakott, kétes tisztaságú párnákon, és teát szürcsöltek.

– Tud nekem segíteni? – kezdett bele a nő.

– Először tea, aztán üzlet. – Tudja, nekem leginkább arra… – Inni tea!

Sheila látta, hogy nem fog vele dűlőre jutni, ezért kortyolni kezdte a forró, erős mentateát. Egy perc alatt végzett vele, majd Nabilhoz fordult, hogy végre rátérjenek az üzletre. A férfi vele szemben ült, és csak vigyorgott.

Sheilával megfordult a világ. Nabil arca szétesett, a hangok nyúlóssá váltak, agya úgy érezte, lelassult az idő. Mintha mocsárban járna, tagjai elnehezedtek. Aztán lehanyatlott a párnára.

21.

AZ ŐRNAGY LEFORRÁZVA ÁLLT AMBRUS IRODÁJÁBAN. Alig egy perce kapta a hírt, és nem tudta elhinni, hogy igaz. Az EBH-nak dolgozó két nyomozó kínosan feszengve állt a fal mellett. Igazi szőnyeg széle helyzet volt ez, és ezt Ambrus ezredes mindig roppantul élvezte.

Margitnak átvillant az agyán, amikor betoppanva észrevette a két kolléga arckifejezését, aztán meg Ambrus szigorú tekintetét, hogy ezt az embert az ilyen szituációk éltetik. Egyszer Serena Palóc, az ezredes helyettese vele kávézott egy ilyen eset után a büfében, és akkor a nő azt mondta Margitnak, hogy Ambrus olyan típusú vezető, aki egész egyszerűen nem érzi jól magát, ha egy nap nem szívathat meg valakit. Anélkül nem teljes a napja, ilyenkor szinte keresi a konfliktust. Ahogy viszont túl van a napi szemétkedésen, már egészen használható lesz.

Serena azt mondta:

– Én addig reggel be sem megyek hozzá, amíg valaki helybe nem ment hozzá a lóizéért.

Radnai őrnagynak azonban nem volt meg ma a lehetősége, hogy kivárja, míg ez megtörténik, őt iderendelték.

– Jó, hogy beértél végre – jegyezte meg pikírten Ambrus.

A nő a faliórára nézett.

– Kilenc lesz öt perc múlva. Nem késtem.

– Azt majd én mondom meg.

Radnai nem szállt bele a vitába, hogy az idő azért objektív dolog, meg egyébként sem Ambrus seggéből süt a nap. Ma nem akart ezen fennakadni. Már látta, hogy baj van, és úgy döntött, gyorsan essenek túl az egészen, aztán hadd menjen végre dolgozni.

– Mi történt, főnök?

– Kérdezd a két csodás kollégádat!

– Srácok?

– Meglépett.

– Kicsoda? Malki?

– Igen.

– Hogy a fenébe léphetett meg tőletek? Hiszen csak egy nyavalyás tanár!

Ambrus helyeslően bólogatott.

– Ugyanezt mondtam magam is.

– Hadd halljam! – förmedt a két fiatal nyomozóra az őrnagy.

Azok pár mondatban összefoglalták, mi is történt este az Aréna mellett.

– Mikor jöttetek rá, hogy nincs meg?

– A Ligetnél. Végigszáguldottunk a Stefánián, de nem láttuk egyik mellékutcában sem. Aztán az Ajtósinál már tudtuk, hogy nagy a baj.

– Meddig autózgattatok még?

– Egy negyedórát kerestük, aztán jelentettük, hogy elvesztettük.

– Negyedórát?! Hát ez remek. Addigra akár már Budán is lehetett.

Ambrus megkopogtatta az asztalát.

– Eddig jutottam velük én is, ekkor jöttél be. A dolog megtörtént, most inkább arról kezdjetek el agyalni, hogy hova a picsába lett az a kis töltetlen?

Margit a fejét ingatta.

– Biztos, hogy direkt tűnt el?

– Mármint hogy lerázott-e minket?

– Nem hiszem. Nem tudta, hogy követjük, minket biztos nem vett észre.

– Miért rugózol ezen, Margit? – szólt közbe tenyérbemászó hangon Ambrus.

Nagyon nem mindegy, hogy szándékosan rázta le a követőket, vagy véletlenül történt a dolog. Az első esetben ugyanis egyrészt azt föltételezhetjük, hogy valami szakmai hiba vagy véletlen esemény folytán dekonspirálódtunk, és Malki észrevett minket. Ha ezt történt, és erre ő úgy reagált, hogy lerázza a követőket, akkor ügyesebb, mint gondolnánk, másfelől pedig nem tiszták a szándékai. Csak úgy sportból senki sem ráz le zsarukat.

– Azt mondod, talán nem is az, akinek látszik?

– Malkit az apja tette át a határon tizennégy évvel ezelőtt, ahogy azt már jelentettem neked. Isten tudja, mire képezték ki addig. Szíriában az apja akkortájt már nagyon ismert volt, és komoly kiképzőközpontokat üzemeltetett.

– Lehet, hogy alvó ügynök? Vagy egy sejt tartozik hozzá. Nem ő lenne az első terrorista, aki egy egyetemről indul.

– Minden lehet, főnök – visszafordult a két nyomozóhoz. – Mit csináltatok utána?

– Végigjártunk minden, Malkihoz köthető ismert helyet. Nem volt a lakásán, az egyetemen és a kórházban sem. Az orvos azt mondta egyébként, hogy Malki elutazott.

– Ezt honnan tudja?

– A kisfiát többször kellett megnyugtatnia a nővéreknek, mert a srác sírni kezdett az apja után. Tőle tudják, hogy Malki elutazón pár napra.

– Reptér? Pályaudvarok?

– Már lefutottak reggelre az arcfelismerő programok. Nem tűnt fel egyiken sem. Vonattal, busszal és repülővel nem hagyta el Budapestet az éjszaka folyamán.

– Autópálya-kapuk?

– Már elemzik a felvételeket, de egyelőre nem futott végig az ellenőrzés. A kocsija nincs sehol, de ha áthaladt valamelyik kapu alatt, akkor hamarosan meglesz, merre ment.

– Bankkártyahasználat?

Egy ATM felvétele volt az este. Egyébként az orrunk előtt Ma hajnalban beszereztük a forgalmát. A teljes pénzét felvette. Ötezer-kétszáz eurót, Azóta nincs forgalom a kártyán, ami nem is csoda, hiszen nincs pénz a számláján.

– Tehát az alapján nem fogjuk látni a mozgását, hogy hol használja a kártyáját. Mi van a mobiljával?

– Nincs jel. Nem tudjuk a GPS alapján megmondani, hol a fenében lehet.

– Kivette az akkut?

– Nagyon úgy néz ki.

– Akkor viszont tudatosan tűnt el – jegyezte meg Ambrus. – Ha összerakod a morzsákat, minden erre utal. Elbúcsúzik a gyerektől, felveszi minden pénzét, kikapcsolja a telefonját, és lerázza a követőit. Meg kell nézni a határállomásokat.

Margit a fejét ingatta.

– Nem áll ez nekem össze.

– Micsoda?

– A fia nagyon beteg. Pár hónapja van hátra, ha nem kap új májat. Miért tűnne el éppen most? Éppen akkor, amikor bármelyik pillanatban jöhet egy telefon, hogy megvan a donor, és neki döntenie kell a műtétről. Miért most megy el?

– Ez jó kérdés.

– Talán csak egyetemi munkája volt. Valami kiküldetés.

– Lehet, bár aligha hiszem, hogy ebben az időszakban ilyesmire kapható lenne. De kérdezzetek utána az egyetemen. Én biztosan lemondanék mindenféle kiküldetést, ha a gyerekem ilyen helyzetben lenne.

Ambrus megköszörülte a torkát.

– Szerintem egyszerűen csak felvette a kapcsolatot az apjával.

Az egyik nyomozó lapos pillantást vetett Margitra.

– Van itt még valami.

– Mondjad már!

Valami furcsa dolgot művelt tegnap a Lánchídon. Elsétált a híd közepére, és ott telefonált. Aztán valamit a vízbe dobott.

Utána indult a kórházba.

– Mit dobott a vízbe?

– A parton voltunk, onnan nem lehetett látni.

Ambrus és Margit összenéztek.

– Nekem ez eléggé egyértelmű. Az imámtól kapott egy telefont, mert fel akarta hívni az apját. Adjátok ki ellene a körözést!

Radnai őrnagy a fejét rázta.

– Főnök, én ismerem ezt az embert. Nem bűnöző típus.

– Akkor mivel magyarázod az egészet?

– Mi van, ha az imám adta ugyan neki a telefont, de az apja kereste őt?

– Mit számít az?

– Akkor nem ő kezdeményezte a kapcsolatfelvétel lehetőségét. Valószínűleg az apja valamivel megzsarolta vagy megbízta.

– Hát éppen ez az! Ugyan mi mással bízhatta meg, mint azzal, hogy „kisfiam, el van rejtve egy bomba egy csepeli raktárban, ugyan tedd már meg nekem, hogy beviszed valami zsúfolt helyre, és elindítod az időzítőt”?!

Csend támadt, amit végül Margit tört meg.

– Akárhogy is, az imám benne van.

– Az imámot majd én elintézem! Te találd meg ezt a Malkit, méghozzá gyorsan, mielőtt a híradóból tudjuk meg, merre jár az a szemétláda.

Margit egy pillantást vetett a nyomozókra, majd kiment. Ahogy becsukta az ajtót, még hallotta, hogy Ambrus üvölteni kezd velük. Elmosolyodott, a fiúkkal ellentétben ő egészen jól megúszta a dolgot.

Bement az irodájába, letelepedett a székére, és feldobta a lábát az asztalra. A mobiljából kikereste az első számot, és felhívta. A követkézéi egy órában beszélt az összes budapesti informátorával, és mindenkivel, aki a fővárostól délre, le egészen a szerb határig neki dolgozott. Mindenkinek megadta a szükséges információkat, és felhatalmazta őket, hogy tegyenek le minden egyéb munkát, és csak ezzel az üggyel foglalkozzanak.

Mióta ezt a munkát végezte, még nem találkozott olyan nagy hallal, mint Mukhtar Malki. Bár Magyarország sem úszhatta meg az elmúlt évtizedben a robbantásokat, még ha az ország lakosságának nagy része struccpolitikát folytatott is a terrorral kapcsolatban, az igazán ismert és veszélyes terroristák mindig frekventáltabb célpontokat választottak. Egy magyar kisváros elleni támadás soha nem lesz annyira a média figyelmében, mint egy londoni, párizsi, vagy brüsszeli. A világ már csak ilyen. Négy magyar halott hírértékben nem ér fel négy párizsival. És ez évtizedek óta igaz a médiában: négyszáz iraki, kurd, afgán, vagy szudáni halott nem ér fel négy magyarral. De még a veszprémi állatkert frissen született zsiráfbébijével sem.

Mukhtar azonban most ide tartott. Az első információ óta nem jött semmi új, és ez egyre jobban idegesítette Radnai őrnagyot. Azóta mindössze annyi történt, hogy kiderítette a meglepő tényt, hogy Mukhtar fia Budapesten él. És most az is eltűnt.

Kopogtak, majd megjelent az ajtóban az egyik nyomozó.

– Már ki is jöttetek az oroszlánbarlangból?

– Ja. Ma nem volt annyira véresszájú, mint lenni szokott. Viszont megtalálták Malki kocsiját.

– Hol van?

– A bicskei lehajtónál észlelte egy autópálya-kamera. Gyorsan végignéztük az egész M1-est. Hegyeshalomnál kilépett.

– Ausztriába ment? Mi a fenét akarhat ott?

– Mi is ezt kérdeztük. Arra gondoltunk, az apjától kapott utasítások szerint jár el, és nem nálunk készül balhéra. De aztán megnézettük az osztrákokkal is a kamerafelvételeiket. A bécsi reptér parkolójában áll a kocsi.

Margit felkelt a székről, és megropogtatta a derekát.

– Melyik gép?

– A kairói.

– Bassza meg! Akkor elvesztettük.

– Igen. A Kalifátussal nincs semmiféle hivatalos kapcsolatunk. Nem mintha valószínű lenne persze, hogy pont nekünk adnának róla valami használhatót, amikor éppen az ő ügyükért harcol.

– Elment az apjához. A csontjaimban érzem.

– Minden bizonnyal.

Margit a fiatal srácra nézett.

– Lemegyek a Falhoz. Kikérdezem az ottani embereinket. Hívj, ha van valami! És nézz nekem gyorsan egy gépet!

A nyomozó elment, Margit pedig előhúzta a szekrényből a mindig összekészített hátizsákot. Nem kellett megnéznie, hogy van-e benne fogkefe, telefontöltő, vagy éppen intimbetét, mert mindent gondosan bepakolt, éppen az ilyen esetekre felkészülve.

Volt azonban még egy nehéz beszélgetése. Felhívta Ádámot.

– Mi a gond, Margit?

– Le kell mennem a határra.

– A magyarra vagy a Falhoz?

– A Falhoz. Enikő addig…

– Menj csak nyugodtan! Nálam marad. Remekül megleszünk.

– Azt tudom. Csak kellemetlen, hogy tőled kell kémem.

– Ne érezd annak! Én hibáztam.

– Az biztos.

– Margit, ha visszajössz, nem beszélhetnénk meg ezt az egészet?

– Nem megbeszélni akarod, hanem megbocsátást szeretnél.

– Igen. Megbocsátást. Szeretlek. Jó életünk volt.

– Azt cseszted szét.

– De tudom, hogy te is szeretsz, csak most haragszol. Meg vagy zavarodva.

Margit nagyon szívesen elküldte volna a fenébe Ádámot, de nem tette, mert a férfinak végső soron igaza volt. Valóban szerette, és valóban meg volt zavarodva.

– Mit akarsz tőlem?

– Hogy gyere vissza.

– Akkor minek mentél félre?

– Nem tudom. Tényleg nem tudok rá magyarázatot adni.

– Mit nem adtam meg neked?

– Biztos, hogy ezt telefonon beszéljük meg? Éppen emiatt javasoltam, hogy üljünk le, amikor hazaérsz.

Margit felsóhajtott.

– Vigyázz Enikőre! Igyekszem vissza, csak pár nap – azzal bontotta a vonalat.

A mobilt a belső zsebébe dugta, felkapta a hátizsákot, és az ajtó felé indult. A nyomozó elébe toppant.

– A szófiai járatra kaptam helyet. Kilencven perc múlva indul, de visszatartják neked, ha igyekszel. Már hívtam egy járőrkocsit, az kivisz. Szófiában kijön eléd az EBH-összekötő.

– Körben a nulláson simán elérem a gépet. Tartsd a frontot, és bármi új van, hívjatok!

Lesietett a lépcsőn, s miközben a lábát kapkodta, igyekezett kizárni az agyából Ádámot. És azt, hogy mennyire szeretne viszszamenni hozzá.

22.

MALKI ZAKARIÁS reménytelenül elveszettnek érezte magát, ami-kor a gép ajtajához támasztott lépcsőn leballagott a damaszkuszi repülőtér izzó betonjára.

Hát újra otthon – gondolta, majd el is hessegette magától a szót.

Otthon! Az neki már régen nem Szíria.

A gép a termináltól száz méterre állt meg. Még innen is jól látszottak a belövések a homlokzaton, és több helyen vastag nejlonponyvával helyettesítették a kilőtt üvegablakokat. A távolban egymáshoz tolt kiselejtezett utasszállítók parkoltak, és néhány U alakú földhányás látszott, ezekbe tankokat ástak be. Legtöbbjük kiégett roncsként pihent a földben, a rakétatalálat után senki sem foglalkozott a maradványok eltávolításával. Ahogy jött lefelé a lépcsőn, számos gödröt is észrevett, amelyekről azonnal látta, hogy bombatölcsérek.

Az egész hely úgy nézett ki, mintha háborús térségbe érkezett volna.

És ez tulajdonképpen így is volt. A polgárháború immár több mint húsz éve tartott, és már senki sem tudta, hogy ki kezdte, és miért. Hol a szélsőségesek, hol a kormányerők kerekedtek felül, de évek óta már azok mögött sem állt kormány, akik kormányerőnek nevezték magukat. Az országban anarchia tombolt, és kiskirályok és hadurak által felszabdalt régiókra esett szét, akik ugyanolyan hévvel harcoltak egymás elleni, mint a nyugati katonákkal szemben. Már senki sem tudta, hogy ki kivel van.

Pontosabban, hogy éppen ki kivel van.

A tegnapi ellenségek mára szövetséget kötöttek, hogy aztán holnapután azt megszegve ismét egymást gyilkolják.

Damaszkusz Malki érkezésekor a környező területekkel együtt nagyjából két éve az úgynevezett kormányerők kezén volt. Viszonylagos béke honolt, de ez nem jelentette azt, hogy ne esett volna minden hétre két-három autóba rejtett pokolgép, a nyugati hatalmak ne hajtottak volna végre csapásokat a vélt vagy valós céljaik ellen. Szinte mindig süvítés hallatszott az égből, de a folyamatosan őrjáratozó vadászbombázók és drónok olyan magasan jártak, hogy szabad szemmel nem lehetett kivenni őket.

Malki leért a betonra, ahol az érkező utasok előtt keresztben régi orosz terepjáró parkolt. A platóra erősített gépfegyver mögött egy katonai ruhás, de hosszú szakállat meg fejkendőt viselő férfi állt, és a fegyvert az érkezőkre fogta. A kocsi előtt három másik katona állt – Malki jobb híján katonának hívta őket magában, bár fogalma sem volt, valójában kihez tartoznak. Csak most ébredt rá, mennyire kétségbeejtően keveset tud szülőhazájának aktuális állapotáról. Ott állt a forró betonon, és nem tudta, vajon nem lövik-e homlokon egy perc múlva úgy, hogy még csak fogalma sem lesz róla, mit is követett el.

A három katona unottan figyelte az utasokat, néha egyiknekmásiknak intettek – őket balfelé irányították, a többiek jobbra mehettek, a főépület irányába. Malkit is alaposan szemügyre vette az egyik fickó, akinek a vállán három sáv meg egy háromszög virított. Aztán a válla felett balra intett. Malki engedelmesen csatlakozott a balra tartók vészjóslóan szűk táborához.

A terminál felé tartottak, de egy másik ajtón jutottak az épületbe, nem azon, ahol az utasok zöme beléphetett. A fogadótérben nyolc katona várakozott, éppen annyian, ahány utast ide küldtek. Mindegyik intett egyiküknek, és hamarosan Malki előtt is ott magasodott egy szálfa termetű arab.

– Passport?

– Tessék – nyújtotta át az útlevelét Malki.

A férfi szemügyre vette az írásjeleket, és a fényképet, amit hosszan hasonlítgatott össze a tanár arcával.

– Magyar vagy?

– Onnan jöttem – váltott arabra Malki.

– Tehát beszélsz arabul. Az jó. Hol van az a Magyarország?

– Európában. Keleten. Majdnem az orosz határnál.

– De te nem vagy magyar, mi? Nincs akcentusod.

– Itt születtem Szíriában.

– Hol?

– Masyaf mellett, egy kis faluban. Hreif a neve.

– És hogy kerültél oda? A Fal mögé?

– Apám átdobott a magyar határon, amikor tizennégy éves voltam. Azóta nem is láttam őket.

– Minek jöttél vissza? Nem sokan akarnak Európából ide repülni.

– Meg akarom keresni apámat – mondta Malki, és ezzel végül is igazat mondott.

– Na, mi van nálad? Hadd lássam a csomagodat!

A katona a laptoptáska felé intett.

– Az mi?

– A holmim – kérés nélkül az asztalra tette a táskát, és felnyitotta a tetejét. A határőr beletúrt, majd látható csalódottság lett rajta úrrá.

– Csak ruha?

– Én ezzel utazom. Gépet nem hoztam.

– Pakold ki a zsebeidet!

Malki ismét engedelmeskedett. A pénzköteget még a repülőn az alsónadrágjába rejtette. Arra számított, hogy a bakancsát levetetik majd, tehát oda nem tehette, de úgy okoskodott, hogy ha az alsóját is le kell húznia, akkor már az lesz a legkisebb baja, hogy eltűnik a pénze.

Az asztalra szórt aprópénzt, pénztárcát, tollat, jegyzetfüzetet, órát, mobilt alaposan megnézte, megforgatta a férfi. Eközben a háttérben kiabálás hallatszott. Az egyik katonának nézeteltérése támadt a nekijutó utassal, akit megütött, majd a földre került alakba még kétszer bele is rúgott. A többi utas rezzenéstelen arccal vette tudomásul az atrocitást, és amikor a férfit kivonszolták a teremből, még csak utána sem nézett senki.

Malki ismét a saját őrére pillantott. Az éppen a pénztárcánál tartott. Kihúzta a névjegykártyákat, majd megtalálta azt a kétszáz eurót, amit a tanár nem véletlenül hagyott a tárcában.

– Ennyi?

– Nem kell több. A visszaútra a jegyem megvan, és talán hamar sikerrel járok. Ha nem kerül elő gyorsan az apám, akkor visszamegyek. Nincs annyi pénzem, hogy hetekig itt maradhassak.

A katona bólintott, és némi töprengés után elvette a pénz felét. A zsebébe gyűrte, a maradékot pedig a tárcával együtt az asztalra hajította. Jó ötlet volt ezt az összeget benne hagyni. Ha semmi pénzt nem találnak nála, biztosan arra gyanakodtak volna, hogy elrejtette valahol.

– Szedd össze! Mehetsz.

Malki csendesen bólintott, köszönetképpen kissé meghajolt, majd pakolni kezdett.

Egy perc múlva elsőként léphetett ki a teremből, ahol a többiek vegzálása még javában tartott. Keskeny folyosóra jutott, majd egy oldalajtón csatlakozott azon szerencsésekhez, akiket leszállás után jobbra parancsoltak. Sorba állt útlevél-ellenőrzésre, megkapta a hevenyészett pecsétet, aztán intettek neki, hogy mehet.

Kilépett a központi terminál épületébe, és tanácstalanul körülnézett.

A kisfiú, aki elébe toppant, talán tízéves lehetett, és egy cédulát, szorongatott.

– Te vagy Zakaria?

– Miért gondolod? – kérdezte óvatosan a tanár.

– Nem úgy nézel ki, mint aki ide való. Te vagy Zakaria?

– Mit akarsz tőlem?

– Üzenet – azzal a kezébe nyomta a cetlit, és már ott sem volt. Malki meg szerette volna kérdezni, hogy kitől kapta az üzenetet, de biztos volt benne, hogy a gyerek kapott némi baksist, meg az utasítást, hogy keresse meg őt. Fogalma sem lehetett, hogy kitől kapta a pénzt.

Kigöngyölte a gombóccá gyúrt papírt, és végigböngészte az arab írásjeleket.

Egy cím volt rajta, és egy név. Sót, még rendes névnek sem lehetett nevezni, hiszen csak annyit írtak oda, hogy Abu bátya.

A mellényzsebébe gyűrte a papírt, és sóhajtva a vállára kapta a laptoptáskát. Elindult kifelé, hogy a napfényben fürdő, csipkézett betonelemekkel díszített épület előtt keressen egy taxit. Vagy bármit, ami elviszi a címre.

23.

A KÉT FÉRFI A REPÜLŐTÉR MELLETTI PARKOLÓBAN VÁRAKOZOTT. és a kilépőket figyelték a mocskos szélvédőn keresztül. Mindketten talpas cigarettát szívtak, a füst unottan gomolygott ki a letekert ablakon. A kormánynál ülő Szelim és a mellette ülő Ali is zöldes pólót, terepnadrágot és napszemüveget viselt.

– Ott fut a kölyök – mondta Szelim, ahogy feltűnt az épület előtt a kisfiú, akire az üzenetet bízták.

– Ezek szerint megtalálta.

– Megtalált valakit – jegyezte meg a szkeptikusabb sofőr. – Még az is lehet, hogy egyszerűen csak eltette a pénzt, a papírt meg eldobta.

– Akkor kibelezem. Azt nem kockáztatná. Megtalálta.

– Még egyszer mondom, megtalált valakit.

Az épületből szállingózni kezdtek az utasok. Aznap más gépet már nem vártak, így nem volt nehéz beazonosítani a kairói géppel érkezőket. A két férfi nem adta jelét, hogy feszültebben figyelnének, a külső szemlélő számára csak két, unott pasasnak tűntek, aki elszívnak egy bagót, mielőtt kiszállnának, és bemennének a reptérre. Az utasülésen ülő Ali felemelte a kezét, és a kilépő Malkira bökött.

– Te is látod, amit én?

– Látom. Csak nem akarom elhinni.

– Szerintem ő lesz az.

– De okos vagy!... Egyébként nem tűnik arabnak.

– Ki mondta, hogy arabot várunk?

– Végül is, senki.

– Most meg mit csinál?

– Taxit akar fogni.

Malki a járdaszélen toporgott, és alkudozni kezdett egy szakadt Opel mellett álldogáló figurával. Egy perc után megegyeztek, és a tanár beült az autóba.

– Mehetünk? – kérdezte a sofőr.

– Kövesd!

– Még mindig nem tudom elhinni. Láttad az arcát?

– Aha. Mintha őt látnám húsz évvel ezelőtt.

– Akkor jó. Már azt hittem, megbolondultam.

– Így már érthető, miért minket küldött ki elé.

– És miért nem görbülhet egy haja szála sem. Na, hívd fel!

A sofőr indított, és besorolt az Opel után a kifelé tartó sávba. Kicsit elengedte a kocsit, de nem akart lemaradni mögötte. A feladat az volt, hogy győződjenek meg róla, az érkező nem fogja a nyomukra vezetni őket, ha egyszer a találkozó létrejön. Az elhárítás első lépése az volt, hogy megállapítsák, senki sem követi a fickót De ez a dolog könnyebb része. Szelim tudta, hogy a neheze csak ezután jön. Az elektronikai követést sokkal nehezebb elhárítani, mint a humánt. A mellette ülő Ali a tükröt figyelte.

– Senki sem jön utánunk.

– És az Opel előtt sem indult el senki. Figyeltem.

– Akkor felhívom.

Ali elővette a mobiltelefonját, és hívott egy számot. A füléhez emelte a készüléket.

A másik oldalon Mukhtar vette fel a telefont. O is a repülőtér előtt várakozott egy autóban, és végignézte, ahogy az emberei elindulnak az Opel után. Ahhoz túl messze volt, hogy lássa, ki érkezett a géppel, de ha már így alakult, gondolta, ellenőrzi a saját embereit is.

– Mi van?

– Megjött, felvettük a repülőtéren. A nyomában vagyunk.

– Milyen?

– Semmi extra. Vékony, magas, barna. Európainak látszik.

– Más?

– A kiköpött másod.

Mukhtar megérezte a másik hangjában a kaján felhangot, és elszorult a torka. Egy szóval sem mondta nekik, hogy kit fognak megfigyelni és követni, csak azt kötötte a lelkűkre, hogy semmi esetre sem bánthatják az illetőt. Ha követné is valaki, akkor sincs más teendőjük, mint hagyni, hogy elmenjen.

Most azonban olyan visszajelzést kapott, ami eloszlatta a kétségeit. Az érkező tényleg nem más, mint egyetlen életben maradt gyermeke, Zakaria. A fiú visszatért. Ha ez a két, nem túl okos embere is megismeri, akkor aligha lehet kétség.

– Ne kombinálj! – torkolta le Alit, aztán folytatta: – Merre jár?

– Beült egy kocsiba. Láthatóan megalkudott a sofőrrel. Egyelőre a város felé tartanak.

Az Opel és száz méterre lemaradva a Szelim vezette autó északnyugati irányban haladtak az autópályán. A városközpont majdnem húsz kilométerre volt a repülőtértől. Csak ez az út vezetett a városba, így Szelim egyelőre nem tartott attól, hogy felfedeznék a másik autóban, hogy követik őket. Másfelé nem is mehettek volna.

– Abu tudja, hogy mit csináljon?

– Abu nem tud semmit. Ha odaért, akkor hívjatok fel! Aztán elmondom, hogy mi a teendőtök.

– Értettem.

Mukhtar bontotta a vonalat, és ráadta a gyújtást az öreg Mercedesnek.

Minden ilyen alkalommal összerándult a gyomra. Még soha nem akarták a kocsiját felrobbantani. Legalábbis pokolgéppel néma Páncéltörő rakéta, légi bomba már vette célba, de isteni szerencséje volt. Ő mégis mindig attól rettegett, egyszer valamelyik riválisa a motortérbe vagy az alvázra helyez majd egy kiló plasztikot.

Nem így akarta bevégezni. Nem ostobán, értelmetlenül szétszóródva a város aszfaltján vagy a sivatag homokján. Nem. Ha már meg kell halni, annak legyen értelme. Legyenek sokan, akiket magával visz a halálba.

Mukhtar nem kereste a véget, mivel meggyőződése volt, hogy életben lévő harcosok szolgálják jól az ügyet, de nem kerülhette el a gondolat, hogy egyszer eljön a pusztulás. És erre az esetre azt akarta, hogy az bizony nagyot szóljon.

Maga is elindult az autópályán a város felé, de az aqrabai lehajtónál lekanyarodott a nyílt és éppen ezért csapdának számító pályáról. Lehúzódott egy pálmacsoport alá, és bement a szemközti kis zugkávézóba. Teát rendelt, s míg az italra várt, ismét megcsörrent a telefonja.

– Igen?

– Abunál van. Most szállt ki, és bement.

– Rendben. Gyertek vissza!

– Abunak nem kell segítség?

– Abu tudja a dolgát.

– Akkor indulunk.

Mukhtar letette a telefont, és bólintott a pincérnek, aki kihozta a teát.

A nyugalom öt perce következett, amíg a teát szürcsölgetve ki kellett találnia, hogyan is vegye fel a kapcsolatot Zakariával anélkül, hogy valami nem kívánt szervezetet is a nyakára hozna. És, ami a legfontosabb: mit akarhat Zakaria?

24.

A SZÓFIAI REPÜLŐTÉR ÉRKEZÉSI OLDALÁN Hajós Attila hadnagy várakozott egy IVECO terepjáróval. Margit azonnal meglátta a többi kocsi közül kimagasló katonai járművet, és arrafelé vette ü az irányt. A hadnagy, látva az érkezőt, kiszállt, és a nő hátizsákjáért nyúlt.

– Csak ennyi?

– Hagyd csak, elbírom – azzal a hátsó ülésre hajította a csomagot.

– Bárcsak a nejem is így tudna csomagolni.

– Tanítsd meg, kisfiam! – vigyorgott a társára Radnai őrnagy, és melegen megölelték egymást.

– Jó utad volt?

– Mint mindig. Aludtam. Hol a fegyver?

A férfi felnyitotta a csomagtartót, és félreállt. Margit ellenőrizte a jól ismert SCAR karabélyt, majd az oldalfegyverül szolgáló Glockot is. Felcsatolta a tartalék tárakat, megtöltötte mindkét fegyvert, majd a pisztolyt a derekára szíjazta, a karabélyt pedig a keze ügyébe, a hátsó üléshez támasztotta.

– Na, indulás!

– Hová?

– Le a görög határra, a Falhoz.

A kesztyűtartóból elővette a töltőre tett apró adó-vevőt, és bekapcsolta, majd bejelentkezett a központi irányításnak, és megadta a helyzetüket.

– A kulatai határállomás megfelelő lesz? – kérdezte Attila.

– Teljesen jó.

A hadnagy gázt adott, és nagy lendülettel elindult. A központi bokszra mutatott.

– Hoztam a kantinból pár szendvicset és vizet. Egyél!

– Kösz! – Margit majszolni kezdett egy sonkás bagettet. – Na, mesélj!

A fiatal hadnagy megvakarta a fejét.

– Miután a reptérről felhívtál, beszéltem mindegyikkel, kivéve Nicolát, őt nem értem el.

– A túloldalon van, mi?

– Szerintem csoportot hoz.

– Akkor is vele akarom kezdeni. Mit mondtak a többiek?

– Nem sokat. Nem tudnak senkiről, aki nagy hal lenne, és mostanában készülne átjönni a Falon. Az összes informátor csak hümmögött. Nevet persze nem mondtam nekik.

– A lehallgatás hogy áll?

– Margit, az isten szerelmére, csak három órája, hogy felhívtál a budapesti repülőtérről, hogy jössz! Megtettem mindent, de az időm véges volt.

– Ne siránkozz már itt nekem! Szóval?

– A lehallgatók kulcsszavakat kértek, hogy futtatni tudják a kutatást.

– A Mukhtar nevet nyilván megadtad nekik.

– A Mukhtart eleve állandóan futtatják. Mellé csaptam még a többit, ahogy kérted. Malki, Budapest, fegyver, csomag, robbanás. Ennyi volt, hajói emlékszem.

– Jól emlékszel.

– Egy homályos adást sikerült csak lokalizálniuk, két nappal ezelőtti a felvétel.

– Mi hangzik el rajta?

– Arabul beszélnek, és ma nem a legjobb arabos volt szolgálatban. A lényege, hogy egy bizonyos Mukhtart emlegetnek, aki a lyukon fog átjönni.

– Tehát megint van valahol egy alagút.

Már keresik. Hihetetlen, hogy milyen rohadtul szorgalmasak. Havonta ásnak egy újat. És egyre hosszabbakat. A múltkori már közel négyszáz méteres volt.

Radnai őrnagy vállat vont.

– Érthető. Egyre távolabb vonjuk vissza az erdősávokat a Faltól, nekik meg egyre többet kell ásniuk. Nyílt terepen mégsem jöhetnek a felszínre. Mi lett azzal az alagúttal?

– Elárasztottuk. A szokásos. Vizet bele, aztán egy autónyi beton a bejáratába.

– Előbb-utóbb rá fognak nézni a már elárasztott alagutakra, és biztosan lesz olyan, amelyik már kiszáradt. Újra fogják használni.

– Javasoltuk már, hogy robbantsuk be őket, de a parancsnokság nem hallgat ránk.

– Miért is tenné? Ők az okosabbak.

Megcsörrent a mobiltelefon, és Margit a kijelzőre pillantott Ádám. Felvette.

– Mi a baj?

– Merre van a lázcsillapító?

– Enikő belázasodott?

– Csak hőemelkedés. Meg kapar a torka. És hányt is.

– Mit adtál neki?

– Még semmit. Bágyadtan hever az ágyon, és tévézik.

– A gyógyszerek a fürdőszobában vannak. Balra fenn, a legmagasabb polcon.

– Ja, igen, tényleg! Már emlékszem.

Margit a szemét forgatta. Ezt nem hiszem el, gondolta. Itt vagyok a világ végén, felfegyverkezve tartok a Fal felé, Ádám pedig felhív valami olyan problémával, amit korábban már több tucatszor megoldott egyedül. Enikő hajlamos volt kisebb fertőzéseket összeszedni már az oviban is. Ezek egy-két nap alatt átszaladtak rajta. Már régóta nem kongatták a vészharangot az ilyen apró-cseprő esetek miatt.

– Mit akarsz valójában?

Csak ezt. Nem jutott eszembe, hol tartjuk.

Tartjuk. Margit fülét megütötte a többes szám. Mi tartjuk. Mert mi család vagyunk. Együvé tartozunk.

Hát ezért a hívás. Felkészülhetett rá, hogy mostantól naponta fog ilyeneket kapni. Talán még sűrűbben is.

– Ádám, meg tudod oldani ezeket a feladatokat.

– Igen, csak kellett egy kis megerősítés.

– Add Enikőt!

A telefonban megszólalt a cérnavékony hang.

– Szia, mami!'

– Hogy vagy, kincsem?

– Mindenem fáj. Hánytam. A fejem is fáj. Mikor jössz haza?

– Sajnos nem mostanában. Ádám vigyáz rád. Minden rendben van vele?

– Ádám nagyon kedves. Szeret engem, mami. Persze hogy vigyáz rám.

A nőbe belehasított a gyanú, hogy Ádám egy mennyire szeretjük is mi egymást típusú beszélgetést folytatott a kislánnyal, mielőtt felhívták őt. Ezt gyorsan le kellett most zárni, különben a hadnagy előtt kezd el bőgni.

– Jól van, fogadj szót Ádámnak, és gyógyulj meg! Sietek haza.

Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Margit bontotta a vonalat.

– Családi gondok? – sandított rá a hadnagy.

– Aha – nem volt kedve ezt most megbeszélni. – Alszom egyet. Kulata előtt kelts fel, mert nem a határállomáshoz megyünk.

Hátramászott, és lefeküdt a hátsó ülésen. Pár perc múlva már aludt is.

Arra riadt fel, hogy Hajós óvatosan megrázza a vállát.

– Megjöttünk.

Margit a szemét dörzsölve kapaszkodott vissza az első ülésre.

– Mennyit aludtam?

Másfél órát. Ott a határ.

Margit végigfuttatta a tekintetét a Fal jól ismert szürke vonalán és a sűrűn elhelyezett őrtornyokon. Még erről az oldalról is baljós látványt nyújtott, nemhogy a szemköztiről. Jobbra intett, a folyóvölgy felé.

– Menj le a Struma partjára. Addig én megcsörgetem újra Nicolát.

Hajós eltekerte a kormányt, és az IVECO lefelé kezdett bukdácsolni. A szántóföldek négyszögei közt kanyargó földutakon haladtak. Nagyjából másfél kilométert tettek meg, amikor leértek a folyóhoz, és leparkoltak a Struma széles árterében nőtt kisebbfajta erdőben.

– Nem vette fel? – kérdezte Attila.

A nő a fejét rázta, majd kinyitotta az ajtót.

– Gyere! – mondta, és kiszállt.

A hátsó ülésről magukhoz vették a SCAR karabélyokat.

– És most?

– Ha Nicola nem veszi fel, az csak azt jelentheti, hogy csoportot hoz át a határon. Itt szokott bejönni.

– Itt?

– A fal átmegy a folyó felett, de lábakon áll, hogy a víz kifolyhasson. Alacsony vízállásnál a parti növények takarásában egy kisebb csoportot be tud hozni. Már alkonyodik, szerintem hamarosan jönnek.

– Meddig várunk?

– Hajnalig, ha kell.

Margit és Attila előrelopakodtak a dús aljnövényzetben, és hamarosan alig százötven méterre voltak a Faltól. A folyó két partján őrtorony állt, de köztudomású volt, hogy a bolgárok a slendriánabb őrzők közé tartoznak. A bal oldali toronyban például most nem is látszott senki a páncélüveg mögött.

Margit látcsövet vett elő, és megkereste a parti folyosót, a növények alkotta természetes alagutat, amelyen keresztül Nicola négykézláb lopakodva át szokta hozni a menekülteket. Radnai őrnagy egy éve kapta el a macedón embercsempészt, és akkor alkut kötöttek. A férfi négy-öt főnél soha nem hozott át többet, és soha nem halt meg senki a gondjaira bízott emberek közül. Elfogták, és nem akart tizenöt évre börtönbe kerülni. Margitnak meg kellett egy jó kapcsolat a csempészek között.

Úgy tettek, mintha soha nem is találkoztak volna, de onnantól Nicola Margitnak dolgozott. Nem tehetett mást, hiszen az őrnagy pontosan tudta, hol lakik, és egy EBHtiszt ezen a vidéken ezernyi kellemetlenséget okozhatott annak, aki keresztbe tesz neki.

Órákon át vártak. A vastag mohaszőnyegen ültek, hátukat egy fának vetve, és az éjjellátóval felváltva pásztázták a parti nádast.

Hajnali egykor megmozdultak a növények, és egy férfi jelent meg görnyedten a bokrok között. Óvatosan körbekémlelt, majd intett, hogy kövessék azok, akik vele tartottak. Még négyen bukkantak elő, két férfi és két nő. A menet élén pedig Nicola haladt.

Margit jól választotta meg a helyet, a csoport éppen feléjük tartott.

Amikor már csak öt méterre voltak tőlük, két oldalról előléptek a fák mögül.

– EBH! Állj!

Nicola megdermedt és megállt, a négy ember viszont, akik őt követték, egy pillanatnyi megingás után rohanni kezdtek a szélrózsa minden irányába. Egy pillanat alatt eltűntek, csak a bokrok közötti csörtetés árulta el, hogy milyen irányban rohannak a kétségbeesetten menekülő határsértők.

– Fegyvert eldobni! – sziszegte Margit a férfi felé.

Nicola azonban végre megismerte a nőt, és leengedte a kezét.

– Baszd meg, őrnagy, a frászt hoztad rám.

– Fegyvert eldobni!

– Nincs nálam semmi, tudod jól!

Attila a férfi mögé került, elgáncsolta, és a földre szorította, majd átkutatta a zsebeit.

– Ne már, ember! Hé! Finomabban!

Hajós hadnagy felpattant.

– Tiszta.

– Kelj fel, Nicola!

A férfi feltápászkodott, majd elővett egy cigarettát. Kétségbeesetten forgatta a dobozt.

– Ez is elázott, a kurva életbe.

– Nem kell neked rákot kapni.

– Valamitől csak meg kell egyszer halni, nem igaz?

– Azt te összehozod a dohány nélkül is itt a Falnál. Nem abban maradtunk, hogy vége a csempészetnek?

– Te akartad, hogy vegyüljek el a többiek között! – mutatott vádlón az őrnagyra a férfi. – Ha nem viszek át csoportokat, gyanússá válók, hogy minek lógok velük.

Ebben azért volt némi logika, ismerte el magában a két EBHtiszt.

– Ma mennyit buktál rajtunk? – kérdezte a nő.

– Semmit. Még odaát fizettek – megveregette a mellényzsebét – Fejenként kétezret.

– Akkor egy darabig most megint nem csinálsz ilyet, igaz?

– Persze! Hogy is csinálnék? De hogy kerülsz ide?

Margit intett neki, hogy menjenek arrébb. Beültek a terepjáróba. Attila a kormányhoz, a másik kettő hátra. Elindultak visszafelé, a főút irányába.

– Keresek valakit, Nicola. Mukhtar a neve. Hallottál róla?

– Kellett volna? Nem ritka név a menekültek között.

– Ő ismert terrorista.

– Én viszont nem ismerek terroristákat. Mit akarsz tudni?

– El akarom kapni a pasast. És ehhez az kell nekem, hogy tudjam, hogy hol van az új alagút.

Nicola a fejét vakarta.

– Nehezet kérsz, Margit. A klánnak majdnem egymilliójába került a fúrás. Aki ezt feldobja és kiderül, az halál fia.

– Hol van?

– Nézd, ezért kéne nekem valami aprópénz.

– Most kaptalak el négy határsértővel. A jutalom az, hogy nem kapsz tizenöt évet.

– Ne már, Margit! Nincs is bizonyítékod rá. Elfutottak.

– Két EBHtiszt vallomása. Hidd el, az manapság elég lesz a bírónak.

– Basszátok meg!

– Na, ki vele! Hol van az új alagút?

Nicola láthatóan őrlődött.

– Az a baj, hogy csak kevesen tudjuk a helyet. Ki akarják majd deríteni, hogy ki dobta fel.

– Ez a te gondod. Intézd úgy, hogy minden gyanú felett állj!

– Könnyű azt mondani.

– Nos?

– A Dorjan-tó északi partján. A macedón-görög határon.

– Mutasd meg!

Margit egy katonai tableten lehívta a műholdképet, és ráközelített a tó partjára. Nicola mutogatni kezdett.

– Itt indul, alig száz méterre a Faltól. A vége meg itt van. Ahol a parti nádasba belefut ez a fasor. A fasoron szokták kivinni az embereket az őrök látómezőjéből.

– Őrség van?

– Ugyan dehogy! Ezek nem akarnak harcolni. Az alagút drága volt, de ha pár százan átmennek rajta, már meg is térült. Ez már bőven behozta az árát. Ha újat kell fúrni, az csak az időkiesés miatt érdekes.

– Jól van, Nicola. Most elmehetsz.

A férfi morcosán vállat vont, és köszönés nélkül kilépett a kocsiból. Hajós utána pillantott.

– És most?

– Most irány a parancsnokság. Meg kell terveznünk a következő lépéseket.

25.

A ZAJOK JUTOTTAK EL HOZZÁ ELSŐKÉNT. Valami ismeretlen madár éktelen rikácsolása hallatszott. Aztán egy szamár ordított fel a távolban. Közvetlen közelről nehéz dobbanások és morgás hangja. Ez utóbbiról végre pontosan tudta, hogy mi az. Legutóbbi afrikai útján mindennapos volt ez a hang.

Tevék.

A nagy, unalmas, bűzlő állatok lassú, monoton toporgása jár ezzel a dobogó zajjal, meg a kérődzés nyammogása, cuppogása, az állat gyomrának mozgása az, amiből ez a sajátos

hangkavalkád összeáll. Nagyon közelről hallatszott. Itt kell lennie valahol, szinte karnyújtásnyira. Sheila Ward kinyitotta a szemét.

Először nem értette az egészet, kétségbeesetten kutatott az agyában, hogy hol van, és hogy került ide. Szinte fizikai fájdalmat okozott a gondolkodás, és alig haladt vele. Percek teltek el, mire beugrott neki a hajóút Tomással. Aztán a motorozás. A kávéház. És itt filmszakadás.

De azt már tudta, hogy Marokkóban van. Valószínűleg.

Lassan felült, és körbenézett.

Egy alig háromszor három méteres, vályogfalú szobában ült egy priccsen, amelyre két pokrócot dobtak. A sarokban egy kis szekrény árválkodott, rajta egy lepattogzott mázú bádoglavór meg egy kancsó. A padlóra kopott rongyszőnyeget hajítottak. A sarokban egy jókora pók lebegett a hatalmasra szőtt hálója közepén, lejjebb, a falon pedig egy zöld gyík tapadt bele a vályogtéglák durván eldolgozott résébe. Ő legalább olyan ijedt tekintettel forgatta a szemét, mint Sheila.

Már sejtette, hogy mi történt, de elhinni nem akarta. Ezek a dolgok mindig mással szoktak megtörténni, ő pedig erről tudósítani szokott. Nem megélni. Empatikusán meghallgatta az áldozatokat, okosakat kérdezett, sokat jegyzetelt. Utasításokat adott a fotósnak, hogy milyen szögből készítse el a lehető legdrámaibb fényképeket. Aztán eltávolodott a szituációtól, visszament New Yorkba, megszerkesztette az anyagot, megírta a cikket, készített hozzá valami jó kis hatásvadász bevezetőt, majd bezsebelte az elismerést. A más nyomoráról szóló cikkért. 0 a mennybe ment, legalábbis szakmailag – a riportalanynak meg ugyanolyan pocsék maradt az élete, mint annak előtte. Nem változott semmi.

Most azonban nem tudott felülemelkedni a helyzeten, merthogy benne volt.

A közepében.

A gyomorszájra mért ütés erejével csapott le rá a felismerés: ez a helyzet itt van, most van, és vele történik. És nem tud felállni, és kisétálni belőle, maga mögött hagyva egy másik ember életének borzalmait, ahogy azt tenni szokta.

Még mindig zúgott a feje, amikor feltápászkodott, és a berácsozott ablakhoz támolygott. A rács gyönyörű kovácsoltvas munka volt, amely tízszer tíz centiméteres négyzetekre osztotta a külvilágot. Kinézett az utcára.

A kicsiny ablak talán másfél méter magasan nyílt. Keskeny, lejtős sikátorra látott rá, az ablaka alatt pedig valóban néhány teve várakozott egy pálma törzséhez kikötve. A nap erősen tűzött, az ég kéken világított. Akár egy gyönyörű afrikai nap is lehetett volna, ha más körülmények között van éppen. Az utcácskában lefátyolozd nők siettek a dolgukra, oldalukhoz zöldséges kosarat szorítottak. Egy fiatal fiú sárhányó nélküli motorjával csörömpölt végig a kövezetlen talajon. Kissé feljebb a földre terített ponyván egy agyagedényeket árusító vénember gubbasztott törökülésben, és hosszú pipáját szívta. Vak szemével maga elé meredve halkan kántált valamit.

Ajtó nyikordult a háta mögött, és Sheila megfordult.

Két nő állt az ajtóban, egyikük fekete, földig érő burkában, még az arca előtt is sűrű fátyolt viselve. A másik szintén földig érő, sötétkék köpenyt hordott, amit a derekán öv fogott körbe, de a fején csak egy kendő volt. Talán harmincöt éves lehetett, magas, erőteljes asszony. Arcán alig viselt sminket, csak a szemöldökét húzta ki, és mintha enyhe alapozót használt volna, ám ez nem tudta elfedni a csúnya vágást, amely a szemzugtól az álláig húzódott. A heget durva öltések nyomai tarkították. Fekete szeme részvét nélkül bámult Sheilára.

– Felébredtél végre – nem kérdésnek szánta, hanem kijelentésnek. Angol kiejtése messze volt a tökéletestől, de azért érteni lehetett. – A nevem Bahia.

– Hol vagyok?

– Ahová jönni akartál. Marokkóban.

– Hogy kerültem ide?

A nő rekedten felnevetett, és beljebb lépett.

– Nem emlékszel semmire, igaz? – a lefátyolozott nőhöz fordult. – Mindig mondom Nabilnak, hogy kevesebb kábítószert rakjon a teájukba.

A másik helyeslően bólogatott, már amennyire a burkától ezt meg lehetett állapítani, és pergő arab mondatok tömkelegével válaszolt. Sheila Ward csak állt ott tanácstalan tehetetlenséggel, és várta, hogy kiderüljön végre, mi folyik itt. Nem mintha nem értette volna az utolsó mozzanatig a szituációt, de szüksége volt valami külső megerősítésre, valami olyasmire, hogy valaki megrázza a vállát, és azt mondja, igen, ez most zajlik éppen, és veled történik. Már megértette azt a jelenséget, amire a biztonsági szakértők a kétezres évek első nagy, nyugat-európai merényletei után figyeltek fel. Sokan azért haltak meg, mert nem hitték el, hogy amit látnak, az tényleg megtörténik. Ülnek egy kávéház teraszán, és megjelenik egy géppisztolyos alak, majd tüzet nyit a teázókra. Párizs belvárosában, délelőtt tizenegykor. Itt ilyen nem szokott történni. Az emberek meg csak ültek bénultan, és arra gondoltak: talán filmet forgatnak? Hiszen az nem lehet, hogy a híradóban annyiszor látott terrorcselekmény kellős közepébe kerültek. Nem, nem, abba mindig mások kerülnek, este pedig meg lehet nézni a CNN-en, hogy micsoda vérengzés történt már megint, és az esti sör mellett lehet egyet szörnyülködni.

A média nem várt mellékhatása. Az emberek annyiszor láttak ilyet hollywoodi filmeken, hogy már nem akarták felfogni, amikor az ilyesmi közvetlenül mellettük történik meg. Ezért aztán csak ültek ott a kereszttűzben, mint a béna kacsák a vadászaton.

– Mit csináltak velem?

– Hogyhogy mit? – förmedt rá a nő Sheilára. – Megvettünk.

– Tessék?

– A barátod, az a portugál eladott Nabilnak.

– Engem nem lehet eladni! Nem vagyok Tomás tulajdona!

Bahia vállat vont.

– Mind ezt mondjátok. Na, vetkőzz szépen!

– Nem vetkőzök! Azonnal a követségre akarok menni!

– Édesem, ne kekeckedj velem. Csinálhatjuk máshogy is, ha arra van szükséged, de fáradt vagyok ahhoz, hogy jól megtépjelek. Márpedig éppen arra lenne szükséged.

– Én amerikai állampolgár vagyok.

– Nabilt ez nem érdekli. Kifizette az áradat, úgyhogy az övé vagy. Vetkőzöl, vagy én tépjem le a ruhádat?

– Miért kéne vetkőznöm?

– Te mindig ennyit pofozol feleslegesen? – kérdezte a nő, és beljebb lépett a szobába.

A pofon úgy érkezett, mint egy villámcsapás.

Keményen fentről lefelé, csattanósan. Sheila orrát is érte a csapás, így a vér is kiserkent. Annyira meglepődött, hogy elveszítette az egyensúlyát, és az ágyra huppant, tarkója keményen a tégláknak vágódott.

– Folytassam? – kérdezte a nő, és megállt felette.

A tekintetében nem volt semmi gonoszság, inkább csak az érteden gyereket fegyelmező dada szigorával nézett le a vérző orrú újságíróra. Az volt az arcára írva, hogy felejtsük már el végre ezt a huzakodást, és haladjunk.

Sheila megalázottan felült.

– Nem kell – nyögte, és megtörölte az orrát.

Aztán lassan gombolni kezdte az ingét. Nem volt értelme ellenállni. Az agyát igyekezett átállítani túlélő üzemmódra, és azt figyelte, hogy hol talál egy kiskaput, egy lehetőséget, amit kihasználhat. Amíg ez felbukkan, addig azonban engedelmeskednie kell.

Ledobta az ingét, és a nadrágot is a priccsre hajította. Megállt Bahia előtt, és a szemébe nézett. Igyekezett nem kihívónak vagy szemtelennek tűnni, mert nem akarta megint kivívni a haragját. Az ütés, amit kapott, egyértelművé tette, hogy az asszony sokkal erősebb nála.

– A többit is!

– Szükséges ez?

– Le vele!

Lehúzta a bugyit, és kicsatolta a melltartót is. Amikor az ágyra dobta az utolsó ruhadarabokat, a csadoros nő felmarkolta az egész kupacot, és kiment vele. Ekkor hasított bele Sheilába a felismerés, hogy a hátitáskája sincs a szobában. Mindenét elvették, a ruháit, a papírjait, és az összes pénzét. A mobilját. Esélye sem volt kapcsolatba lépni senkivel.

Arca vörösre vált a szégyentől, ahogy meztelenül állt a másik mustráló tekintete előtt. A csadoros nő visszatért, a kezében egy pamutbugyit és egy köntöst tartott, de nem adta oda neki. Sheilára mutatott, és kérdezett valamit a társától, aki bólintott, majd Sheilához fordult.

– Azt kérdezi, megcsináltattad a melled?

– Tessék?!

– Műmelled van?

Az újságíró lepillantott a két domborulatra.

– Plasztikáztattam, igen. Miért?

– Mert így többet érsz. Ez errefelé ritkaság. – A nő megfordult, és a mutatóujját a hüvelykjével összedörzsölve a másik félé mutatta az egyezményes jelet.

– Mi az, hogy többet érek?

– Nabil jó vásárt csinált. A háromszorosáért fog eladni.

– Maguk emberkereskedők?

– Nem. De Nabil néha elkapja az ilyen ostoba nyugati kurvákat, mint te vagy. Aztán jó pénzért továbbadja.

– Kérem! – nyögte Sheila, akire egyre nagyobb súllyal nehezedett rá a valóság. – Kérem, ne! Hívják fel a követséget, van pénzem, a sokszorosát megadom, ha elengednek.

– Nabil nem szeret az amerikaiakkal üzletelni. Soha nem lehet tudni, hogy a pénz érkezik meg, vagy helyette sok-sok katona. – De most…

– Mosakodj meg, aztán vedd fel ezt a ruhát! Igyekezz!

Sheila Ward letaglózottan engedelmeskedett. A feje zúgott a kábítószertől, az arca égett a pofontól, és egész testében szinte fizikai fájdalmat érzett, ahogy a két nő előtt hozzálátott, hogy lemossa magát a lavórban.

– Ott is mosd meg alaposan! Nabil nem szereti, ha koszos vagy.

– Nabil?

– Lehet, hogy kipróbál majd, mielőtt elad. Ha nem szív be a hasistól, néha kedve támad arra, hogy letesztelje a portékát.

Sheila kis híján elhányta magát, ahogy eszébe jutott a mocskos kis ember borzasztó bűze, ami a csorba fogú szájból áradt. Elképzelni sem tudta, hogy ez a parazita beléhatoljon.

Folytatta a mosakodást, majd az igyon heverő vászonkendővel megtörölközött. Felvette a pamutbugyit, is magára öltötte a köntöst. A ruhadarab teljesen eltakarta az alakját, elmosta az idomait, és szabadon hullott alá a vállairól.

– A kendőt is!

Feltette a fejkendőt, és szorosan körbetekerte, hogy csak az arca látszott ki. Soha életében nem gondolta volna, hogy egyszer még ennyire fog örülni, hogy felvehet egy ilyen ruhát. Most úgy érezte, minden textil, amit magára ölt, növeli a távolságot Nabil ocsmány kezei és a teste között.

– Gyere!

– Hová megyünk? – A többi lányhoz.

Miközben a burkát viselő nő mögött kilépett a szobából, Bahia a nyomába eredt, és folyamatosan beszélt hozzá.

– Ha szót fogadsz, nem lesz semmi bajod. Tedd azt, amit mondok, és szépen be fogsz illeszkedni. Aki ellenkezik, nagyon megjárja. – Megfogta Sheila vállát, és megpördítette. – Nézz csak rám! Az arcomra!

Szinte az újságíró arcába tolta a rút vágást, amely elcsúfította az arcát.

– Nabil nem válogat, ha büntetésről van szó. Én is ellenkeztem valaha, és nézd, hogy jártam! Pedig ő saját magának vett meg, nem eladásra, de ez sem érdekelte. Ha engedetlenséget tapasztal, megtorolja. Légy észnél, és gondolj erre, mielőtt szájalni kezdesz! – Nem marokkói vagy, igaz?

A nő elkomorodott. Egy pillanatig hallgatott, és Sheila válla felett egy pillantást vetett a kissé eltávolodott burkás nőre.

– Nem. Belgiumban születtem.

– Hogy kerültél ide?

– Nagyapám volt marokkói. Amikor a szüleim meghaltak, arra gondoltam, hazalátogatok, hátha van itt még valakim. Ugyanúgy jártam, mint te. Ugyanolyan hülye voltam, mint te vagy.

– Fogoly vagy?

– Már évek óta nem. Nabil felesége vagyok.

– Segíts nekem, kérlek!

– Miért tenném?

– Hogy én ne járjak így! Ha kijuttatsz, tudok rajtad segíteni.

Megígérem.

– Ki mondta, hogy nekem segítség kell?

– De hát megvágta az arcodat!

– Régen volt. És különben is, hová mehetnék ilyen orcával? Jó nekem itt! Na, menjünk!

Ezúttal Sheila kapta el a karját.

– Várj! Nem akarsz visszajutni Európába? Belgiumba? A hazádba?

– Ez a hazám. Mit csinálnék én Belgiumban? Gyűlölik a fajtámat. Hiába, hogy már az apám is ott született, ugyanúgy gyűlöltek az iskolában, mintha csak előző nap léptem volna át a határt. Az osztálytársaim kigúnyoltak és megvetettek. Aztán a munkában ugyanez történt. Sehol nem kaptam jó állást, és ahol felvettek, ott is kevesebbet kaptam, mint a többiek. Minek mennék én oda vissza? Rohadjon meg Európa!

– Mert jobb élet várna. Egy műtét például.

– A hozzám hasonlók élete ott sem jobb. Na, lódulj!

Nagyot taszított Sheilán, és ezzel elvágta a beszélgetés fonalát.

Egy perccel később kinyílt egy ajtó, és Sheila belépett egy párnákkal berendezett, rácsozott ablakú szobába. A fal mellett három másik, hasonlóan öltözött lány üldögélt, és riadt tekintettel néztek a bejáratra.

Bahia előrelépett.

– Új vendéget hoztam. Mondjátok el neki a szabályokat, és viseljétek jól magatokat!

Azzal kilépett a szobából, és kattanva rájuk zárta az ajtót.

A négy nő szótlanul meredt egymásra.

26.

MINT KIDERÜLT, ABU BÁTYA EGY FOGADÓT ÜZEMELTETETT Damaszkusz nyugati részén, Al-Mazzehben, a Hafez Ibrahim iskola közelében. A zsúfolt kerületben a házak szinte egymásra nőttek, akárcsak a kidőlt fára a gombák, és egymás hegyén-hátán laktak az emberek. Az apró sikátorok néha csak olyan szélesek voltak, hogy egy kerékpárt toló ember éppen elfért rajtuk.

Zakaria megérkezése zökkenőmentes volt. Kifizette a fuvart, és bement az alacsony mennyezetű épületbe. Abu bátya rászolgált a nevére, hiszen a bejárat mellett maga a tulajdonos, egy vénségesen vén öregember ült. Maga csinált mindent a fogadójában, így aztán számos munka el is maradt már, hiszen az öreg, aki lassan kilencven felé járhatott, már nem bírt mindent. A takarítás volt az első, amit feladott. A sarkokban homokhalmok és porcicák tornyozódtak fel, az ablakokat tíz éve nem mosták le. Az ágynemű úgy nézett ki a puritán berendezésű szobában, mintha valaki már aludt volna benne.

Zakaria sóhajtva leült az ágy szélére, és várt.

Egyelőre nem volt mit tennie. Az öreget megkérdezte, hogy tudna-e a fogadóból Európába telefonálni, de az csak kinevette. A szobában elővette a mobilját, de látta, hogy nincs térerő. Szerette volna felhívni a kórházat, és megkérdezni, hogy van Tamáska, ám erre láthatóan esélye sem volt. Nagyon nehéz szívvel hagyta ott a gyermeket, és azóta is pocsék apának érezte magát. A kisfiú már elveszített egy szülőt, bár Zakaria hálát adott érte, hogy még csecsemő volt, amikor az anyja elment, így nem kellett elviselnie a halál súlyát. De nem veszíthetett el még egy szülőt.

Pont akkor, amikor maga is halálosan beteg, gondolta a férfi.

Aztán kijavította magát. Nem halálosan. Súlyosan beteg.

Ő pedig otthagyta.

Nem mintha tehetett volna mást, de akkor is!

Egy órán át csak ült az ágyon, és várt. Nem tudta, mi fog következni, de ebben a műfajban az apja a profi. Ahogy számított rá, a repülőtéren felvették vele a kapcsolatot. Most azonban mit kéne tennie? Aligha fog valaki bekopogni a szobájába.

Ahogy ezt megértette, a homlokára csapott.

Felkelt, átvetette a nyakán a laptoptáskát, és lement az utcára.

Jól sejtette, a porban egy kisfiú guggolt, kezében egy cédulával.

– Te vagy Zakaria?

– Igen.

– Már azt hittem, sosem jössz ki.

A kezébe nyomta a papírt, aztán rohant, hogy mielőbb visszaérjen a többiekhez, akik a szomszéd utcában rúgták a bőrt.

Zakaria kibontotta az üzenetet. Cirkalmas, hosszan kivezetett betűkkel írták.

„Indulj észak felé, menj ki a házak közül, is haladj egészen az Április

Hetedike útig! Azon menj tovább északnak!” Ez nem volt valami sok.

Zakaria zsebre dugta az üzenetet, felnézett a napra, majd betájolta magának északot, és elindult a zegzugos utcák között abba az irányba. Alig öt perc múlva kiért a házak közül, és a nyílt térségen ballagott tovább. Előtte már látható volt a fasorral szegélyezett széles út, amely U alakban kerülte meg a dombot. Átment a fasoron, és kiért a főútra. Tanácstalanul körülnézett, de nem látott senkit. Vállat vont, az utasításoknak megfelelően balra fordult, és észak felé indult a padkán.

Mivel nem tehetett mást, kénytelen volt megbízni az apjában. Emlékezetében amúgy is úgy élt, mint egy hős, aki az iszlám ügyéért harcol. Mukhtart mindenki tisztelte az ismerősei és az idegenek között is. Amikor valaki megtudta, hogy Zakaria az ő fia, akkor a fiú is ennek a tiszteletnek a holdudvarába került. A srácok, akik a sarkon meg akarták verni, bratyizni kezdtek vele, a tanárai a kedvében igyekeztek járni, a lányok pedig kevésbé voltak távolságtartók, miután megtudták, hogy a híres férfiú fiával hozta őket össze a sort.

Ezt a képet zavarta aztán össze a magyarországi média. Mukhtar Malkit már a menekültállomáson látott tévéadásokban terroristának nevezték, és ez később csak súlyosbodott. A fiú tizennégy éven át azt hallotta a saját apjáról, hogy az egy gyáva gazember, aki ártatlanokat mészárol. Aki, bár katonának vallja magát, soha életében nem támadott meg katonai célpontot. Aki soha életében nem mérte össze az erejét sem profi katonával, sem profi hadsereggel. Aki csak civileket tekintett célpontnak.

És Zakaria hinni kezdte, hogy az apja egy vadállat.

Abban a közegben, ahol felnőtt, ahol tanult, ahol diplomát szerzet, felesége lett, és végül gyermeke született, Mukhtar Malki az emberiség legaljának számított. És ezzel a tanár pár év után már szívből egyet is értett. Nem tudott arra magyarázatot adni a saját kialakuló értékrendje szabályai szerint, hogy miért öl meg békés embereket ez az ember, aki biológiai értelemben az apja, bár társadalmilag és ideológiailag az elmúlt másfél évtizedben a skála két ellentétes végén kötöttek ki. Nem tudta megérteni, miért nem a gyűlölt rendszer katonai célpontjait támadja. Az, hogy Mukhtar csak a civileket tekintette célpontnak, alapvetően a terrorizmus eszméjének a gyakorlatba való átültetését jelentette. Azt, amit ugyan nem Bin Laden talált fel, de ő ültette át úgy a gyakorlatba, hogy az az európai átlagember életére is kihatással volt. Mukhtar Malki pedig ezt a receptet másolta.

A terrorizmus célja nem más, mint a megfélemlítés.

Az, hogy ne merj elmenni Párizsba, és megnézni az Eiffeltornyot, mert egy hónappal korábban volt ott egy merénylet. Az, hogy ne akard meglátogatni Isztambulban a Kék Mecsetet, mert egy hete egy öngyilkos merénylő besétált egy turistacsoport kellős közepébe, és felrobbantotta magát. Az, hogy hagyd ki a nyaralást a török Riviérán, mert mi lesz, ha valaki megtámadja a hoteledet?

Zakaria pontosan tudta, hogy amennyiben Európa ennek megfelelően akar majd élni, akkor az Unió végleg elveszett. O a maga részéről úgy volt vele, hogy akkor is elmegy Párizsba, akkor is megnézi a Kék Mecsetet, és igenis sütteti magát a török partokon, ha arra támad kedve. Volt ebben persze egyfajta fatalizmus: úgy vélte, ha számára ez van megírva, akkor teljesen mindegy, mit cselekszik, mert ő és a végzete spirálisan egymás felé ívelő pályán mozognak, és amikor eljön az ideje, majd találkoznak.

Akkor megöli egy golyó.

Felrobbantja egy bomba.

Vagy, ami még valószínűbb, nyolcvanhét évesen eltöri a combját a jégen, és egy hónap múlva tüdőgyulladásban fog meghalni egy jól felszerelt kórházban.

Hiszen az is a karma része.

Mindezek miatt Zakaria nem értette az apja cselekedeteit És gyűlölte őt

De most szüksége volt ennek az embernek a májára.

Az út szélén baktatott, és már egy ideje a gondolatai foglalkoztatták.

Nem is vette észre, hogy a háta mögül feltűnik egy Toyota Land Cruiser, és folyamatosan lassítva közeledik hozzá. A kocsi teljesen váratlanul vágott be elé, és jókora bólintással megállt.

Zakaria megtorpant, és mereven bámult a zöld kocsira. Az ajtók kivágódtak a bal oldalon, és két megtermett férfi pattant ki belőle. Mielőtt bármit is tehetett volna, az egyik a nyakába ugrott, és átkarolta, így lefogta a karját, míg a másik fekete csuklyát húzott a fejébe. Onnantól semmit sem látott.

– Ne ellenkezz, mert odavágok!

A hang fojtottan jutott el hozzá a maszkon keresztül. Zakaria megdermedt a rémülettől, és rádöbbent, hiába az a két év kemény kiképzés, amiben az apja részesítette tizennégy évvel korábban, hiába a fegyverismeret, a jó lőkészség, a közelharcoktatás, most lebénult. Elpuhult a jóléti Európa szívében, és semmit sem tudott tenni két jókötésű, felkészült támadójával szemben.

Valójában halálra rémült, amikor érezte, hogy a megdöbbenéstől szinte teljesen béna testét betuszkolják a terepjáró hátsó ülésére, majd a kocsi motorja felbőg, és kilőnek az útpadkáról. Az egész jelenet talán tíz másodpercig ha tartott, és máris egy ismeretlen csapat fogságába került. Érezte, hogy balra és jobbra is ülnek mellette a hátsó ülésen, a vezető a harmadik támadó volt, és a jobb első ülés felől is hallott hangokat.

Négyen voltak. Esélye sem volt fellépni ellenük.

27.

MUKHTAR A FALU SZÉLÉN ÁLLÓ HÁZBAN ÜLDÖGÉLT, és egy tál csicseriborsót eszegetett. Lassan, megfontoltan rágott, s közben a nyitott ajtón keresztül a magas fallal körbevett udvart figyelte.

A terepjáró nagy port felverve kanyarodott be a kapun, és széles ívű forduló után fékezett le a fal mellett. Mukhtar a száját törölgetve felállt és kiment, hogy lássa, kit hoztak magukkal az emberei. A derekára csatolt pisztolyra helyezte a kezét, és várt. Elhatározta, ha a csuklya alatt lapuló alak teljesen ismeretlennek tűnik számára, akkor habozás nélkül homlokon lövi. Akkor csapdáról van szó.

A négy férfi kirúgta az ajtót, és egy meztelen fiatalembert húztak ki a kocsiból.

Mukhtar magához intette a sofőrt.

– Minden rendben ment?

– Ott volt, ahol mondták neki. Nem ellenkezett.

– A ruhái?

– Nem húztuk az időt azzal, hogy átnézzük. Soha nem lehettünk volna biztosak benne, hogy nincs belevarrva nyomkövető.

Kidobáltuk az ablakon, meg a táskáját is.

– És ha a fenekében van? Vagy lenyelte?

– Körbe tapogattuk a szkennerrel, az nem jelzett semmit.

Mukhtar bólintott. Jól tudta, hogy az óvatosság nem volt alaptalan. Az amerikai hadsereg, az oroszok, és az utóbbi években már az európaiak is számos alkalommal végeztek úgy terrorista vezérnek tartott célszemélyekkel, hogy a hozzájuk tartó futárt látták el nyomkövetővel, aztán a magasban lebegő drón rakétát küldött a beszélgető csoportra, amikor az arcfelismerő jelezte, hogy a célszemély is ott tartózkodik. A biztonság azonban így sem lehetett teljes, hiszen a nanotechnika mindig is egy lépéssel az elhárító mechanizmusok előtt járt.

– Hadd lássam! – intett a fegyverrel Mukhtar, mire lekapták a csuklyát a fogoly fejéről.

Zakaria Malki az erős fényben hunyorogva állt az udvar közepén.

Apa és fia tizennégy év után ismét találkozott.

Mukhtar zavarban volt. Saját maga harminc évvel korábbi mása állt előtte. Nem kellett hozzá apasági vizsgálat, hogy egyértelmű legyen, a fia jött el hozzá. Fegyelmezte az arcvonásait, de közben a torkában gombóc kezdett megjelenni. Egy pillanatra még az a riasztó gondolat is átvillant az agyán, hogy könnyezni kezd itt, az emberei előtt.

Ez az érzelmi hullámzás megzavarta. Évek óta nem érzett ilyesmit. Mióta elsiratta a családját, és az utolsó élő fiát, Zakariát biztonságba helyezte, egyedül élt. Akkor ott, a magyar határon, a szomorúan esős napon, amikor a gyereket átjuttatta a biztonság földjére, elsiratta ezt a gyermekét is. Az élőt. Soha többé nem látja majd, ebben teljesen biztos volt. És most mégis itt állt előtte.

Visszakapta. Olyan boldogság ömlött szét benne, amelynek a létezéséről is elfeledkezett már. Utoljára akkor érzett ilyet, amikor a legkisebb fia, Muhtadi született.

Muhtadi négy hónapos volt, amikor a család többi tagjával együtt végzett vele is a légicsapás.

A sokat látott férfi csak állt ott a poros udvaron, és minden erejére szüksége volt, hogy fel ne zokogjon. Belül úgy remegett, mint aki éppen túlélt egy autóbalesetet, és elárad benne az adrenalin. Kifelé azonban nem mutatott semmiféle érzelmet, bár ez nem kis erőfeszítésébe került.

Zakaria is kíváncsian nézte az apját, ő azonban nem érzett mást, mint zavartságot.

Itt állt meztelenül öt férfi előtt, és a tizennégy éve nem látott apjára bámult, aki fegyvert fogott rá. Megértette, ha Mukhtar nem ismeri fel, itt helyben agyonlövi. A fegyver azonban leereszkedett, és a terrorista visszacsúsztatta azt a tokjába. Intett az embereinek.

– Ő az. Adjatok neki valami ruhát, aztán menjetek a dolgotokra, és hagyjatok minket magunkra!

Mukhtar ezután megfordult, és bement a házba. Ahogy az ajtófélfa eltakarta, megrogytak a lábai, és szúrni kezdett a mellkasa. Volt egy perce, hogy rendbe szedje magát, mielőtt a fia belép majd azon az ajtón. Vizet töltött, és hatalmas kortyokban megitta, aztán elővett egy vékony, fekete szivarkát, és rágyújtott. A leszívott füst jólesőn áradt el benne, és végre kezdett ellazulni. Csak egészen kevés hasist kevertek a dohányba, épp annyit, ami még nem tompította el az érzékszerveket, de a stresszt már oldotta.

Zakaria lépett be az ajtón az elrablóitól kapott vászonnadrágban és kinyúlt pólóban. Még egy tornacipővel is ellátták, bár az egy számmal nagyobb volt a kelleténél.

Mukhtar szembefordult vele, megfogta a vállát, és átölelte.

– Jó húsban vagy, fiam – mondta ki az első dolgot, ami eszébe jutott. Végül is valahogy csak el kellett kezdeni a beszélgetést.

– Jól vagyok.

– Eszel velem?

– Nem vagyok éhes – mondta rekedten Zakaria, majd mély levegőt vett, és belevágott. – Apám, azért jöttem…

– Majd elmondod. Van időnk. Ha nem akarsz enni, gyere, sétáljunk egyet!

A tanár ellenkezni akart, de hirtelen visszatértek az emlékek, á beidegződések. Nem az apja mellett nőtt fel, így kettejük kapcsolata nem fejlődött tovább, megmaradt olyannak, amilyen tizennégy éves korában volt. Nem adatott meg nekik, hogy megtanulják a férfivá cseperedő gyermek és az apa kommunikációját.

Zakaria megint tizennégynek érezte magát, és úgy is válaszolt.

– Ahogy kívánod, apám.

Mukhtar kiment a házból, a fia pedig követte. A csapat tagjai a Toyota mellett ültek, és vacsoráztak.

– Járunk egyet. Maradjatok itt! – parancsolt rájuk Mukhtar, aztán kiment a kapun.

Balra fordult az alacsony, vályogtéglából épült házak okkerszínű tengerében, és kisétált a faluból. Zakaria szófogadóan követte, közben pedig szinte itta a látványt. Nem a szülőfalujában volt ugyan, de az összkép attól még hamisítatlanul olyan volt, mint annak idején. Vegyes érzései támadtak, s amikor ezekre elkezdett odafigyelni, arra jutott, hogy ez inkább nosztalgia, mintsem honvágy.

– Hol vagyunk?

– Homsz mellett – az utolsó ház mögött felbukkanó jókora vízfelületre mutatott. – Az ott a Quattina-tó. Gyere, menjünk feljebb!

Egyperces sétával az erdőbe jutottak. Mukhtar egy tisztásra vezette a fiát, ahonnan fenséges látvány nyűt a tóra, de a fák alatti sziklapárkány már sötétben volt. Feljött a hold, fényében tökéletesen látták egymást. Mukhtar leült egy kőre, és a hátát egy fatörzsnek vetette.

– Ülj le! – intett a szemközti kőre.

– Szép ez a hely.

– Ide járok elmélkedni. Rágyújtasz?

– Nem kérek.

– Ember lett belőled, Zakaria.

– Belőled meg gyilkos – szakadt ki a tanárból.

Mukhtar arca megfeszült.

– Tettem, amit kellett. Hát te?

– Mit mondhatnék? – vont vállat a fiú. – Meg kellett állnom a lábamon.

– Mit csinálsz?

– Tanár lettem. Budapesten, az egyetemen tanítok.

– Az… – Mukhtar kereste a megfelelő szót, de nem igazán találta. Végül kibökte: – Az szép. Jót cselekszel.

– És ezt te is el tudod mondani magadról?

Csend támadt. Mukhtar magában fellobbant, hogy merik őt számon kérni, de aztán úgy döntött, miért is ne? Látnia kell, miféle ember lett a fiából.

– Ezért utaztál ennyit? Hogy kérdőre vonj?

– Csak felelj!

– Nem vagyok mindenre büszke, amit tettem – mondta végül, és ez az őszinte mondat még őt magát is meglepte.

– Sokat hallok rólad otthon.

– Mármint Magyarországon?

– Mármint otthon – javította ki Zakaria, és most először keményen az apja szemébe nézett.

– És mit hallasz? Gondolom, nem sok jót.

– Terroristának tartanak. Szinte minden évben van egy vagy két merénylet, amit a nevedhez kötnek.

– Nem is sokat tévednek.

– Tehát mindez igaz?

– Ne tégy úgy, mintha nem tudtál volna arról, mit csinálok! Amikor velem éltél, akkor is harcoltam már.

– Ez harc? Felrobbantani egy zsúfolt metrókocsit egy londoni állomáson?

– Ők nem hagynak minket élni. Elhozták a harcot az otthonainkba. Ha elvisszük mi is az ő otthonukba, majd megértik, mit tesznek, és eltakarodnak innen.

– Hatvan éve nem értetek célt.

– Az iszlám győzni fog.

– Egyetértek, bár egyáltalán nem örülök neki.

– Ezt meg hogy érted?

– Az iszlám mindenképpen győzelemre van ítélve, apám. De nem a te meg a hozzád hasonlók által fog győzni. Hanem egyszerűen szaporodás által. És ez a rengeteg ember, aki megszületik, már mind muzulmán lesz, hiszen a szüleik is azok. Nem jó módszert választottál. Nem fegyvert kellett volna fognod, hanem gyerekeket csinálni.

– Csináltam gyerekeket. Megölték őket.

– Aki pedig túlélte, azt te lökted el – jegyezte meg tényszerűen Zakaria.

Mukhtar felsóhajtott.

– Akkor ez volt a legjobb megoldás. Ha itt maradsz, meghalsz. Vagy egy bomba végez veled, vagy valamelyik ellenlábasom rabol el, hogy engem sakkban tartson. A legjobb megoldást választottam.

– Az volt a legjobb, hogy eldobsz?

– Mi mást tehettem volna?

– Például velem jössz, és megpróbálsz normális életet élni.

– Nekem nem volt választásom.

– Mindenkinek van választása, apám. Mindenkinek. Még neked is.

– Ha veled mentem volna, engem nagyon hamar bebörtönöznek.

– Nem feltétlenül kellett volna Európába mennünk. Pusztán az lett volna a lényeg, hogy együtt maradjunk. Hogy együtt maradjon a család. Már az a része, ami megmaradt belőle.

– Ugyan hová mehettünk volna az én múltammal?

– Mit tudom én! Te voltál a felnőtt, ki kellett volna találnod.

Mondjuk Kazahsztánba.

Mukhtar értetlenül nézett a fiára.

– Miért éppen Kazahsztánba?

– Csak mondtam egy országot, ahol béke van, és nem ér el odáig az Unió keze. Az ország mindegy. A megmaradt családodra kellett volna vigyáznod.

– A család fontos, de az ügy még fontosabb.

– Kinek az ügye az? Allahé vagy a tiéd?

– Mindkettőé.

– Tudod te még egyáltalán, hogy miért harcolsz?

Mukhtar zavarba jött. Sok-sok éve már, hogy legutóbb így, ilyen kihívóan, ilyen kényelmetlen kérdéseket feszegető módon beszélt vele valaki. Az a férfi az egyik legnagyobb riválisa volt. A beszélgetés után négy golyóval végzett vele. Most, hogy a fiát hallgatta, valami tétova büszkeség töltötte el. A fia nem fél tőle.

A fia használja az agyát.

A fia felnőtt.

És már a szenvedélyéből is látszott, ez az ő vére!

– Allahért harcolok, és azért, hogy az iszlám győzzön.

– Jó. Ez a hivatalos szöveg. De te! Te, Mukhtar Malki miért harcolsz?

– Tényleg mit akarsz ezzel?

Zakaria lassan bólogatni kezdett.

– Fogalmad sincs már, igaz?

– Az imént mondtam, mi a célom.

– Nem. Te csak azt szajkózod, amit harminc éve hallasz és mondasz. De már nagyon régen nem gondoltál bele a szavak tartalmába. Már nagyon régen nem néztél magadba. Már fogalmad sincs, mi hajt még mindig.

– Mit izgat ez téged? Magyarországon nincs érdemi célpont.

– Ott nem úgy gondolják. Ismerek egy rendőrnőt, ő például sokat felsorolt, ahol támadástól tart.

Mukhtar felnevetett.

– Egy zsaru már csak tudja! Na, és mit sorolt fel? Pályaudvar, reptér, parlament?

– Az is. Meg szórakozóhelyek. Például a zsidó negyedben.

– Zsidó negyed? – gúnyolódott Mukhtar. – Egész jól hangzik!

Neve is van ennek a helynek, fiam? Valami kóser?

– Ezt például Gozsdu-udvarnak hívják, de ez teljesen lényegtelen. A fontos, hogy sok-sok olyan hely akad Budapesten, ahol emberek vannak, akik békében élnek, és csak le akartak menni egy este vacsorázni, iszogatni, a barátaikkal beszélgetni.

– Ezt mi is így szeretnénk csinálni, itt, Szíriában.

– Mit vétettek ők neked? Mi hajt még ötvenévesen is arra, hogy embereket ölj egy már megnyert ügy nevében.

– Az ügy még nem győzött!

Zakaria elmosolyodott.

– Még azt sem vetted észre, hogy a győzelem eljött. Visszafordíthatatlanul eljött. Hátra lehetne dőlni, apám, és csak hagyni a folyamatokat.

Mukhtar összehúzott szemmel nézte a fiát.

– Mi a fenéről beszélsz te?

– Matematika, apám. Színtiszta matematika. Ahhoz, hogy egy társadalom reprodukálja magát, kettő egész kéttized gyereknek kell születnie minden egyes nő után. A természetes elhalálozást is beleszámolva ez az, ami szinten tartja egy populáció számát. Európában ez a szám egy egész négytized. Vagy még alacsonyabb. Szíriában ugyanez a szám manapság három. Irakban három és fél. Afganisztánban öt. Fekete-Afrikában meg még több.

De csak vegyük a hármat, és az európait kerekítsük fel másfélre.

– Mit akarsz ezzel?

– Várd ki a végét. Számoljunk azzal, hogy ezer európai nő és ezer szír nő szülni kezd. Az ezer európai nőnek ezerötszáz gyereke lesz, ennek a fele fiú, tehát születik hétszázötven lány. Ez a hétszázötven lány megint csak másfél gyereket szül, lesz ezeregyszázötven utóda. Ezek fele ismét csak fiú, így a harmadik generációban már csak ötszázhatvankét lány lesz. Három generáció alatt szinte megfeleződött a szülésre képes nők száma. Ezalatt az az ezer szír nő szül háromezer gyereket, ebből ezerötszáz a lány. A második generáció ezerötszáz lánya már négyezer-ötszáz gyereket hoz a világra, ebből ismét csak a fele, kétezer-kétszázötven a lány, aki megint csak szülni fog. A harmadik generációban már több mint kétszer annyi szír nő fog szülni, mint az elsőben. Eközben pedig az európai nők száma már a felére csökkent. Matematika, semmi más. Aki ezt nem látja, struccpolitikát folytat.

Mukhtar szúrós szemel nézett a fiára.

Miért mondod ezt el nekem?

– Azért, hogy hagyd végre abba, amit csinálsz! A Nyugat már elveszett, még ha a feje tetejére áll, akkor is. Európának száz éven belül annyi! Amerikának mondjuk kétszáz éve van.

– És addig?

– A harcnak vége. Feleslegesen haltok, feleslegesen öltök.

– És te mit teszel eközben, fiam? Mit teszel a… hogy is fogalmaztál? Az otthonodért?

– Harcolok a bevándorlás ellen.

– Tehát még csak nem is egy oldalon állunk – ingatta a fejét elgondolkozva Mukhtar. – És ugyan mivel harcolsz ellenünk? Ellenem?

– A magam eszközeivel.

– Feltételezem, szavakkal;

– A szavak erősek. Minden fegyvert legyőznek.

– Hallottam már ilyet. De még sosem láttam, hogy egy Uzival szemben ezek az érvek használtak volna. Egyébként meg te is bevándorló vagy, ha nem tudnád.

– Csakhogy én tanultam, dolgoztam, beilleszkedtem! Bevándorló és bevándorló között hatalmas különbség van, és korántsem egyenértékű mindenki, még ha a vad liberálisok ezt is terjesztik. Mindenkinek megvan a társadalom számára mérhető értéke, akár tetszik, akár nem. Én hasznos vagyok ott, ahol élek, ahol dolgozom.

– Ugyan ki veheti a bátorságot, hogy megmondja, ki hasznos és ki nem?

– Lehet azt tudni.

– Hát persze. Amit mondasz, azt akár Hitler is előadhatta volna, nem gondolod? De mondj meg nekem valamit, ha már ilyen okos fiam van. Miért harcolsz, ha tudod, hogy vesztett az ügyed? Mert ha szerinted az enyém nyert, akkor a tiéd elbukott. Ez is matematika, nem?

Időt akarok nyerni. Mint a kontinensen mindenki, akinek van egy csepp esze.

– Időt mire?

– Az értékek átadására. Európa kulturálisan és sok más szempontból egy ékkő. Ezt a gyémántot meg kell menteni. Ehhez ad időt a Fal, hogy mást ne mondjak. Irányított és ellenőrzött bevándorlásra szükség van, de a Falat áttörő hordákra nincs.

– Tehát arra kell az idő, hogy kimazsolázzátok azt, aki szerintetek értékes, majd őket beillesszétek.

– Nagyjából.

– És mi van, ha ők is muzulmánok?

– Ha az értékeket átveszik, a vallás már lényegtelen. Ha megértik, hogy nem lehet nőket tömegesen molesztálni, akkor tőlem akár Buddhában is hihetnek. Ha megértik, hogy nem az érkezők szabályait kell átvennie a befogadóknak, hanem fordítva, akkor miért ne jöhetnének?

– Ez utópia.

– Ez a túlélés útja. Európa egyetlen lehetősége. A menekülteket szelektálni kell, majd a számunkra hasznosakat befogadni. A befogadottakat pedig integrálni, és megtanítani az értékeink tiszteletére. Ha ez sikerül, nem bukunk el, még ha a templomokat száz év múlva felváltják is a mecsetek. Akkor a nép tovább viszi azt, ami jó, még akkor is, ha már Állatiban hisz majd a többség. Ha nem ezt teszi az Unió, úgy jár majd, mint a Római Birodalom. Megjegyzem, a bevándorlók sem járnak jól, ha akadálytalanul bejuthatnak. Nagy tömegben éppen azt rombolják le, ami ide vonzotta őket. Aztán, ha leraboltak és feléltek mindent, továbbállnak majd.

Mukhtar eldobta a cigaretta csikkjét, és beletaposta a földbe.

– Azért jöttél el ilyen messze, hogy demográfiai adatokkal tömd a fejem?

– Nem. Azért jöttem, mert szükségem van rád.

– Mit akarsz tőlem, Zakaria?

Segíts nekem megmenteni egy életet.

– Ez most valami liberális faszság lesz? Hogy aki egyet megment, mindet megmenti? Valami ilyesmi küldetéssel jöttél, hogy…

– Haldoklik az unokád.

A férfi elhallgatott, és pár másodpercig rezzenetlenül figyelte a fiát.

– Van egy unokám?

– A neve Tamás. Hétéves. És két-három hónapon belül meghal, ha nem kap a rákos mája helyett egy újat.

– Veled mi van?

– Van egy betegségem, ami miatt az én szerveim nem használhatóak fel. Az anyja halott. Nincs más rokonunk. Hidd el, soha nem jöttem volna ide, ha nem ez lenne a fiam utolsó esélye.

Az unokád utolsó esélye.

– Ne zsarolj ezzel! Még csak nem is ismerem!

– Most őszintén! – Zakaria előrehajolt ültében. – Mit számít az?

Mukhtar hallgatott egy sort, aztán bólintott.

– Igazad van. Ez valóban nem számít. Csak megleptél. Soha nem gondoltam volna, hogy van egy unokám.

– És most azzal kezdhetnéd az ismerkedést, hogy megmented az életét.

– Ez nem olyan egyszerű.

– Egyszer már cserbenhagytad a családodat, apám!

– Nem én dobtam rájuk azt a kibaszott bombát!

– Nem. De soha nem jött volna az a bomba, ha te nem azt csinálod, amit! És mellesleg utána engem is cserbenhagytál – Már mondtam, hogy nem tehettem mást.

– Én meg már mondtam, hogy de igen, tehettél volna mást! Mindent máshogy tehettél volna, és akkor most nem ülünk itt, ezen az elbaszott helyen!

Farkasszemet néztek, és Mukhtar egy idő után csodálkozva ismerte fel, hogy a fia állja a tekintetét. Hiába minden különbség.

A világnézet, a vélemények, a megoldások mássága mind-mind eltörpül amellett, hogy ez az ember itt a fia. A vére. Úgy néz ki, úgy beszél, úgy érvel, mint ő. Csak egy más ügy mellett teszi.

Mukhtar lassan kivonta magát Zakaria hatása alól.

– Mit akarsz tőlem?

– Egyelőre csak azt, hogy vizsgáltasd meg magad, alkalmas vagy-e donornak. Ha igen, akkor azt akarom, hogy add oda a májad egy részét az unokádnak.

Zakaria nem kért, hanem utasítást adott az apjának. Nem könyörgött, hanem meghatározta, hogy mit vár el tőle.

És ez Mukhtarban egy új érzést élesztett fel.

Büszke volt a fiára.

– Hogy akarnád ezt lebonyolítani?

– Adj nekem egy e-mail címet. Arra átküldöm Tamáska leleteit. Te pedig bemész egy jobb kórházba, és megcsináltatod a vizsgálatot. Ha az eredmény az, hogy adhatsz neki szervet, akkor el kell jönnöd Magyarországra.

– Ott engem azonnal elfognak.

– Csak a máj kell. Addig keresek egy magánorvost, aki ki tudja venni. Aztán én elviszem a kórházba, és ott beültetik.

– Kérdezősködni fognak.

– Megoldom – mondta Zakaria eltökélten. – Ez már az én gondom. Neked annyi a feladatod, hogy gyere Magyarországra.

Feltételezem, be tudsz jutni.

Mukhtar némán nézte a fiát.

– Bizonyára. De még nem tartunk ott. A műtét alatt védtelen leszek.

– Nem vagyok orvos, de nyilván elaltatnak. Szerintem ezt a kockázatot vállalnod kell az unokád életéért. A családodét elvetted, az övét most visszaadhatod. Ezzel nagyon sok mindent jóvá tudsz majd tenni.

– Mennyi a gyógyulásom? Úgy értem, mikor jöhetek el a műtét után, mikor tudok majd járni?

– Érdeklődd meg, amikor elvégezteted valahol a vizsgálatot. De szerintem mindössze pár nap, és elengednek.

Mukhtar beszívta az ajkát, és mereven nézett maga elé. Nem érzett semmiféle kötődést a sosem látott unokája iránt, de valahol mélyen, bent az az érzése támadt, hogy végre valami jót is tehetne. Pontosabban fogalmazva valami objektíve jót. Hiszen saját tetteiben eddig sem voltak benne kérdések – de ezzel kapcsolatban még az ellenségeinek is megértést kell majd tanúsítania.

– Nos? – kérdezte Zakaria.

– Megteszem. Még nem tudom, hogy oldjuk meg, de megteszem.

– Köszönöm. Tamáska nevében.

– Ne köszönd! Legalább annyira magamért is teszem, mint érte.

Ezt most Zakaria nem értette, de nem akarta megzavarni a pillanatot. Csak felállt, és magához vonta az apja fejét. Mukhtar pedig hagyta, hogy másfél évtized után átölelje a fia.

28.

SHEILA WARD EGYFAJTA KATATÓN ÁLLAPOTBA SÜLLYEDVE ÁLLT a dobozos teherautóban. Kifelé bámult, az embereket és a tájat nézte. A kocsi egy régi orosz Kamaz volt, amelynek a rugózása a nullával vetekedett. A vezetőt és a fegyveres őrt nem is látta, amikor elindultak, ők már eleve fent ültek a fülkében, amikor a nőket beterelték a platóra szerelt konténerbe, melynek négy, vastag rácsokkal ellátott ablaka volt. Maga a doboz valaha hűtőkocsihoz tartozhatott, de már évek óta Nabil magánhasználatú fogolyszállítójaként üzemelt. Ezért is vágták rá utólag az ablakokat. A sofőr mellett maga Nabil foglalt helyet, ő volt az, aki a háromnégy óránként esedékes megállók alkalmával kinyitotta a vastag hátsó ajtót, és behajított a lányoknak egy karton ásványvizet, illetve megengedte, hogy egyenként könnyítsenek magukon. Ilyen alkalmakkor egyszerűen csak kissé arrébb kísérte őket a sivatagban vagy a sziklák között, és vigyorogva végignézte, ahogy a lányok kétségbeesetten igyekeznek takargatni magukat. Sheila Ward szóvá is tette ezt neki.

– Maga ebben leli örömét, Nabil? Hogy nézi, amíg más vizel?

– Nem öröm ez nekem, te kurva. De annyi pénzem van bennetek, hogy muszáj vigyáznom rátok.

Amikor mindenki végzett, visszaparancsolta a nőket a kocsiba, aztán folytatták az utat.

Harmadik napja voltak úton a rekkenő hőségben.

Ha felálltak, kiláttak az ablakon, így folyamatosan követhették, hogy merre járnak. A marokkói kikötővárosból északkelet felé indultak, aztán lassan kelet felé fordultak. Balra időnként a tenger is feltűnt, így lassan összerakták, hogy Marokkóból már átértek a régi Algériába. Sivatagos és köves-hegyes vidékek váltogatták egymást, máshol pálmás ligetek, lepusztult, poros városok kerültek az útjukba.

Sheila gyerekkorában járt már Algériában és Tunéziában, kamaszként még a szüleivel tettek errefelé egy körutazást. Akkori emlékei fényében most elképesztően elhanyagolt, lerobbant kép rajzolódott ki előtte. A házak romosak voltak, a karbantartással és a szemét elszállításával senki sem bajlódott. Sok utcasarkon gépfegyveres férfiak várakoztak terepjárókban – ki tudja, mire?

A parton álló, húsz-harminc éve még javában virágzó, ötcsillagos hoteleket felverte a gaz, az üres medencékben összetört a csempe. Az épületekről a nyílászárókat is ellopták, a falak egyre jobban repedeztek.

Ami még ezen kívül roppant szembetűnő volt: mindenütt fekete bőrű, sovány menekülteket láttak. Ezrével hemzsegtek az út szélén és a kirabolt házakban, ha a tengerpartot pár kilométernél jobban megközelítette az út.

Az Afrika szívéből megindult menekültáradat elmosta az arab lakosságot a partvidékről. Egy ideig igyekeztek ugyan ellenállni az áradatnak, de ez végül csak a felfegyverzett és nehézfegyverzettel is rendelkező embercsempész-bandáknak sikerült. Ők brutális kegyetlenséggel vívták ki maguknak a tiszteletet a sok millió, Nigerből, Csádból, Maliból érkező menekült között. Ezek az emberek, akik a kilátástalanság és sokszor az éhhalál elől menekülve már embercsempész-karavánokkal átszelték a Szaharát, most feltorlódtak a parton. A sivatagon át vezető utat más embercsempész klánok uralták, mint a Földközitenger áthajózását intézőket. Ezeknek a klánoknak ellentétes volt az érdeke. A sivatagiak lefölözték a hasznot, és amikor az emberek kimerülten megérkeztek a partra, rá kellett ébredniük, hogy nincs tovább. Minden pénzüket a sivatagon keresztül vezető útra költötték, s csak itt szembesültek vele, hogy a tengerpartról mások segítségével lehet csak tovább jutni. A kifizetett árban nincs benne a hajóút. És nekik erre már nem maradt pénzük.

Milliók jártak így. Se előre, se hátra.

Az elmúlt években a világtörténelem legnagyobb menekülttábora alakult ki a parti sávban. Sok száz kilométeren keresztül fekete emberek sátoroztak, tábortüzek égtek, vagy egyszerűen csak hevertek a homokban, és fogalmuk sem volt, hogyan is haladjanak tovább. Enni és inni sem volt pénzük. Tombolt a bűnözés, naponta ezrek vesztették életüket pusztán a gyilkosságok miatt. Ehhez még hozzá kellett számítani a kimerültség, a betegségek és az éhezés okozta halálokokat.

Ezek az emberek innen nem mehettek tovább, és segítség nélkül már haza sem juthattak, hiszen ahhoz megint csak át kellett volna szelni a Szaharát.

Aki ide beszorult, az itt is halt meg.

Dante Pokolról rajzolt képe itt és most megelevenedett.

Sheila és a három másik lány ezen a vidéken autózott keresztül. Az újságíró szinte egész nap az ablakban állt, mivel olyan sorsokat látott, amilyeneket elképzelni sem tudott volna. Arra gondolt, ha egyszer valahogy hazajut majd, egy fél évig lesz miről írnia.

Egyelőre szerencséje volt, még nem történt vele semmi visszafordíthatatlan. Nabil valóban bement hozzájuk este, ám végül a sovány, de nagyon fiatal cseh joghallgató lányt, Petrát választotta.

A brnói egyetemista Prágából repült Rabatba, hogy részt vegyen egy konferencián. Nabil és emberei egyszerűen a hotel előtt, az utcán rabolták el. Ahogy kilépett a szállodából, megállt előtte egy autó, és őt belökték a hátsó ülésre.

Amikor Nabil rájuk nyitott, a lányok megdermedtek. A többiek tiltakozása ellenére kirángatta a lányt a szobából, aztán mindhárman végighallgathatták, ahogy a szomszéd kamrában megerőszakolják rabtársukat. Sheila, akárcsak a többiek, zokogva élte meg azt a három órát, amíg Petra testében kedvét lelte Nabil meg még három embere.

Hajnali három felé megint nyílt az ajtó, és egyszerűen belökték a lányt a szobába, aztán rájuk csukták az ajtót. A lányok lefejtették a ruha maradványait Petra testéről, és lemosdatták. A lavórban rózsaszínre változott a víz. A lány arca dagadt volt, és mereven nézett a többiekre. Ahhoz képest, hogy min ment keresztül, egészen magánál volt. Amikor letisztogatták, komolyabb sérüléseket nem találtak rajta. Az arca néhány pofontól izzott és feldagadt, a karján és a combján volt pár zúzódás, de ezek inkább csak durva megragadástól származtak, és nem ütésektől. Petra hoszszan mosta ki magából a mocskot.

Sheila adott neki egy köntöst, amit a lány magára csavart.

– Túlélted – mondta neki suttogva. – Ez a lényeg.

– Nem ellenkeztem – motyogta a lány.

– Tessék?

– Nem ellenkeztem. Erősek voltak, mocskosak, büdösek. Bűzlöttek az italtól és a dohánytól. Meg az izzadtságtól. Láttam a szemükön, hogy azt várják, hogy álljak ellent. Azt várták, hogy legyen okuk odavágni.

– Mit csináltál?

– Széttettem a lábam. És mosolyogtam. Így – az arcát mutatta Sheila felé, de ő inkább csak vicsorgásnak látta azt, amit Petra mosolynak szánt. – Gyorsabban túl voltam rajta.

– Jól tetted – súgta Sheila, de magában arra gondolt, nem, nem tetted jól! Körömszakadtáig védekezned kellett volna!

– Nem tettem jól – rázta a fejét a lány. – De csak egy véres húsdarab lennék, ha nem így teszek. Nincs értelme ellenállni.

Nincs.

Sheila addig simogatta a haját, amíg nehéz álomba nem merült.

Másnap hajnalban megjelent egy orvos, és vért vett tőlük.

Hogy erre miért volt szükség, arra nem kaptak választ.

Reggeli után a teherautóra parancsolták őket, és azóta éjjelnappal úton voltak. Nabil meg a két embere felváltva vezetett, de annyira elfáradtak, hogy az eltelt két éjszaka eszükbe sem jutott, hogy újabb lányt válasszanak maguknak. Amikor valamelyik éppen nem vezetett, akkor egy Kalasnyikovval a térdei között őrködött, míg a harmadik aludt. Aztán cseréltek, amikor legközelebb megálltak.

Sheila lenézett a többiekre.

Petra most is aludt, a kocsi oldalának dőlve halkan szuszogott. Az erőszak megtörténte óta gyakorlatilag végigaludta a nappalokat és az éjszakákat. Az ő agya így védekezett, a teste így regenerálódott.

Mellette két nigeri lány ücsörgött a földön, és halálos rémülettel villogott a szemük a külvilágra. Valahogy megértették magukat Sheilával, így tudta meg, hogy őket a parti sávban bent szorult családjuk adta el Nabilnak. A család elvergődött valahogy Marokkóig, de onnan nem volt tovább út. Nem maradt semmi pénzük. A vételárat arra akarták felhasználni, hogy átjussanak a megmaradt gyerekekkel valahogy Európába.

– És ott mit akarnak csinálni a szüleitek? – kérdezte tőlük Sheila.

De erre nem volt válaszuk. Nekiindultak milliók a világnak, mert rosszul éltek, de semmi ötletük nem volt arra, miből és hogyan fognak jobban élni majd Európában. Eddig már nem terjedt a terv.

Sheila ismét kinézett a teherautóból. Egy lerobbant határállomás mellett haladtak el. Még látszottak rajta a megkopott betűk. Tunézia.

29.

HAJÓS HADNAGY KÉT TELI POHÁRRAL LAVÍROZOTT a mocskos asztalok mellett üldögélő macedón parasztok között. Amikor a pulttól odaért a sarokban üldögélő Margithoz, letette a két pohár névtelen, helyi sört, és maga is becsúszott a támla nélküli padra, az őrnagy mellé.

A nő a baseballsapkája ellenzője alól a helyiséget vizslatta.

– Már itt kellene lennie, igaz? – kérdezte Hajós.

– Nem szokott késni.

– Lehet, hogy történt vele valami.

– Nem hinném. Tud vigyázni magára.

Mindketten civilben voltak, kopott farmerben, pulóverben és dzsekiben üldögéltek.

Hajós felemelte a sört, és a poharat forgatva szemügyre vette az italt.

– Semmi habja.

– Ide érzem, hogy állott a szaga. Valami szart akarnak lenyomni a torkunkon, Attila.

– Megyek, és kérek egy rendeset. – A pult felé intett az álfával.

Nézd csak! A helyieknek a másik csapról adja a piát.

– Ne menj sehova! Bármikor megérkezhet.

– Nem szeretem, ha hülyének néznek. Főleg nem, ha ezek a végi lények.

– Ne csinálj balhét! Majd iszunk egyet a bázison. Arra, hogy ne nézzenek ki minket, meg jó ez a vacak is.

Undorral az arcán letette az asztalra a poharat, és felnézett. A szomszéd asztaltól feléjük pillantott két, medve nagyságú férfi. Az egyik felállt, és odaballagott hozzájuk. Addig hintázott a sarkán, amíg Hajós felnézett.

– Segíthetek?

– Nem tetszik a sörünk?

– Nem akarok balhét.

– Akkor idd meg!

– Idd meg te! Meghívlak.

A hatalmas férfinak felszökött a szemöldöke. Attila lassan felállt, és rámosolygott a férfira.

– Egészségedre!

Ekkor a társa mellett megjelent a másik fickó is. A kocsma elcsöndesedett, mindenki őket figyelte. A két macedón egymásra nézett.

– Ez szórakozik velünk. Azt mondja, igyuk meg ezt a szart.

– Tényleg? – A másik látszólag csodálkozott, aztán ránézett Hajósra. – Mit képzelsz, te köcsög? Idejössz az öreganyáddal, aztán nekünk pofázol? Megiszod vagy nem?

Margit tudta, hogy ez a találkozó már nem jön létre. Ha eddig nem jött meg az informátor, most már nem is fog bejönni a kocsmába. A lehetőség, hogy feltűnés nélkül találkozzanak, kútba esett.

– Nem vagyok szomjas – nézett rájuk Attila.

– Akkor kettőbe téplek.

Radnai őrnagy megelégelte a helyzetet. Elővette az oldalára szíjazott Glockot, és az asztalra csapta a nyitott EBHigazolvánnyal együtt. Felnézett.

– Kopjatok le! Gyorsan.

A két macedón a nő felé pillantott, aztán a fegyvert látva egy lépést tettek hátra. Felemelték a kezükét.

– Nem akarunk balhét.

– Én is ezzel kezdtem – jegyezte meg Attila. – Tipli!

A két paraszt visszaoldalgott az asztalához, és leültek. A kocsma zsongása folytatódott, többfelé is élénk derültséget váltott ki az incidens.

Margit felállt.

– Ez ma ment a levesbe.

– Menjünk?

– Akkor sem jönne be ezután az informátor, ha már itt lenne. Induljunk!

Kiléptek a helyiségből, és a folyosón az utca felé indultak. Margit ment elöl, keze még mindig a csípőjére szíjazott pisztoly agyán nyugodott. Nem ringatta magát abba a hitbe, hogy ezek a konok parasztok bármilyen megaláztatást hajlandóak elfelejteni. Amíg el nem indulnak az IVECO-val, duplán résen lesz. Igazából arra számított, hogy mindjárt kivágódik mögöttük az ajtó, és tüzet nyitnak a hátukra.

– Igyekezz, Attila, nem tetszik nekem ez a szűk folyosó.

– Megyek már, csak még… Margit!

A férfi elkapta az őrnagy karját. Radnai megfordult.

– Mi van?

– Odanézz!

A folyosóról két ajtó nyílt jobb kéz felé. A férfimosdó ajtaja résnyire nyitva állt. Hajós előhúzta a fegyverét, és nyitott tenyérrel benyomta az ajtót.

– Mi van?

– Láttam valamit. Biztosíts!

Margit elővette a Glockot, és csőre töltött.

Hajós belépett a vécébe, a nő pedig a folyosón maradt. Harminc másodperc múlva meghallotta a hadnagy hangját.

– Tiszta! De ezt látnod keli

Margit belépett a szűk és rettentően koszos mosdóba.

Egyetlen vécéfülke volt csak a helyiségben, a piszoárokat egy mellmagasságig kátrányos, fekete festékkel lekent falrész helyettesítette, az alján egy vályúval. Átható vizeletszag volt a helyiségben. Hajós a vécéfülke ajtajában állt, és amikor meglátta Margitot, arrébb lépett, hogy a társa is bekukkanthasson.

A vécékagylón egy középkorú férfi ült, bal oldalt a fülke falának dőlve. A nyakára vékony fémhuzalt tekertek, amely mélyen belevágott a húsba. A dróttal nem csak megfojtották az áldozatot, de szinte a fejét is levágták. A padló tocsogott a vértől, amely még nem indult alvadásnak. A férfi szeme kitágult, meredten, megtört tekintettel bámult maga elé, a nyelve véresen lógott ki a szájából.

Hajós felpillantott.

– Ő az?

– Igen. Ez Pavel. Az egyik legjobb kapcsolatom volt.

– Mit akartál most tőle?

Margit felsóhajtott.

– Arra kértem, kérdezősködjön Mukhtar után. Mit tudnak róla, hol akar bejönni? Ilyesmik.

– Hát, legalább azt már tudjuk, hogy nem akart átverni. Idejött, és beszélni akart veled.

– És ezzel alá is írta a halálos ítéletét.

– De ezzel neked is üzentek, ha jól sejtem.

– Szerintem is – értett egyet Radnai őrnagy. – Akárhol megölhették volna.

– Miért olyan kurva fontos ez a Mukhtar, Margit?

– Mert ezúttal otthon készül valamire. Szerintem egy nagy merényletet tervez Magyarországon.

– Honnan van az eredeti infó?

– Ambrustól.

– Hah! Akkor bármi lehet. Ellenőrizted?

– Persze. Valami készül. És Mukhtarhoz kötődik. Félek.

– Miért itt keresed, miért nem otthon? És ha már bejutott a Falon?

– Lehet, de nem hiszem. A zsigereimben érzem, hogy még odaát van. Inkább itt kapnám el, minthogy otthon bonyolódjak bele egy városi kergetőzésbe.

– Bárhol bejöhet a Falon.

– Igaz. De attól még meg kell próbálnom kitalálni, hogy hol akar átkelni. És ott kell végezni vele.

– Elkapni, nem?

– Nem vagyok ennyire finnyás egy ilyen rohadékkal. Mindkét megoldás jó lehet. A célt elérem. De ezt a férget jobb lenne rövidre zárni. Mielőtt valami empatikus bíróhoz kerül, vagy valaki ki akarja cserélni túszokra. Ha végzünk vele, egy hónapig hisztiznek a cimborái, aztán valaki majd a helyébe lép, annak meg nem érdeke az ő nimbuszát életben tartani.

Hajós a hullára nézett.

– Mi legyen?

– Menjünk! Pavelt meg majdcsak felfedezik. Nincs időm a papírmunkára.

A két nyomozó becsukta az ajtót, és kiment a kocsmából.

30.

AMIKOR KILÉPETT A REPÜLŐTÉR TERMINÁLJÁNAK AJTAJÁN, szinte úgy érezte, újjászületett.

Ismét a Fal belső oldalán járt.

Az elmúlt három nap már szinte csak úgy élt Zakaria emlékezetében, mint valami rossz álom. Az éjszakába nyúló beszélgetés az apjával. Többször is kérdőre vonta a fanatizmusa és az elkövetett értelmetlen gyilkosságok miatt. A hajnali reggeli. Pont, mint régen. A gránátalma és a kecskesajt illata. A sivatag felől fújó szél semmihez sem fogható érzése.

Megtalálta a gyökereit.

Ezzel együtt pedig kétséget kizáróan tudatosodott benne az is, hogy már nem oda tartozik. Már nem Szíria a hazája. O magyar. Még akkor is, ha valódi származását megtudva ezt szinte mindenki kétségbe vonná a Lajtától keletre.

Valamennyire rendezte magában az apjával való viszonyát, de az is nyilvánvalóvá vált számára, hogy jelen pillanatban már nem kötik hozzá érzelmek. Ahogy őt elhagyta, ahogy a terrorizmusban való részvétele a család halálát okozta, amit azóta a médián keresztül megtudott róla, mind-mind kifelé tolta ebből az érzelmi kötelékből. Most, amikor hajnalig beszélgettek a holdsütötte erdei kőpárkányon, ráébredt, már csak egyetlen érzelem van benne az apjával kapcsolatban.

Szánalom.

Szánta ezt az embert, aki végtelenül és kijavíthatatlanul elszúrta az életét – és ezután megtett mindent, hogy minél több másik ember életét is tönkretegye. Egy olyan ügyért, ami miatt már nem érdemes harcolni.

A repülőúton végig ezen gondolkodott, és mire a bécsi reptéren nagyot döccenve leszállt az Embraer E-190-es, már helyre tette magában a dolgot. Az apja él, de már csak egyetlenegy dologhoz van rá szüksége, s ha azt megkapja, úgy immár fizikailag is el tudja engedni. Mentálisan ugyanis már sikerült. Már nem haragudott rá, nem akarta kérdőre vonni. Ezen túljutott azon a Homsz városa mellett átbeszélgetett éjszakán.

Felszabadultan érkezett vissza a szabad Európába, s úgy érezte, megjárta a purgatóriumot. Megtisztult.

Félve közelítette meg a kocsiját, hiszen arra számított, hogy pár óra alatt kiderítik az eltűnése után, hogy hová lett, majd körözést adnak ki ellene. Félig-meddig azt várta, hogy amint rányom a távnyitó gombjára, rendőrök teremnek mellette, és a földre teperik.

De semmi ilyesmi nem történt

Kinyitotta az autót, beült, majd kihajtott a parkolóból.

A határon sem volt semmi problémája. Az osztrákokat kifelé nem érdekelte a forgalom, és most a magyar oldalon se volt senkinek kedve, hogy a belépőkkel szórakozzon.

Első útja a kórházba vezetett.

Délután négykor lépett be a kórterembe, és Tamáska hatalmas kiáltással a nyakába ugrott. Hosszan ölelték egymást, közben suttogva átbeszélték, kivel mi történt az elmúlt napokban. Zakaria persze hazudott, de ezt most könnyű szívvel tette. Egy idő után kibontakozott a fiúcska karjaiból, és elmagyarázta neki, még meg kell keresnie az orvost, hogy beszéljen vele.

Dr. Réthelyi az irodájában írt valamit egy noteszbe, amikor Zakaria bekopogott. Ahogy meglátta a belépőt, intett neki, levette szemüvegét, és megmasszírozta az orrnyergét. A tanár odahúzott egy széket, és leült.

– Rég láttam, Malki úr. Mit tehetek önért?

– El kellett utaznom. Először az érdekelne, hogy van Tamáska?

– Nincs változás. Sajnos. Most tünetmentes, de ez hamarosan rosszabbodni fog.

– Van esetleg valami remény a donorlistán?

– Már mondtam önnek, ez teljesen véletlenszerű. Nem tudhatjuk, hogy tíz perc múlva nem hal-e meg egy motoros egy balesetben, akinek a mája jó lenne az ön fiának. Ez sajnos teljesen esetleges.

– Értem – nyelt egyet Malki.

Az orvos az órájára pillantott.

– Ne haragudjon, de ma korábban el kéne mennem. Napok óta estig bent vagyok. Tehetek még önért valamit?

– Igen. Van némi remény.

– Nocsak?

– Meg tudná nekem adni a fiam orvosi adatait?

– Miféle adatokat?

Zakaria óvatosan akart fogalmazni, ezért lassan, a szavakat megfontolva beszélt.

– Olyan adatokra gondoltam, amelyeket ha egy másik, hozzáértő orvosnak megmutatok, akkor ő meg tudja mondani, hogy mondjuk egy rendelkezésére álló máj alkalmas-e a fiamnak.

Az orvos összevonta a szemöldökét.

– Malki úr, a szervkereskedelem súlyos börtönt von maga után.

– Tehát ha én ideállítok egy alkalmas májjal… – Nem fogom beültetni. És más sem.

– Még akkor sem, ha legális forrásból származik?

– Nem tudom ellenőrizni a forrást. Honnan akar ön egy májat szerezni, Malki úr?

A tanár látta, hogy sarokba szorult. Mély levegőt vett.

– Megtaláltam Tamáska nagyapját.

Dr. Réthelyi összefonta az asztalon az ujjait, és megengedett magának egy félmosolyt.

Miért nem ezzel kezdte? De hát ez jó hír! Hajlandó donorrá válni?

– Igen.

– Remek! Holnap hozza be! Megcsináljuk a vizsgálatot, és ha minden rendben van, akár két-három napon belül meg is ejthetjük a műtétet.

– Na, ez az, ami nem fog menni.

Az orvos elcsodálkozott.

– Tessék? Miért nem?

– Az apám a Falon kívül van. Konkrétan Szíriában.

– Ó! – Az orvos hátradőlt a székében. – Ön Szíriában járt?

– Ez a gyerekem egyetlen esélye.

– Tisztelem a bátorságáért, Malki úr. De akkor mégis hogy csináljuk? Arra gondolt, hogy Tamással együtt kirepül… oda?

Malki a fejét rázta.

– Azt én nem akarom. De elvileg azért meg lehetne oldani?

– Elvileg igen, de nem tudom önnek száz százalékra kijelenteni, hogy a fiú kibír egy ekkora utazást.

– Gondoltam – bólintott a tanár. – Az ottani állapotok között nem látnám biztosítottnak a műtétet. Mit érne az egész, ha az átültetés után egy kórházi fertőzésbe hal bele, vagy éppen bombatalálat éri a kórházat?

– Akkor az apjának kell idejönnie.

– Apám nem fog idejönni, doktor úr.

– Miért?

Malki mély levegőt vett.

– Mert apám egy ottani börtönben ül.

– Ó! – ismételte meg az orvos, és megint hátradőlt. – Tehát azt mondja, hogy ott kivennék a máját, és maga elhozná ide?

– Beszerzek hozzá minden engedélyt. És igen, én magam hozom el, mert ezt a szállítást nyilván nem vállalná senki más.

– És honnan fogom tudni, hogy a máj megfelelő? Hogy az apjáé?

Ha ön átadja nekem a fiú szükséges adatait, akkor azt mailben elküldöm a megfelelő helyre. Apám vérét leveszik és megvizsgálják. A leleteket ön is megnézheti, ha további vizsgálatot akar, akkor elmondja nekem, és továbbítom. Apámat pedig DNS alapján tudja azonosítani. Azt össze tudja vetni Tamáskáéval. Egy Nagykanizsán autóbalesetet szenvedett áldozatnak sem ön venné ki a máját, hanem egy másik sebész. Ez pontosan ugyanaz az eset volna, csak messzebbről érkezik az a máj.

Dr. Réthelyi az orrát vakargatta.

– Rendhagyó a dolog. De elvileg működhet. Adhatok magának egy speciális hűtődobozt. Egy máj megfelelő konzerválással ma már 12-15 órán át tartható el. A műtét után ennyi ideje van, hogy ideérjen, és mi megkezdjük a műtétet.

– Tehát tizenöt óra.

– Igen.

– Ez már csak logisztika, doktor úr. Ezt megoldom.

– Maga tudja. – Az orvos előhúzta a laptopját, és beledugott egy adathordozót. Egy ideig szöszmötölt, aztán a parányi eszközt Malki felé nyújtotta. – Minden rajta van a fiáról. A leletek, a fotók, a CT, szóval minden. Egy hozzáértő orvosnak ez elég.

A tanár eltette az adathordozót, és felállt.

– Köszönöm, doktor úr! Jelentkezni fogok.

– Időben szóljon, hogy fel tudjunk készülni.

Malki bólintott, és kilépett a folyosóra.

A szemközti ablakpárkányon ketten üldögéltek, akik most ellökték magukat a faltól. A nyomozók igazolványt dugtak

Zakaria orra alá.

– Isten hozta itthon, Malki úr. Velünk fáradna?

31.

AZ ŐSRÉGI AN–26-OS SZÁLLÍTÓGÉP a Hamá melletti katonai repülőtér poros betonján állt. A légcsavarok már dübörögve kavarták a levegőt, a pilóták azonban még nem a horizontot figyelték, hanem a papírjaikat rendezgették a műszerfal előtt.

A gép hátsó rámpája a földre volt eresztve, még vártak valakit a felszállás előtt.

A környéken alig maradtak sértetlen épületek, a kiterjedt bombázások hatása mindenütt látszott. A pilóták idegesek voltak. Az, hogy itt a betonon kell várakozniuk, egyáltalán nem volt az ínyükre, hiszen olyan helyzet volt ez, mintha csak felkínálták volna őket egy céllövöldében. A magányos szállítógép a beton végén, miközben az európai és orosz drónok mindenütt ott voltak. Csak egy idegesebb vagy agilisabb operátor kellett, akinek eljár a keze a drón irányító pultján, s ők máris eltűnnek egy robbanásban. Mindössze a vakítóan fehér törzsre és szárnyakra felfestett vörös keresztek védelmében reménykedhettek.

A gép alatt, mélyen lent a földben, kiterjedt alagútrendszer húzódott meg. Itt még mindig voltak üzemelő létesítmények, ide nem jutott el a bombák rombolása.

Mukhtar a mínusz harmadik szinten lévő, orvosi rendelőnek berendezett betonfalú helyiségben ült. A szobát teljesen betöltötték a műszerek, amelyek egy kényszerleszállást végrehajtott amerikai Hercules rakteréből kerültek elő. Egy komplett egészségügyi konténer lapult a rommá tört orrú gépben, közte olyan műszerek, amelyek egyébként az egész Közel-Keleten mindössze Szaúd-Arábiában és az Emirátusokban voltak elérhetőek.

A Kalifátus azonnal rátette a kezét a zsákmányra, és persze eszük ágában sem volt annak pozitívumait a civilekre pazarolni.

Annyian születnek amúgy is, hát kit érdekel, ha néhány elhullik a rossz ellátás miatt? A katonai konténerben talált műszereket kizárólag néhány válogatott és hűséges orvos használhatta. Azok csak a Kalifátus vezetőinek – meg természetesen azok családtagjainak, barátainak – álltak a rendelkezésére.

Az orvos egy pillanattal korábban ültette le a nagy becsben tartott harcost, és most tisztelettel nézett rá.

– Miben állhatok a rendelkezésedre, Mukhtar?

A férfi egy adathordozót tett az asztalra.

– Nézd meg ezeket az adatokat! Tudod őket értelmezni?

Az orvos elővette a masszív amerikai katonai notebookot, és bedugta a csatlakozóba a tárolót. Lehívta az adatokat, és pár percig figyelmesen tanulmányozta az adatokat.

– Igen, értem, mik ezek.

– Mit látsz?

– Magyarországon készültek a leletek. Egy kisfiúhoz tartoznak, egy bizonyos Malki Tamáshoz – az orvos lapos oldalpillantást vetett Mukhtarra, de az rezzenetlenül ült, és intett, hogy folytassa. –A fiú nagyon beteg. A máját megtámadta a rák. Nagyjából három hónapja lehet hátra.

– Májátültetés segíthet rajta?

– Csak az segíthet rajta. Hacsak nincsenek áttétek.

– Látsz ilyet?

– Egyelőre nem, de a szervezet folyamatosan változik. Hogy egy hete nem volt, az nem jelenti azt, hogy egy hét múlva nem lesz.

– A fiú az unokám.

– Gondoltam. Az idő neki most kulcsfontosságú, Mukhtar.

– Az előtted lévő adatok alapján és az én vizsgálatom után meg tudod mondani, lehetek-e donor?

– Igen. Vért kell hozzá vennem.

– Mennyi idő?

– Ezzel a műszerrel tizenöt perc. Tíz éve ez még sokkal hoszszabb volt, de az új vizsgálati eljárások…

Mukhtar feltűrte a zubbonya ujját, és odatartotta a karját az orvosnak.

A doktor kurtán bólintott, és hozzálátott a vérvételhez.

Tizenkilenc perc elteltével megszűnt az analizátor zúgása, és a számítógépen megjelent az eredmény. Az orvos tanulmányozni kezdte.

– Nos?

– Minden rendben van, Mukhtar. Lehetsz a fiú donorja.

A férfi bólintott.

– Az eredményeimet mentsd rá arra az adathordozóra. Az átültetést végzők kíváncsiak lesznek majd arra, hogy a donornak mik a leletei.

– Ezek alapján ők is tudnak dönteni.

Az orvos visszaadta a tárolót, Mukhtar pedig kurtán biccentett, aztán felállt, és kiment. A felszínre a lépcsőket használva jutott fel, soha nem vett igénybe liftet. Ott túl kiszolgáltatottnak érezte magát.

Az An-26-ost hátulról közelítette meg. Fölszaladt a rámpán, végigment az üres raktárén, és belépett a pilótafülkébe.

– Mehetünk.

– Mi a célunk, Mukhtar?

– Tunisz. Elég lesz az üzemanyag?

– Tele vagyunk – hümmögte a pilóta, és elővett egy térképet. Egy ideig méricskélt, és egy számológépet ütögetett. – Tunisz kábé ezer-háromszáz kilométer, mi legfeljebb kétezer ötszázat tudunk repülni egy teljes tankolással. Szerencsére nincs a raktérben semmi plusz teher Ha nem kapunk erős ellenszelet, akkor minden rendben lesz.

– És ha igen?

–Akkor leszállunk Máltán tankolni.

– Mennyi idő lesz?

– Nagyjából hat óra. Mi a pontos cél?

– Sidi-Ahmed.

– Ismerem. Jártam már ott párszor.

– Akkor induljunk! – mondta Mukhtar, aztán becsukta a fülke ajtaját.

A rakteret időközben már bezárta a másodpilóta. A gép gurulni kezdett, és három perc múlva a levegőbe emelkedett.

Mukhtar a fal mellé kucorodott, és egy hálózsákba vackolta be magát.

Mielőtt álomba merült, azon gondolkodott, vajon hogyan is akarja a ha ezt az egészet lebonyolítani? El sem tudta képzelni, mit kell hazudnia Magyarországon, ha el akarja érni azt, hogy egy májat csak úgy beültessenek. De ez nem az ő gondja.

Zakaria egyértelművé tette, nem hozza ki a kisfiút a Fal mögül, hogy Szíriában vagy valahol a Kalifátus területén hajtsák végre a transzplantációt. Zakaria elborzadt már a lehetőségtől is, hogy itteni orvosok itteni kórházban, itteni műszerekkel nyúljanak hozzá a fiához. Pedig, gondolta Mukhtar, itt is van vagy kétszázmillió ember, és valahogy csak eléldegélnek ezzel az orvosi ellátással is.

Neki annyi dolga volt, hogy segítsen. És ezt meg is teszi. Az unokája, a vére érdekében megteszi. Mert neki is kell egy esély.

Kicsit fura érzés volt nagyapaként gondolnia magára. Nem zavarta, csak egyszerűen egy újabb tényező volt, ami azt mutatta, megy az idő.

A férfi lassan álomba merült, és az a jó érzés töltötte el, hogy Allah kegyelméből megtalálta a fiát. Sőt, még azon kívül is volt egy rokona. Ráadásul fiú. A neve nem fog kihalni, és ez számára mindennél fontosabb volt. Ezért kell megtennie azt is, ami egyértelműen ostobaság.

Be fog menni az oroszlán barlangjába.

Már félálomban volt, amikor elmosolyodott. Milyen különös, futott át az agyán.

Be kell mennie abba a barlangba. Dolga van ott. Égi jel, hogy az unokájának szüksége van. Rá van szüksége. És éppen ott.

Ott, ahová amúgy is menni készült.

Hat órával később a másodpilóta megérintette a vállát, és Mukhtar egy pillanat alatt felébredt.

– Mi az?

– Mindjárt leszállunk.

Bólintott, és gyorsan rendbe szedte magát. A Sidi-Ahmed katonai repülőtéren tíz perccel később simán landoltak. A gép tartályai már szinte porzottak az ürességtől, de a pilóta jól számolta ki a fordulókat, és ellenszelet sem kaptak.

Mukhtar lesétált a gépről, és odament az Antonov mögött parkoló Toyota terepjáróhoz. Megölelte Kerimet, aki az egyik legjobb embere volt, és most kijött elé a repülőhöz.

– Minden rendben, barátom?

– A terv szerint haladunk, Mukhtar.

– Az orosz?

– Tegnapelőtt telefonált. Azt mondja, mindent elrendezett.

– Akkor rendben van. Vigyél be Tuniszba!

Kerim beült a kocsiba, Mukhtar pedig helyet foglalt mellette.

– Szükséged van valamire, Mukhtar?

– Egy nőre – nevetett fel a férfi, mire a társa is hangosan felnyerített.

– Arra mindenkinek szüksége van, barátom. De előbb inkább együnk valamit.

Gázt adott, és a terepjáró a drótkerítés felé lódult, melyen széles kaput vágtak. Néhány perc múlva már déli irányba haladtak, hogy megkerüljék a hatalmas öblöt. Hamarosan rátértek a Tuniszt Algériával összekötő főútra, és a Toyota gyorsítani kezdett. Mukhtar a gondolataiba merült.

Elkezdte tervezgetni azt, aminek a végrehajtására Allah különös jelet küldött neki.

És ő szerette észrevenni a jeleket.

32.

NABIL DOBOZOS, FOGOLYSZÁLLÍTÓ KAMAZA komótosan nyelte a mérföldeket.

A sofőr unottan nézte maga előtt az utat, és egy papírzacskóból datolyát szemezgetett magának. A magokat kiköpte a letekert ablakon. A másik oldalon az éppen őrségben ülő testvére bámult ki a szélvédőn. Lábát felhajtotta a műszerfalra, és a fogát piszkálta. A Kalasnyikov az ajtónak támasztva pihent. Nabil kettejük között szunyókált.

A raktérben a két fekete lány egymás között sutyorgott, míg Petra és Sheila az ablak mellett álltak, és kíváncsian figyelték a tájat. Találgatták, merre járhatnak.

– Én már voltam errefelé – jegyezte meg Sheila, amikor egy jellegzetes tornyokkal ellátott hatalmas hotel végletekig lepusztult tömbje közelében haladtak el.

– Mikor?

– Még kamasz voltam. A szüleim hoztak el nyaralni.

– És merre járunk?

– Nemsokára a főváros következik. Apám kocsit bérelt, azzal jöttünk-mentünk errefelé. Emlékszem, amikor ezt a hotelt láttam, már talán csak fél óra volt hátra a mi szállodánkig.

– Vajon mit akarhatnak ott velünk? – találgatta a cseh lány.

Sheila nem akart belemenni ebbe a beszélgetésbe. Egyszerűen nem akarta, hogy át kelljen gondolnia, mi vár rá hamarosan.

A kocsi váratlanul lassítani kezdett, és jobb kéz felé lekanyarodott a főútról. Az újságírónő gyomra összeszorult a rémülettől.

Csak nem megérkeztek?

Nyújtózkodva kinézett az ablakon. Egyelőre pusztán azt látta, hogy az autó egy parkolóba hajtott be. A sofőr ügyesen kerülgette a kátyúkat, majd egy széles kanyarral megálltak.

– Mi van itt? – suttogta Petra, és a nigériai lányok is rémülten pislogtak feléjük.

– Fogalmam sincs.

Ekkor döngve kinyílt az ajtó, és Nabil állt előttük. A két fekete lányra mutatott.

– Ti ketten! Gyertek!

Sheila a férfi háta mögött egy régi, ütött-kopott Opel mentőautót vett észre, mellette katonai gyakorlónadrágot és pólót viselő felfegyverzett férfiak toporogtak.

A két fekete lánynak esze ágában sem volt megmozdulni. Nabil a villa felett hátrakiabált, mire két keménykötésű férfi elindult a kocsi felé. A lányok kiabálni és sikoltozni kezdtek, de a két fickó felpattant a platóra, felnyalábolták a két lányt, és már vitték is őket. Sheila saját magán volt a legjobban megdöbbenve. Meg sem kísérelt közbelépni. Petrával az oldalán szeppenten az egyik sarokba húzódtak.

A lányokat behajították a mentőbe, és még látták a nyitott ajtón keresztül, hogy egy köpenyes alak injekciót ad mindkettőnek. A kapálózás lassan alábbhagyott, majd megszűnt. Mindketten eszméletlenül hevertek a mentő hátuljában, amikor rájuk csukták az ajtót. Nabil és egy idősebb férfi eközben pergő vitába kezdett, melynek végén az öregember egy halom bankjegyet számolt le a marokkói tenyerébe, majd kezet fogtak, és a másik a mentő felé indult.

Nabil az ajtóhoz lépett, hogy ismét rájuk csukja.

– Nyugi, megyünk tovább.

Sheila előrelépett.

– Mi lesz velük, Nabil?

– Mi lenne? Ők nem értek annyit, mint ti. Feketék, az ilyen tizenkettő egy tucat.

– Nem lesz bajuk?

– Mit gondolsz, miért vettek tőlük is vért, he?

– Mit akarsz ezzel?

– Hogy is mondjam… tudod, ők alkatrészként többet érnek, mint egyben.

Azzal nevetve rájuk csapta az ajtót, amely döngve bevágódott. Sheila gyomra összeugrott a rémülettől. Amikor a szervkereskedelemről készített leleplező riportot Afrika szívében, még úgy is távolinak érezte a történteket, hogy ott állt az áldozatok közvetlen közelében. Most azonban már róla volt szó. Az ő testéről.

Döbbent arccal fordult oda Petrához.

– Meg kell szöknünk!

– Hogyan?

– Nem tudom! De találjuk ki, mert ebbe belehalunk. Ezek szervkereskedők voltak.

– De azt is mondta, mi többet érünk.

– És te hiszel neki?

– Igen.

– Petra! Ezek kinyírnak minket!

A teherautó továbbhaladt. Újra a főúton jártak.

– Hagyj engem békén! – sikította a lány, és a fülére szorította tenyerét. – Hagyj! Nabil azt mondta, minket nem adnak el szervkereskedőknek!

Sheila egy lépést hátrált, és a fejét rázva nézte a másik foglyot. A cseh lány most omlott össze. A csoportos erőszak okozta sokk így jött ki rajta. Eddig eltemette, de a friss élmény kiváltotta rettegés a felszínre hozta a borzalmakat, és a lányban most tudatosult, hogy ez az egész vele történik. És még messze nincs vége.

Sheila leült, magához vonta a fiatal egyetemistát, és simogatni kezdte a haját.

– Nyugi! Majd kimászunk ebből valahogy…

A kocsi hirtelen csikorogva fékezett, de mielőtt megállt volna, valami durrant, majd a kerék is döccent egy hatalmasat. Bár soha nem volt autóbalesete, Sheila most mégis teljesen biztos volt benne, hogy elütöttek valakit. Felállt, és az ablakhoz nyomta az arcát.

Nabil jelent meg a látómezejében. A marokkói a sofőrrel üvöltözött és a kocsi alá nézegetett. Megérkezett a fegyveres őr is, és a testvérével bemásztak a kocsi alá. Hamarosan újra megjelentek, a lábánál fogva egy fekete férfit vonszoltak ki a kocsi alól. Az áldozat egyértelműen halott volt. A hasán ment keresztül a többtonnás Kamaz, a belső szervek a halott mellett hevertek. Sheila a szája elé kapta a kezét, a gyomra felfordult a látványtól.

Nabil és két embere tanácstalanul toporgott a hulla felett.

Sheila Ward ekkor vette észre őket.

A semmiből szivárogtak elő.

Sokan voltak.

A part felől érkeztek, addig a bokrok között üldögéltek, de most a zajra és a megálló kocsi miatt feltápászkodtak.

És csak jöttek. Először csak szállingóztak a fekete-afrikai szerencsétlenek, akik itt ragadtak a parti sávban. Egyformán elérhetetlenül távol a hazájuktól, és távol az áhított céltól. Már nem történt velük hetek óta semmi érdekes, csak csüggedten, reményvesztetten, éhesen vártak a csodára. És most végre történt valami. Egy baleset.

Csak jöttek elő a bokrok közül.

Már több tucatnyian állták körbe a halottat és Nabilt, meg az embereit.

A helyzet olyan simán, olyan egyszerűen durvult el, hogy Sheila szinte észre sem vette. Valaki meglökte Nabilt, és érthetetlen nyelven ráüvöltött. Láthatóan a halott fekete férfi rokona lehetett a vehemens alak.

De nem volt egyedül. Egyre többen csatlakoztak hozzá.

Nabil és a testvérpár vitatkozni kezdett velük. Lökdösődés támadt.

A sofőr visszaütött, lesöpörte magáról a kezeket, de egyre többen nyúltak felé. Elsőként Nabil ismerte fel, hogy baj van. De a Kalasnyikov a kocsi fülkéjében maradt. Nabil ráordított a testőrre, hogy menjen érte, de már az sem tudott mozogni. Több tucatnyi, egyre dühösebb fekete vette őket körbe.

A férfi a fülke felé indult, de ekkor valaki megütötte. Aztán egy másik kéz is lesújtott.

Egy pillanat múlva már javában folyt a lincselés.

Nabil a földre került, és ordítva próbált menekülni. Valaki sarokkal a fejére taposott, többen ráugrottak. A marokkói elcsendesedett. A sofőrt a magasba emelte a tömeg, és úgy ütöttékvágták, dobálták egymásnak. Darabokra szedték.

Sheila a harmadikat, a testőrt nem is látta már, csak állati visítását hallotta az egyik forgatag kellős közepéből.

Csak állt ott az ablaknál, és megbűvölten figyelte a szörnyű jelenetet.

Úgy érezte, soha nem lesz vége. Valójában az egész nem tartott tovább másfél percnél.

A tömeg őrjöngött a Kamaz körül, a meglincseltek ruhadarabjait hajigálták, és néha fel-feltűnt valamelyik véres tetem is.

Aztán megtörtént.

Egy fiatal, talán tizenhat év körüli fiú nézett fel először a kocsira. A tekintete egybefonódott Sheila rémült pillantásával. A fiú a nőre mutatott, és felüvöltött.

A tömeg a raktér felé fordult.

Egy pillanat múlva feltépték a hátsó ajtót, és kirángatták Petrát meg a sikoltozó Sheilát a doboz viszonylagos biztonságából.

Innentől csak homályosan tudta felidézni a történteket.

Érezte, hogy férfiak vannak körülötte. Sehol egy nő. Tucatnyi kéz markolta meg és rántotta ki a kocsiból. A földre került. Kapálódzott, ütött, csípett, harapott, de semmi sem segített. Leszorították, és kezek tapogatták mindenhol. Megragadták a mellét, benyúltak a szájába, a lába közé, a fenekét markolták, és a derekát. Az orrában érezte a tesztoszteron bűzét, a gyomra felfordult, hányingere támadt, de esélye sem volt okádni. Valaki pofon ütötte, és ez egy másodpercre visszarántotta a földre. De így még rosszabb volt, mert csak arra volt jó, hogy tudatosodjon benne, ez most meg fog történni. És nem biztos, hogy túl fogja élni.

Valahol mellette Petra sikoltozott. Sheila oldalra nézett. A cseh lány lábait két fekete férfi markolta, és széthúzta, egy harmadik társuk pedig éppen ráfeküdt. Az egyetemistán már semmiféle textil nem maradt. Őt húzták ki először a kocsiból, és az őt érő atrocitás kissé előbbre tartott.

Sheila vonaglott, amikor meghallotta a szövet hasadásának hangját. Még az üvöltözés ködén át is hallotta, ahogy elszakad a köntöse. Valaki letépte róla és félrehajította. A Nabil feleségétől kapott pamutbugyi volt a következő. Nem tudta eltakarni magát, mert minden végtagját szorosan fogták és szétfeszítették. Képtelen volt ellenállni. Ahogy felpillantott, több, álló hímtaggal üvöltő férfit látott maga körül, akik a sorukra várva magukhoz nyúltak, és csorgó nyállal, kitágult szemmel bámultak rá. Érezte, hogy egy kéz nyúl alá, és egy ujj durván beléhatol. Felsikoltott.

Géppisztolysorozat csattant, és egy másodperc alatt csend támadt.

Sheila a könnyek maszatos ködén át felnézett. Egy terepjáró vágódott be a tömegbe, és több feketét elcsapott, akik most kiáltozva hevertek a földön.

A kocsi platóján egy ősz hajú arab állt, és a vállához gépkarabélyt szorított. A tömeg felett pásztázott a csővel, és folyamatosan üvöltözött. A támadó horda azonban nem akart oszlani. Az egyik fekete elkapta a terepjáró oldalát. A férfi nem habozott, a felkapaszkodni készülő fiú feje tetejének nyomta a torkolatot, és egy rövid hármas sorozatot engedett bele. A fej érett dinnyeként fröccsent szét.

Ekkor megelevenedett az állókép, a feketék üvöltve menekülőre fogták a dolgot. Az érkező még négy-öt alakot lelőtt, majd gyorsan új tárat lökött a fegyverbe.

Húsz másodperc múlva mindenki visszatakarodott a környező bokrokba. Az aszfalton tizennégy test hevert. Az elütött fekete menekült, az agyonvert Nabil és két társa, valamint Petra és Sheila. A többiek a támadókhoz tartoztak. A semmiből feltűnt férfi leugrott a platóról, közben a vezető is kiszállt, nála egy izraeli gyártmányú Uzi volt. A bokrok felé fordult, és belelőtte az egész tárat a növényzetbe, mire dühös üvöltözés és halálsikolyok harsantak. Ő is azonnal újratöltött.

Az ősz hajú odament, és megvizsgálta a távolabb, kicsavart tagokkal heverő Petrát. Letérdelt a lány mellé, megemelte a fejét, majd lassan visszaengedte a földre. A társára nézett, és megrázta a fejét. Sheila felzokogott, ahogy megértette, Petra nem élte túl a támadást. A nyaka olyan szögben állt, hogy egyértelmű volt, addig tépte a tömeg a testét, míg elroppantották a csigolyáit. A férfi felállt és odasietett az újságíróhoz. Leguggolt mellé, és megfogta kezét. Angolul szólalt meg.

– Ért engem?

– Igen.

– Elviszem innen.

Felnyalábolta Sheilát, és oly könnyen emelte meg, mintha csak egy zsák vatta lenne. Beültette a dupla fülke hátsó ülésére, és egy ponyvát adott neki.

– Tekerje be magát! Majd szerzünk valami ruhát.

A Toyota elindult, és ahogy Sheila a hátsó ablakon kinézett, látta, ahogy lassan elvész a távolban a szörnyűségek helyszíne. A Kamaz és a körülötte heverő holttestek eltűntek egy kanyar mögött.

Sheila ott ült a hátsó ülésen. Szorosan összezárta a combjait, de még mindig úgy érezte, hogy valaki vájkál benne. A teste emlékezett a durván támadó ujjakra. Hihetetlen volt, hogy ez megtörténhetett. Hihetetlen volt, hogy túlélte. A szeméből folytak a könnyek, az orra vérzett, és minden porcikája fájt. De élt. H Előredőlt, és a férfihoz hajolt.

– Köszönöm.

– Vannak dolgok, amiket nem hagyhatok.

– Maga ölt értem.

– Azért öltem, hogy véget vessek annak, ami ott zajlott.

– Lelőtte azokat az embereket.

– Nem kár értük. Hogy van?

– Pocsékul. – A nő megpróbált mosolyogni. – Sheila Ward vagyok.

A férfi összeráncolt homlokkal nézett rá egy ideig.

– Ugye, nem az újságíró New Yorkból?

A nő még soha életében nem lepődött meg ennyire.

– Ismer?

– Olvastam pár cikkét.

– Ki maga?

– Az én nevem Mukhtar.

33.

RADNAI ŐRNAGY A HÍVÁST NEM SOKKAL ÉJFÉL ELŐTT KAPTA. Az orvos zavart volt, és elnézést kért, hogy ilyen kései órán zavarja, de megint rosszabbra fordult az állapota. Ha tud, jó lenne, ha beugrana. Persze, semmi gond. Igyekszik. Udvarias búcsúzás.

Margit érezte, ahogy a hasfala fájdalmasan megfeszül. Kimászott az ágyból, és felhívta a szkopjei repülőteret. Az egyik teherszállító hajnali négykor indul Budapestre, ha neki megfelel, be tudják szíjazni egy pótülésre, közölte az operátor.

Négy órával később már a C-27-es rakterében egy bögre forró, kincstári kávéval a kezében bámult maga elé. Megitta az italt, ami érdekes módon nem felélénkítette, hanem éppen ellenkezőleg, el-álmosodott tőle. Ledőlt a remegő padlón egy vastag pokrócra, és csak a raktérért felelős őrmester ébresztgetésére tért magához, nem sokkal a leszállás előtt.

A budapesti repülőtér betonján már ott várta az egyik nyomozó egy Skodával. Margit udvariasan kezet fogott vele.

– Szervusz, Gábor, kösz, hogy kijöttél.

– Nincs mit. Az irodába?

– Volna egy kis dolgom előbb. Kivinnél Gödöllőre?

A hadnagy vállat vont.

– Persze. Ahogy óhajtod.

Margitnak nem volt kedve beszélgetni, csak tessék-lássék válaszolgatott a férfi mondataira. Az agya messze járt, ahogy a körgyűrűn megkerülték Budapest délkeleti kerületeit.

Már megint be kell mennie az intézetbe. Fogalma sem volt, mi történhetett, de ezek a hívások semmi jót nem szoktak jelenteni. Semmit. A görcs továbbra sem oldódott benne. Nem is várta. Régi koreográfiája volt már az ilyen alkalmaknak, és a teste mindig végigment ezeken a fázisokon. A hívás utáni sokk, és a hasfal merevsége. A torok kiszáradása. A beszélgetés után a lassan oldódó görcs és a hasmenés. Nem tehetett ellene semmit, a válaszreakció mindig ez volt. Hirtelen valami megütötte a fülét.

– Mit mondtál? – fordult oda a sofőrhöz.

– Hogy megvan Malki.

– Nem is tudtam róla!

– Ambrus nem akarta, hogy ezzel zavarjunk ott délen. Azt mondta, koncentrálnod kell az ottani munkádra.

– A picsába Ambrussal! Mit mondott Malki?

– Hogy kirándult egyet.

– Meg a faszom! – káromkodott Margit, és kirobbant belőle az elmúlt órák feszültsége. – És a kocsija a bécsi reptéren?

– Nem tudom, hogy ez az orra alá lett-e már dörgölve.

– Hol van most?

– Bent a központban.

– Menjünk oda!

– Most?

– Nem, majd holnapután! Persze hogy most!

A sofőr épp ekkor érte el a lehajtót, és oldalra rántotta a kormányt. Az autó sivítva zúgott a külső sáv felé.

Alig tíz perc múlva már le is parkoltak az irodaépület előtt. Margiton még mindig a katonai gyakorló volt, oldalán ott lógott a pisztoly. A zsákját a csomagtartóban hagyta, és Gáborral az oldalán felsietett a kihallgatóba.

A tükörüveg fal mögötti helyiségbe lépett be, és észrevette, hogy Malki ott ül a túloldali szoba asztalánál. Nem volt vele senki, csak az üveg mögött kávézgató fiatal nyomozó tartotta szemmel.

– Mióta van bent? – kérdezte Margit.

– Három órája. Ambrus utasítására időnként előhozzuk, váratjuk. Néha kihallgatja valaki, néha nem.

– Mikor kaptátok el?

– Tegnapelőtt este.

– Azóta fogva tartjuk?

– A terrorellenes törvény alapján. Ügyvéd még nem látta.

– De kért?

– Nem. Csak azt hajtogatja, hogy hagyjuk békén, vissza akar menni a fiához, és fogalmunk sincs, hogy mit csinálunk, hogy mekkora bajt okozunk azzal, hogy őt bent tartjuk. A szokásos bla-bla.

– Mit tudunk?

– Itt a jelentés, hogy mire jutott a csapat.

Margit átfutotta a hatoldalas iratot, majd bólintott.

– Bemegyek hozzá.

Egy perc múlva kinyitotta a kihallgató ajtaját, és két palack vízzel beballagott a kihallgatószobába. Komoly arccal végigmérte Zakariást.

– Maga sem tud aludni?

A férfi nem vette viccre a dolgot.

– Nem vagyok rá képes.

Margit eléje tolta az egyik vizet, és leült az asztal túloldalára.

– Tudja, hogy öt napig bent lehet tartani a terrorellenes törvény alapján?

– Mondták. De nem vagyok terrorista.

– Terroristát segít.

– Én ugyan nem.

– Huzakodhatunk itt, Zakariás, ameddig csak akar. Én ráérek.

Tudom, hogy magának drága az idő. A kisfia miatt.

– Maga megzsarolt a gyerekemmel?

– A XIII. törvénycikk alapján magának mostanra már valahol Szíriában kellene lennie a fiával együtt, kitoloncolt és állampolgárságától megfosztott kitaszítottként. Emlékszik, mit mondtam magának, hogy mi következik, ha nem segít elfogni az apját?

– Azt nemigen tudom elfelejteni.

Kapott tőlem negyvennyolc órát. Ehhez képest maga mit csinált? Eltűnt. Hozott nekem valami információt? Az a két nap már régen letelt.

– Margit, értse meg, nem adhatom fel önnek az apámat.

– Tehát tudja, hol van?

– Nem tudom.

– Hová repült Bécsből?

Malki felkapta a fejét, Margit pedig folytatta.

– Rajta volt a kairói gépen. Maga elhagyta az Unió területét, és a Kalifátusban járt. Ahonnan épségben visszatért.

– Nézze…

– Foglaljuk össze! Maga az egyik legkeresettebb terrorista rokona, ami miatt a XIII. törvénycikk értelmében már önmagában azonnal átdobhatjuk a Falon. Ahogy ez kiderül, lerázza a zsarukat, átmegy Ausztriába, és elrepül. Kairóban merre járt, Zakariás? Vagy onnan is tovább ment? Netán Szíriában járt? Ha ez bebizonyosodik, még a státusza is megváltozik. Visszament oda, ahol elvileg üldözik. De hát épségben visszatért! Miért is menekült akkor maga? Haza lehet menni, nem?

– Nem menekült vagyok, hanem magyar állampolgár.

Margit az asztalra csapott.

– A rohadt életbe, értse már meg, hogy a kitoloncolás és maga között momentán csak én állok! Segítenie kell, különben nem tudom megvédeni! Még egy kicsit szarakodik itt velem, és páros lábbal rúgják ki az Unióból!

– Maga engem nem akar megvédeni! Maga csak az apámat akarja.

– Így igaz. Mukhtart akarom. De ha ő megvan, maga és a fia élheti tovább a kényelmes életét! Találkozott vele?

Malki kétségbeesetten felnézett.

– A fiam meghal, ha nem kap egy májat.

– Nem ezt kérdeztem.

Én nem adhatok neki. Apám az egyetlen, aki megmentheti!

Érti már?!

Radnai őrnagy némán kortyolgatta a vizét. Próbált megnyugodni. Itt ült előtte ez a férfi, aki illegális bevándorlóként jutott be az országba, de ha már itt volt, legalább megpróbált hasznos lenni. Tanult, dolgozott, családot alapított. És most ilyen helyzetbe került. Margit hinni akart neki. A levegőbe fújt, és közelebb hajolt a tanárhoz. Egy ideig a tekintetét vizsgálta, majd megfontoltan bólintott.

– Találkozott vele.

– Maga mit tett volna a helyemben? Magának is van gyereke.

– Találkozott Mukhtarral.

– Margit, ne csinálja ezt velem! Fogalma sincs, hogy mit érzek.

Radnai őrnagy felkelt, és levette a bilincset a tanár csuklójáról.

– Jöjjön velem, Zakariás!

– Hová megyünk?

– A kocsihoz.

Margit és a férfi kimentek a kihallgatóból, le a lépcsőn. A nyomozó, aki behozta a repülőtérről, éppen felfelé jött.

– Hát te?

– Add ide a kocsikulcsot, Gábor. Elugrom egy helyre Malki úrral.

– Ambrus?

– Mire beér, már itt is leszünk.

– Minden rendben?

– Semmi sincs rendben. De most mennem kell.

Átvette a kulcsot, és Malkival a nyomában lement a parkolóba.

Már az úton haladtak, amikor a tanár oldalpillantást vetett a nőre.

– Hová megyünk?

– Nem messze. Gödöllőre.

– Miért?

– Emlékszik a múltkori beszélgetésünkre?

Amelyik úgy végződött, hogy maga azt mondta, hogy megérti a problémámat, hogy a fiamnak itt van szüksége kezelésre, de leszarja? Igen, emlékszem rá.

– Nem egészen ez volt a vége annak a beszélgetésnek, Zakariás.

– Valóban – mélázott el a férfi. – A motiváció megértésének fontosságáról tartott nekem egy kiselőadást. Aztán megfenyegetett. A vége az volt, hogy megkérdeztem magát, hogy mi hajtja?

Mi az ön motivációja? Nem válaszolt.

Margit a férfira nézett.

– Ezért vagyunk most itt. Megmutatom magának, hogy mi az én motivációm.

– Miért van erre szükség, Margit?

– Nem tudom, hogy van-e rá szükség. De remélem, hogy utána átszakad köztünk egy gát, és együtt tudunk működni.

Malki megdörzsölte a csuklóját, ahol belevágott a bilincs.

– Gondolom, ez most nem szabályos eljárás.

– Minden szabályt áthágtam azzal, hogy kihoztam. Valószínűleg jól seggbe fognak rúgni érte.

– Miért teszi ezt?

– Mert szerintem most ezt kell tennem. – Az előttük magasodó épületre mutatott. – Megjöttünk.

Bekanyarodott a parkolóba, és Malkival odaballagott a barokk épületegyüttes portásfülkéjéhez. A férfi elolvasta a reggeli fényben a bejárat melletti feliratot.

– Mentálhigiénés és Terápiás Központ?

– Magyarul diliház – vetette oda szárazon Margit. – Ez a kibaszott felülfogalmazás megöli a valódi nyelvet.

A portás Margit kérésére felcsengette az orvost. Öt perccel később az őrnagy és Zakariás a széles, kongó folyosón találkozott dr. Elek Balázzsal. A kopasz, harmincas orvos már régről ismerte Radnai Margitot, most is úgy üdvözölte, mint ismerőst. Margit a tanárra mutatott.

Ő Malki Zakariás. Most együtt dolgozunk egy ügyön.

– Örvendek – biccentett az orvos, majd visszafordult Margithoz. – Köszönöm, hogy ide fáradt. Gondolom, nem volt ideje átöltözni.

– A Falnál ért a hívása.

– Lehet, hogy az egyenruha meg fogja rémíteni.

– Nem. Szerintem inkább megnyugtatja. Nekem ez a tapasztalatom.

– Fegyvert ugye nem visz be?

– Soha nem viszek be fegyvert, doki. Kint hagytam a kocsiban.

Mi történt?

– Öngyilkossági kísérlet.

– Jézusom! – sóhajtott fel Margit, majd Zakariáshoz fordult. – Ez hét év alatt a tizenhatodik volt.

– Fel akarta kötni magát a radiátorra. Még időben észrevettük.

Nem érte károsodás.

– Hogyan juthatott zsinórhoz?

– A szokásos módon. A ruhája ujját tépte le, és hasogatta fel.

– Nem tudnak ez ellen valamit tenni?

– De. Járathatnánk őket meztelenül.

– Ez cinikus volt.

– Maga is az. A mi melónkat máshogy nem lehet csinálni, nem igaz?

– Elnézést, doki. Csak fáradt vagyok.

– Megnézi?

– Igen.

Az orvos Malki felé pillantott.

– A barátja is bemegy?

– Nem. Ő az üveg mögött marad.

– Rendben.

Elek doktor mutatta az utat egy szobáig. A vastag fémajtón rácsozott üvegablak volt, ezen keresztül látszott, hogy egyetlen ágy áll a szobában. Sápadt, vékony nő feküdt rajta, haja ziláltan terült szét a párnán. Harmincnak látszott, fekete szeme sötéten nézte a plafont. Margit intett a két férfinak, és bement a szobába, az ajtót becsukta maga mögött. Malki kíváncsian az ablakhoz nyomta az orrát.

Margit megállt az ágy felett. Észrevette, hogy a nő lábait és csuklóját az ágykerethez kötözték néhány párnázott hevederrel.

– Szia, Eszterke! – mondta kedvesen. – Hogy vagy?

A nő duzzogva elfordította a fejét.

– Miért hagytál itt engem?

– Dolgoznom kell, Eszterke. Tudod jól. Bocsáss meg nekem!

– Anyu, ne hagyj engem magamra többé, jó?

– Néha el kell mennem. A munkáért kapok pénzt, abból tudok neked kakaós csigát venni, meg legót.

– Ne hagyj el engem! – Visszafordult, és Margit látta, hogy az arcán patakzanak a könnyek. Azt hitte, menten megszakad a szíve.

Leült az ágy szélére, és átölelte a lányát. Hosszan nyugtatta, becézgette, a haját simogatta. Kifésülte a kócos szálakat, és befonta, hogy ne tapadjanak az izzadt tincsek a homlokára. Eszter egyre jobban lett, a szín is visszatért kicsit az arcába.

– Megint el fogsz menni?

– Dolgoznom kell, hisz tudod. De a Balázs doktor bácsi vigyáz rád.

– Ő kedves.

– De más se bánt, igaz?

– A nővér nem szeret. A Kati nővérke. De nem tudom, miért.

– Majd szólok a doktor bácsinak, jó?

– Anyu!

– Igen?

– Te jól vagy?

– Persze. Most aludj! Fáradt vagy.

Öt perccel később Margit kijött a szobából, az arca éveket öregedett az elmúlt fél órában. Malki földbe gyökerezett lábbal állt.

Az orvos már elment a dolgára, Zakariás egyedül várakozott. A nő lassan felnézett rá.

– Eszterke a lányom. Egyetemet végzett, állatorvos lett. Nyolc éve megszülte Enikőt, az unokámat. A férjével a szülés után nem sokkal egy rövid hétvégére indultak. Valami állatorvosi kiállítás volt Németországban. Úgy gondolták, összekötik a kellemeset a hasznossal. Semmi olyat nem tettek, amit ne tehetne meg egy fiatal pár.

– Nem kell elmondania nekem, Margit.

– Vonattal mentek. Regensburg mellett jártak, amikor egy csomó unatkozó bevándorló szállt fel. A többit már a helyi rendőrségtől tudom. Beléjük kötöttek. A lányomat molesztálni kezdték. Amikor a férje ellenállt, verekedés tört ki. A vejemet egyszerűen kihajították a vonatból. Egyenesen egy vasúti oszlopnak csapódott. Azonnal meghalt.

– Kérem, ne…

– Eszterkét tizenegyen erőszakolták meg. Mindent megtettek vele, ami csak eszébe jutott azoknak az állatoknak. Amikor megállt a vonat és ezek leszálltak, a többi utas mentőt és rendőrt hívott. Eszterke már soha nem lesz a régi. Ki kellett venni a méhét. Elroppantak a bordái. Az arca a felismerhetetlenségig összetört. Több liter vért veszített. Egy hétig élet és halál között lebegett. Amikor magához tért, pszichológus kezelte, de nem tudott vele mit kezdeni. Egyre inkább visszament az időben. Azt mondták az orvosok, addig megy vissza, amíg egy olyan kort nem talál az életében, ahol biztonságban érzi magát. Eszterke visszatért a gyerekkorába. Ma egy tízéves szintéjén van. De néha kitör belőle a felnőtt, és akkor végezni akar magával. Előbb-utóbb sikerülni is fog neki. Hat éve van ebben az intézetben.

Margit elhallgatott, és egy pillantást vetett az üvegen keresztül a lányára.

– Az unokámat én nevelem.

– Sajnálom, Margit. Nem tudom, mit mondhatnék.

Most már érti. Ez az én motivációm.

– Megértem. Mindent megtesz az unokájáért, hogy ez vele ne történhessen meg.

– Ha kell, ölök – mondta Margit, és állta a férfi tekintetét. – Ahogy maga is ölne a saját fiáért. – Én nem tudom, hogy képes… – De. Az lenne.

A férfi mélyet sóhajtott, és megköszörülte a torkát.

– És most? Hogyan tovább?

– Segítsen nekem az apjával kapcsolatban. És én megígérem, hogy megkapja azt a májat.

– Ezt hogy gondolja?

– Még nem tudom. De az lenne a feladata, hogy valahogy idecsalja Mukhtart. Megkapja a májat, én megkapom a terroristát.

– Elfelejti, hogy ő az apám.

– Aki elhagyta magát. Ráadásul nincs is más lehetősége.

– Ezt hogy érti, Margit?

– Ezért hoztam ide. Hogy megértse, azok után, amit a lányommal tettek, én nem állok meg. A betonfalon átmegyek, ha kell. Nem fogom a jó kislányt eljátszani, és békén hagyni magát meg a fiát, pusztán azért, hogy jó legyen a lelkiismeretem. Nekem a saját lelkiismeretemmel egyéb elszámolnivalóim vannak.

Ez már nem oszt, nem szoroz, érti?

– Azt hiszem, igen.

– Segít nekem?

– Borzasztó helyzetbe hoz, Margit.

– Mukhtar hozta borzasztó helyzetbe. Én csak teszem, amit kell.

Szótlanul tették meg az utat az autóig.

34.

SHEILA WARD A HAJÓ KORLÁTJÁNÁL ÁLLT, és a csillagfényes estében fázósan összehúzta magán a kinyúlt kardigánt. New Yorkban még csak hozzá sem nyúlt volna egy ilyen ruhadarabhoz, itt azonban csodálatosnak érezte. Jólesően megborzongott, ahogy a hűvös szél végigszaladt a nyakán és a vállán.

Az elmúlt nap mintha a múlt ködébe veszett volna. Minden iszonyú emlék most oly távolinak, oly valószínűtlennek tűnt, mintha meg sem történt volna. Ilyenkor megérintette a mellét, amely kék volt a durva markolászástól, és a hasán is karmolások húzódtak keresztül-kasul. Annyira durván értek hozzá, hogy már a gondolatra is megrázkódott. Ez mindig visszahozta a valóság talajára. Ha nem jön Mukhtar, neki vége.

Miután betuszkolták a kocsiba, a terepjáróval Tuniszba mentek, ahol egy házban szálltak meg. Sheila nem kérdezte, Mukhtar pedig nem mondta, hogy kié az épület. A nő egy szalmazsákra zuhant, és órákon át aludt. Amikor felébredt, egy szatyorra való használt ruha állt a fekhelye mellett. Gyorsan felöltözött, és a meztelenség: után még ezek az ócska darabok is csodálatosnak tűntek. Este aztán Mukhtar hívta, hogy egyen valamit. Kettesben vacsoráztak, a másik férfi már elment a kocsival. Báránysült és pita volt a vacsora, valamint pár szem paradicsom.

A férfi kérdésére Sheila gondolkodás nélkül elmesélte, hogy került szorult helyzetébe. A házigazda nem győzött csodálkozni.

– Maga komolyan azt hitte, hogy ez sikerülhet? Keresztül a Kalifátuson, egyedül? Nőként?

– New Yorkban ez jó ötletnek tűnt. És annyi ilyen megbízáson voltam már túl sikerrel.

– De azokon egy egész stáb vette körül, nem?

Honnan tud maga erről?

– Mondom, hogy olvastam pár cikkét.

– És tetszettek?

– Nem mind – ismerte be őszintén Mukhtar. – Az iszlámról meglehetősen szélsőséges a véleménye.

– Nem akarom megbántani, de az iszlám a meglehetősen szélsőséges, és nem a véleményem.

– Egy eszme soha nem lehet önmagában szélsőséges. A követői teszik azzá.

– Érdekes okfejtés – jegyezte meg a nő, majd elmanőverezett a kényes témáról. – Na, és maga? Még a családnevét sem árulta el.

– Malki.

– Mukhtar Malki? Ez olyan ismerős nekem… – A nő kutatni kezdett az emlékezetében. – Hé, várjunk csak! Azt a terroristát hívják így.

Mukhtar kelletlenül megtörölte a száját.

– Igen, tudom. Évek óta szívok miatta.

– De nem maga az?

– Gondolja, hogy ha én lennék, kihúzom a pácból? Én csak egy egyszerű mérnök vagyok, akinek pokollá teszi az életét egy névazonosság.

– Milyen mérnök?

– Utakat terveztem, amíg voltak utak. Most meg elvállalok mindenfélét.

– Kérdezhetek valamit?

– Eddig sem fogta vissza magát.

– De ez most személyes.

– Nosza.

– Maga megölte azokat az embereket – Sheila a férfira nézett, az viszont állta a tekintetét.

– Igen? És? Ez nem kérdés volt.

– Katona is volt?

– Ja, értem! Igen. A hadseregnek is dolgoztam vagy tíz évet Ott kiképeztek szinte minden kézifegyverre.

– Nincs lelkifurdalása?

– Nagyobb lenne, ha nem teszem meg.

Egy ideig csendben ettek, majd elégedetten hátradőltek, amikor elfogyott a bárány.

– Mit akar most tenni, Sheila?

– Szívem szerint folytatnám, amit elterveztem.

– Maga semmiből sem tanul? Tízmillió olyan ember torlódott fél a parti sávban, mint akik magára támadtak. Egy negyedórát sem élne túl ebben a világban. Pénze van?

– Nincs. Mindenemet elvették az emberkereskedők.

– Maguk, amerikaiak annyira naivak tudnak lenni! Nekem nagyon úgy tűnik, maga ugyanúgy beszorult ebbe a sávba, mint a milliónyi menekült. Se előre, se hátra.

– Igaza lehet, Mukhtar. Esetleg megkeresem a követséget. Itt, Tuniszban van még egy működő kirendeltség, hajói tudom.

– Nem fog bejutni – rázta a fejét a férfi. – Jártam arra. Lehetetlen küldetés lenne.

– Miért?

– Acélkerítés védi, de az igazi probléma, hogy a nap huszonnégy órájában sok ezer menekült veszi körbe. Ahhoz, hogy a kapuig eljusson, át kell verekednie magát több száz olyan emberen, mint akik ma már megtámadták egyszer. A követségi alkalmazottak is csak helikopterrel jönnek-mennek a Földközi-tengeren állomásozó hordozójukra.

– Akkor meg minek van a követség?

– Ha visszajut, majd tegye fel ezt a kérdést otthon.

– És ahhoz a hordozóhoz nem lehetne kimenni egy hajóval?

– Kérdés nélkül megsemmisítenek minden vízi járművet, ami két mérföldre megközelíti a hajót.

– De hát miért?

Tudja maga, mekkora grimbuszt tudna ott okozni egy robbanóanyaggal megpakolt motorcsónak?

Sheila kezdett kétségbe esni.

– Nem tudom, hogy mit tegyek. Majd gondolkozom még rajta.

Mukhtarnak is sebesen járt az agya, és egy terv kezdett benne körvonalazódni. Ha már így esett, hogy a sors elébe sodorta az Államok egyik legismertebb oknyomozó újságíróját, úgy érezte, valahogy ki kellene használnia ezt a helyzetet. De még nem látta, pontosan hogyan.

Mukhtarnak be kellett jutnia a Fal mögé. És ő nem ülhetett fel úgy a bécsi járatra, ahogy a fia tette. Pontosan azt tervezte, hogy a csempészútvonalak mentén haladva jut át a Falon, ahogy azt már nemegyszer megcsinálta. Egyelőre csak annyit érzett, a nőt addig is maga mellett kell tartania. Túszként is megteszi, de még akár lehetnek olyan helyzetek is, ahol segíthet neki kimászni a bajból. Egy arrogáns amerikai mindig jól jön, ha határőrökkel kell beszélni. Ha meg minden jól megy, még akár egy kedvező cikket is írhat róla. Végül is, megmentette.

Mukhtar elgondolkodva iszogatta a teáját, és a nőt mustrálta. Azon kapta magát, hogy tetszik neki az asszony. Nem ezért mentette meg, hiszen a kavargó tömegben nem is láthatta pontosan, de amikor kiragadta az őrjöngő feketék közül, már nem volt ereje ott hagyni. Ezért vitte magával. Utóbb még korholta is magát a döntés miatt, hiszen a nő lelassíthatja. Kicsit úgy volt vele, mint egy kóbor macskával: hirtelen ötlettől vezérelve befogadja az ember, aztán meg rájön, hogy útban van, és egyáltalán: ez az egész nincs kitalálva a jövőre nézve.

Mukhtar kóbor macskáját Sheila Ward néven ismerte a világ.

Valamit kell kezdenie ezzel a helyzettel. A nőt nem tarthatja meg, de nem is hagyhatja itt. Mi a fene legyen?

– Magának mi a terve, Mukhtar?

A férfi megvakarta az orrát, és őszintén beszélni kezdett.

– Máltára tartok.

Máltára? Mi van Máltán?

– Az átszállóhelyem. Igazából Európába kell bejutnom.

Sheilát felvillanyozta az információ.

– A Falon keresztül?

– Igen. Máshogy nem tudok bejutni, nincsenek rendes papírjaim. Meg az Unió nem is fogadna.

– Miért akar oda menni? – Ezt a kérdést már az újságíró énje tette fel, és fejben fogalmazni kezdett egy majdani cikket.

– Az unokám nagyon beteg. A májamra van szüksége.

Sheila Ward mindenféle válaszra fel volt készülve – erre nem.

Letette a teáscsészét.

– Ugye, nem viccel?

– Ki viccelne ilyesmivel?

– Például az az ostoba francia lap.

– Hagyjuk – intett Mukhtar. – Azok nem emberek. Aki nem tisztel senkit és semmit, az nem ember.

– Meséljen nekem az unokájáról!

– Mit is mondhatnék? Soha nem láttam. A fiamat tizennégy éve sikerült bejuttatnom a kontinensre. Azóta nem is találkoztam vele. Aztán pár napja megkeresett. Donor kell a fiának, különben meghal. Alig két-három hónapja van hátra.

– Szörnyű helyzet. Hol lakik a fia?

– Budapesten. Hallott már róla?

– Persze, ők kezdték el a Fal építését. Illetve egy kerítését. Akkor kezdődött minden.

– Na, hát az én fiam ott él. Az egyetemen tanít.

– És maga azért akar bejutni, mert a sosem látott fia megkérte# hogy adja oda a máját. Maga pedig azonnal elindult.

– Nagyjából erről van szó.

– És akkor én vagyok naiv? – kérdezett vissza Sheila.

– Nekem van pénzem, fegyverem és tervem?

Erre nem tudott mit mondani.

Jöjjön velem, Sheila! – javasolta a váratlanul beálló csendben a férfi. – Itt nem maradhat, a követségre meg nem tud bejutni.

– Eddig le akart beszélni a folytatásról.

– Jöjjön velem, amíg a kedve vagy az ereje bírja. Aztán valahol majd hívunk magának segítséget. A telefon itt is működik azért, ha nem is jó a lefedettség.

Sheila az ajánlaton gondolkozott, bár már első pillanatban tudta, hogy el fogja fogadni. Valóban nincs más választása.

– Rendben van, Mukhtar, köszönöm.

Hamarosan aludni tértek.

Másnap Mukhtar azt javasolta, hogy Sheila maradjon a házban, ő pedig elintézi az utazást. Így is történt. A nő ki sem mozdult a ház emeletéről, csak a spaletták résein keresztül figyelte a környéket. A távolban látszott a tenger, és messze fenn, a horizonton néha feltűnt az amerikai hordozó sziluettje. Legalább harminc kilométerre volt a parttól, néha el is veszett a párában. Szíve szerint azt tette volna, ami először az eszébe jutott, mikor a férfi említette neki a hajót. De sejtette, hogy tényleg kérdés nélkül tüzet nyitna a haditengerészet.

Ahogy haladt a nap, és egyre távolabb került az előző nap horrorjától, mindinkább tetszeni kezdett neki a másik ötlet.

Ha Máltáig Mukhtar érdemesnek bizonyul rá, talán aztán is vele tart, és végül is megvalósítja eredeti tervét. Így még érdekesebb is lesz. Mukhtar történetét pedig aztán a világ elé tárja: mit meg nem tesz egy nagyapa az unokájáért. Jó sztori lesz belőle. Alighanem ilyesmit követelt rajta korábban mindkét New York-i szerkesztője.

Mukhtar alkonyatkor tért vissza, és beültette a nőt a Toyotába, amit a társa vezetett. Elkerülték a kikötőhöz vezető zsúfolt utakat, melyeken hömpölygött a céltalan, feltorlódott emberek tömege. Kimentek a városból, és az öböl ívét követve elautóztak Mrissáig, ott pedig legurultak a partra. A hajó, egy kékre mázolt halászbárka, a vízen várakozott. Ezek a hajók már jó ideje nem kockáztatták meg a kikötést, mivel azonnal feltódultak rájuk a bevándorlók. Nem egy közülük már a kikötőben, a rakparthoz kötve elsüllyedt a túlterheléstől.

Mukhtar elbúcsúzott a társától, majd a hajóról egy gumicsónak jött értük. A bárka fedélzetére lépve hatalmas termetű fekete férfi jött elébük, és megölelték egymást Mukhtarral. Arabul váltottak pár mondatot, közben többször a lányra néztek, aki zavartan toporgott kinyúlt gönceiben. Mukhtar odaintette.

– Sheila, ez itt Dzsama, övé a hajó. Felvesz téged is.

– Nagyon köszönöm! – hálálkodott a nő, és rámosolygott a feketére.

Az kurtán biccentett, és visszafordult Mukhtarhoz, hogy arabul folytassák.

– Ezzel meg mit akarsz?

– Elviszem magammal. Jól fog jönni.

– Nem azt mondtad, hogy újságíró?

– De.

– Baszd meg, írni fog rólam?

– Csak szépeket, Dzsama, csak szépeket. Semmi olyat, ami árthatna neked.

– Nem erről volt szó.

– Figyelj, a hajódon még csak a név sincs rajta. Látom, lekentétek. Ugyan mit tud majd mondani rólad és az embereidről?

– A nevemet például elárultad neki. Kiderül, hogy mit csinálok!

– Dzsama, itt évek óta mindenki tudja, hogy mit csinálsz. A marseilles-i fuvarjaidhoz meg nem árt egy kis pozitív sajtó a jóságos kapitányról, aki ingyen elvitte a bajba került asszonyt Afrikából, hogy megmentse. Hm?

A feketének továbbra sem tetszett a dolog, de morogva belement.

Külön kabin nem jutott a lánynak, ezért a hálózsákját Mukhtar fülkéjébe hajították be. A nő bent töltötte az estét, nem akart a legénység előtt mutatkozni, és útban sem akart lenni senkinek. Mukhtar néha ránézett a nap folyamán, de egyébként Dzsamával beszélgetett.

Már éjfél is elmúlt, amikor felmerészkedett a fedélzetre, hogy kissé kiszellőztesse a fejét. Mukhtar jelenlétét inkább csak megérezte, mintsem látta. A sötét alak a háta mögött állt.

– Mire gondol ilyenkor, Sheila?

– Arra, hogy amikor legutóbb egy férfival hajóztam, az eladott.

– Én nem vagyok emberkereskedő.

– Én meg nem vagyok áru. Miért hozott magával? Feltette már ezt a kérdést magának?

– Mert nem hagyhattam ott.

– Ennyi?

Némi szünet után Mukhtar halkan folytatta.

– Nem egészen. Annyi rosszat tettem már életemben. Illetve olyat, ami mások szerint rossz…

– Irigylem, ha minden tettét utólag is helyesnek ítéli. Ha csak mások szerint volt helytelen.

– Ezt nem mondtam. A lényeg az, elhatároztam, nem megyek el többé a lehetőség mellett, ha meglátom, hogy tehetek valami jót.

– Ezt mikor határozta el?

– Két napja.

A nő megfordult, és felnézett a megmentőjére. Valami fura érzésjárta át. Átkarolta Mukhtar derekát, és a fejét a mellére hajtotta.

– Köszönöm – suttogta.

Mukhtar zavartan állt, nem mert megmozdulni. Most, hogy ennyire közel volt az asszony, még jobban kívánta a jelenlétét. Lassan átölelte, és megtartotta. Percekig álltak így a hajó korlátjánál.

Tompa koppanás hallatszott a víz felől. Mukhtar megmerevedett, és elengedte a nőt. A dobbanás megismétlődött, majd még egyszer.

A férfi fegyvert húzott elő, és óvatosan kilesett a korlát felett. Arra számított, hogy csónakok értek a hajóhoz, de egészen mást látott. Eltette a fegyvert, és megfordult.

– Mi az? – kérdezte Sheila lélegzetvisszafojtva.

– Holttestek. Egy migránscsempész elsüllyedhetett. Mindennapos dolog.

Sheila a korlát felé indult, de Mukhtar elkapta a karját. A nő izzadt volt, de ez a savanyú szag felkorbácsolta a férfi érzéseit.

– Biztos ezt akarja?

– Látnom kell.

A nő átnézett a korláton, és halkan felsikoltott.

A férfi ismét magához vonta.

– Mondtam.

– Ez borzalmas!

– Hallgatott volna rám.

Megint összeölelkezve álltak egy ideig.

– Miért van ez az egész maga szerint, Mukhtar? – súgta az aszszony.

– Mert az a vidék, ahol ezek az emberek élnek, már nem képes eltartani őket. Ez az eredendő ok. Minden más, a diktátorok, a polgárháborúk, a viszályok, csak ennek a következménye. Aki mást lát bele az egész jelenségbe, az vagy vak, vagy ostoba.

– És Európa? Ha ilyen világosan érti a körülöttünk zajló eseményeket, mi a véleménye Európáról?

– Európa elpuhult, és el fog bukni.

– Ennyi?

– Volt már ilyen a történelemben. Nem szaporodnak, és nem képesek megvédeni magukat. Egy olyan szabályrendszer szerint játszanak, amit az ellenfél nem tart be. Bukásra vannak ítélve. És a nőket is szabadjára engedték.

Sheila beszívta a férfi illatát, és bár ez az utolsó mondat mélyen érintette, pusztán emiatt nem akart kibontakozni a védő ölelésből.

– Mit akar a nőkkel?

– Amikor arra kényszerítették őket, hogy dolgozzanak, megpecsételték a rendszer sorsát. A dolgozó nőnek nincs ideje és gazdasági értelemben vett ereje, hogy az utódaira koncentráljon, Ezért aztán kevesebb utóda van, és azokat védelmezi. De ez a kevesebb utód már nem elég a reprodukcióra. Ahol megjelenik az emancipáció, két évszázad alatt elbukik a társadalom. Mert a férfiak arra kényszerítik a nőket, hogy ne azzal foglalkozzanak, ami a biológiai feladatuk lenne.

– Ez a mondat degradálja a nőket.

– Nem. Ez a mondta felemeli a nőket. Nem a gyárban lenne a helyük.

– A család eltartásához ma már két kereső kell.

– Indiában nem. A Kalifátusban sem. És még sok helyen nem. Nem lehetséges, hogy a család fenntartására a fejlett világban is elég lenne egy kereső? Csak az egyéni igényszint nőtt meg?

Egy holttest megint a hajótestnek koppant. Sheila összerezzent, mire Mukhtar maga után vonta.

– Menjünk be! Hosszú napja volt.

Eltűntek a hajótérbe vezető ajtó mögött.

35.

SHEILA HAJNAL FELÉ ARRA ÉBREDT, hogy a sirályok éktelen rikoltozásba kezdenek a fedélzeten és a hajó körül a levegőben. A hátán feküdt, és a feje feletti kerek kajütablakra nézett. Az ég kékjén és néha egy-egy elvillanó madáron kívül nem látott semmit. A levegő tele volt a hajókonyha felől áradó erős, markáns kávéillattal. A bárka alapvető halszagát már jó ideje nem érezte, nyilván az orra megszokta.

Egyikük sem akarta a keskeny priccset magának, így aztán némi huzakodás után egymás mellé, a padlóra fektették le a hálózsákjaikat. A kabinban meleg volt, nem húzták be a cipzárat. Sheila pár órányi alvás után ösztönösen befészkelte magát Mukhtar hóna alá. Nem akart egyedül maradni. Éjszaka többször is hallott a víz felől tompa puffanásokat, és most, hogy már tudta, mi okozza azokat, nem tudott egyedül aludni. A gondolat, hogy holttestek vannak tőle alig egy-két méterre, s csak a hajó oldala választja el őket egymástól, az éj sötétjében megrémítette.

A férfi félálomban vette tudomásul a hóna alá vackolódó nő mozgását. Ösztönösen átnyúlt felette, magához vonta, és amint elhelyezkedtek az ölelésben, már aludt is tovább.

Sheila oldalra fordította a fejét. Mukhtar az oldalán feküdt, karja még mindig keresztben volt Sheila hasán. Egyenletesen lélegzett, még mélyen aludt. A lányt meglepte, hogy előbb ébredt, mint a férfi. Az mindig olyan ébernek, olyan harcra késznek tűnt, nehéz volt elképzelni, hogy most mégis megelőzte.

Közelről bámulta a karakteres, gyéren borostás arcot. A parányi fekete szőrszálak már átütötték a bőrt, Mukhtar előző reggel borotválkozhatott. A haja rövidre volt vágva, néhány hosszabb szál már rálógott a fülére. Ollóra lesz szüksége hamarosan. A fekete szálak alig a húsz százalékát alkották a hajzatának, de az őszülés kifejezetten jól állt neki. Sheila alaposan megnézte a mély ráncokat az ajka két oldalán, az orra tövében. A homlokra is széles barázdákat rajzolt az idő, a szeme sarkából pedig szarkalábak szaladtak a halántéka felé. Milyen kicsi füle van, gondolta Sheila, és azon kapta magát, hogy ellágyulva nézi az alvó férfi vonásait. Szép ember, jutott eszébe. Nem szokta férfiakra azt mondani, hogy szépek, de az arabban volt valami így alvás közben, ami kisimította a nappal oly kemény vonásokat úgy, hogy mégis megmaradt az erő.

Előző este megkérdezte, így már tudta, hogy Mukhtar ötvenéves lesz egy-két héten belül. Ő egy erős negyvenesnek látta most, ahogy ellazult arcizmokkal aludt mellette. Nappal annyinak tűnt, mint a valós kora, de így, ebben a reggeli fényben, az alvás okozta laza állapotban majdnem egy tízest letagadhatott volna.

Sheila lassan felemelte a kezét, és megérintette a férfi szája sarkát. Egy barázda keretezte az ajkát, ezen futtatta körbe az ujját. A férfi szája lassan mosolyra húzódott, de a szemét nem nyitotta ki. Az újságírónő nem tudta eldönteni, hogy felébredt-e a simításra, vagy továbbra is alszik, s álmában nyugtázza ily módon az érintést.

Nem gondolkozott, csak hagyta, hogy a keze folytassa a mozgást. Olyan érzése volt, mintha már egy éve ismémé a férfit, s nem alig negyven órája futottak volna össze a pokol egyik legmélyebb bugyrában. A megismerkedés olyan sokkal járt, ami beszippantotta Sheilát. Az életét, és egy kicsit még annál is többet köszönhetett ennek a békésen alvó férfinak, aki több embert gondolkodás nélkül agyonlőtt, hogy őt megmentse. Ez annyira szürreális volt itt a reggel meghitt melegében, hogy nem is tudta elhinni, mindez valóban megtörtént.

Mukhtar lassan kinyitotta a szemét, de nem mozdult, nem tolta el magától a nő kezét.

– Mit csinálsz? – súgta.

– Felébredtem. Nem tudtam megállni, hogy ne érintsem meg az arcod.

– És mit látsz rajta?

– Fájdalmat.

– Fájdalmat?

A nő most a homlok ráncait kezdte megvizsgálni, és azokon is végighúzta az ujját. Szemével a kézmozgást követte, nem a férfi tekintetét kutatta.

– Látom a barázdákat. Sokat szenvedhettél. Így, hogy aludtál, ellágyult az arcod.

– Az én arcom. Ellágyult?

– Alvás közben nagyon szép vagy, Mukhtar.

A férfi zavartan pislogott kettőt-hármat. Erre nem tudott mit válaszolni. A nő folytatta a felfedezését. A füléhez ért, és gyengéden körbefuttatta az ujjait a fölkagyló peremén.

– Pici a füled.

Lassan felkönyökölt, és odahajolt a férfi arcához. Ajkával majdnem a füléhez ért, de aztán mégsem engedte meg magának az érintést, csak óvatosan, alig észlelhetően rálehelt. A borzongás végigfutott az izmos testen.

Sheila kissé eltávolodott, és lassan visszahelyezte a fejét a pokrócra. Most a másik szeméhez közelített az ujja, és Mukhtar becsukta a szemét. A lány végigsimított a szemhéjakon, aztán ujja az orrnyergen át a férfi szájára vándorolt. Lassú mozdulatokkal simogatta az ajkait.

– Feltérképezlek.

– Mintha csak vak lennél.

– Honnan gondolod?

– Aki legutóbb így érintett, nem látott. Így nézte meg az arcomat. Ilyen finoman.

– Akkor nem kellemetlen az érintésem.

– Egyáltalán nem.

– Mit érzel?

– Fizikailag vagy belül?

– Mert van különbség?

– Hogyne lenne.

– Belül.

Mukhtar eltöprengett egy percre, Sheila pedig folytatta, amit elkezdett, most az arcát simogatta. A férfi rekedten megszólalt.

– Zavarban vagyok.

– Nincs rá okod.

– Hát éppen ez az. Nem kéne zavarban lennem, és igazából ez kavar össze.

– Tegnapelőtt olyan kemény voltál, ma pedig nem tudsz ezzel mit kezdeni?

– Miért? Te tudsz? Tudod, hogy ezt miért csinálod?

– Nem. De jólesik.

Mukhtar továbbra is csukva tartotta a szemét, de a keze elindult. Feljebb siklott a lány hasán. Nagyon lassan, milliméterenként ment feljebb, és amikor elérte az ing gombjait, úgy pattintotta ki őket, hogy Sheila szinte észre sem vette. A kéz becsúszott a szövet alá, és rásimult a nő mellére. Komótos, körkörös mozdulatokkal simogatni kezdte, érezte a tenyerében a megkeményedő mellbimbót.

Mukhtar felkönyökölt, és lenézett a lányra. Sheila viszonozta a pillantást, majd behunyta a szemét. Mukhtar félrehúzta az inget, és előbukkantak a nő kicsiny, feszes keblei. A két nappal korábban történtek emlékeként a durva markolások nyomán kékeslila zúzódások borították a mellét. Mukhtar finomabbra vette az érintést.

– Nem fáj?

– Ez nem.

– Nagyon elbántak veled.

– Nem annyira, mint ha nem jöttél volna. – Felnézett, és rámosolygott Mukhtarra. – Köszönöm.

A férfi lassan hátrébb húzódott. Csak egy picit, de megnövelte a távolságot kettejük között. Sheila kérdőn nézett fel.

– Igen?

– Biztos vagy benne? Még minden olyan friss.

– Borzalmas volt. De ha nem akarnám, nem hagynám.

– Ennyire kis idővel azután.

– Nem történt meg – suttogta a nő. – Majdnem, egy hajszálon múlt, de nem történt meg. A fájdalom megmaradt. Mindenem sajog. De ha nem akarnám, nem lennék most itt. Most éppen erre van szükségem. Éppen arra, hogy gyengéd legyél, és űzd el azoknak az állatoknak a képét. Azt akarom érezni, hogy nem csak olyanok vannak a világon.

– Ha csak pótléknak akarod…

– Felnőttek vagyunk, nem? Vannak élethelyzetek, amik ezt hozzák.

Mukhtar mondani akart valamit, de közben a varázs már megtört.

Sheila érezte, hogy a mondatai nyomán a férfi eltávolodott.

A helyzetet egy hajókürt éles dübörgése oldotta meg. A bárka nagydöccenéssel megállt, a fedélzeten sietős bakancsok dübörögtek végig. Az ajtón kopogás hallatszott.

– Mukhtar! – Dzsama vert rá hármat ököllel az ajtóra. – Ébresztő! Megjöttünk.

A férfi lenézett a lányra, és finoman betakarta a mellét az inggel

– Mennünk kell.

– Igen.

Feltápászkodtak. Mukhtar kinyitotta az ajtót.

– Megyek, szerzek egy kávét. Ha rendbe szedted magad, gyere fel!

– Rendben.

– Valami kényelmes, de nem kihívó ruhát vegyél. Olyat, takarja az alakodat. A fejedre vegyél kendőt. Napszemüveg sem ártana.

– Rejtsem el magam, ha jól értem.

– Úgy van.

Amikor az ajtó becsukódott, Sheila a szemét forgatva a menynyezetre nézett, és ökölbe szorított kézzel keményen megkopogtatta a homlokát.

– Hogy te mekkora hülye vagy, Sheila Ward! – nyögte, majd hozzálátott, hogy felöltözzön.

Tíz perc múlva már egy gumicsónakon száguldottak a part felé, a kormányt egy markos, kávébarna bőrű matróz tartotta, az orrban pedig egy szikár máltai ült, kezében rövid H&K géppisztollyal.

– Hol vagyunk? – fordult Sheila Mukhtarhoz.

– Málta délkeleti partján. A parton az a városka Il Brolli.

– Azt hittem, Valettába megyünk.

– Felesleges veszély lett volna. A szigeten gyakorlatilag anarchia tombol Egy-két millió menekült torlódott itt fel, nincs élelem, nincs víz, nincs gyógyszer. És ami a leginkább megvadítja őket, hogy nincs remény sem.

– A továbbjutásra?

– Sem a továbbjutásra, sem a hazajutásra. Beszorultak.

– Mi lesz velük?

– Mi lenne? – nézett rá Mukhtar. – Meghalnak. Vagy a vízbe fulladnak valami elvetélt menekülési kísérlet során, vagy megölik egymást. Farkastörvények uralkodnak a parton.

– El sem tudom képzelni – kiabálta túl a nagy Thompsonmotor bőgését az újságíró.

– Majd meglátod. Jól tartsd észben, ezeknek itt semmiféle veszítenivalójuk nincs. Ne bízz senkiben, maradj mellettem!

Sheila nagyot nyelt. Mukhtar egy pisztolyt vett elő, és átnyújtotta.

– Ez egy orosz Strizh. Itt fogja, itt megnyomja, itt meghúzza.Menni fog?

– Remélem.

A gumicsónak orra kiszaladt a parti fövenyre, éppen szemközt a volt rendőrállomással. A matróz ki sem szállt az orrból, csak a fegyverrel pásztázta a homokot, hogy még csak véletlenül se jusson eszébe senkinek szemet vetni a csónakra. Ezek a menekültek semmit sem tudtak a technikáról. Simán el tudták képzelni, hogy egy ilyen csodálatos csónakkal Európáig elhajóznak.

Csak meg kell szerezniük…

A matróz testtartása és elszánt arca azonban visszatartotta őket.

– Ezek csak az erőből értenek – morogta a fickó, miközben az utasok kiszálltak.

Mukhtar határozottan a rendőrállomás felé indult, Sheila pedig mellette ment. Nem akart egy métert sem lemaradni. A férfi a kezében fogta a karabélyát, a fövenyen lézengő menekültek félrehúzódtak előle.

Ahogy a homokos részről felértek a betonra, látták, hogy a sétányt szegélyező betonpárkányon végig emberek ülnek. Az utcák tele voltak, de az emberek nem sétálgattak, hanem jobbára a falak tövében üldögéltek. Egész családok táboroztak az utcán. Volt, ahol tábortüzet gyújtottak, és ahogy elhaladtak mellettük, Sheila azt látta, hogy gyíkokat és apró halakat sütnek.

– Már csak azt eszik, amit a tenger és a vidék ad – jegyezte meg Mukhtar.

Egy nő szétvetett lábakkal ült a járdaszegélyen, és egy csecsemőt tartott a kezében. A mellbimbóját a gyermek szájába dugdosta. A csecsemő azonban szemmel láthatóan halott volt. Legyek döngtek körülötte.

Sheila a szájához emelte a kezét, de Mukhtar elkapta és maga után vonta.

– Nem állunk meg. Egy pillanatra sem.

Odaértek a rendőrség épületéhez. A bejárattól balra egy férfi magzatpózban feküdt az aszfalton, körülötte óriási alvadt vértócsa, melybe töltényhüvelyek ragadtak bele. A hulla felett legyek százai keringtek.

– Szép új világ – morogta Mukhtar, és benyitott az ajtón.

Morcos, alacsony fegyveressel találták magukat szemközt, aki a vállához szorított vadászpuskával rájuk célzott. Két és fél méterről aligha hibázná el, és az ólomsörétek felhője letépné a fél arcukat.

– Kifelé!

Mukhtar lefelé tartotta a karabély csövét.

– Burhan Diabhoz jöttünk.

– Burhan nem fogad senkit.

– Meg van beszélve. Mondd meg neki, hogy Mukhtar keresi.

Míg a válaszra vártak, Sheila körülnézett.

– Ez itt a rendőrség, nem?

– Az volt. Az első nagy hullám elsöpörte a zsarukat. A legtöbbet megölték. Ez most Burhan főhadiszállása.

– Ki az az ember?

– Az egyik legnagyobb csempész a környéken.

– Gyertek! – a fegyveres leengedte a vadászfegyvert, és a lépcső félé mutatott.

Burhan Diab egy hatvanéves úriember volt. Legalábbis kinézetében. A hajszálcsíkos öltöny, a díszzsebkendő és a frissen hátraolajozott haj annyira nem illett ahhoz, amivel Sheila Ward az imént az utcán szembesült, hogy meglepetésében meg sem tudott szólalni.

Burhan a tengerparti sétányra nyíló franciaablakban állt, és egy kecses pohárban vöröslő portóit tartott a kezében. Fitymáló tekintettel nézett le az utcára.

– Mit szólsz, Mukhtar? Bűzlenek, akár az állatok.

– Málta már nem az, aminek én megismertem harminc évvel ezelőtt – bólintott a férfi, és kezet fogott a csempésszel.

Már mi sem vagyunk azok. Kit hoztál magaddal?

– Ő Sheila. Egy ideig együtt utazunk.

– Hát persze – mondta a férfi, és látszott, Mukhtar egyetlen szavát sem hiszi. Könnyedén meghajtotta a testét a nő felé. – Tiszteletem, hölgyem. Egy korty portóit esetleg?

– Köszönöm. Korai nekem még az időpont az iváshoz. És kiváltképp a portóihoz.

– Igaza van! Bravó! – mosolygott a férfi. – A protokoll szerint valóban. De mit ér itt a protokoll? Én iszom, mert talán ez az utolsó italom.

– Burhan úgy él, mintha nem lenne holnap – magyarázta Mukhtar.

– Harminc éve méghozzá! És szép életem van. Vagy volt – letette a poharat, és leült a pamlagra. – Mit tehetek érted?

–Juttass el Görögországba!

– Nem gond. Ráérősen akarsz menni, avagy mielőbb?

– Mielőbb.

Burhan felemelte a mobilját, és lebonyolított két hívást, majd letakarta a telefon mikrofonját.

– Luqaról indul egy gép úgy három óra múlva Korfura. Az jó?

– Ha nagyon nincs más, akkor igen, de inkább a kontinensre kéne.

A csempész ismét beszélni kezdett, majd kinyomta a telefont, és az asztalra dobta.

– Akkor igyekeznetek kell. Közvetlen a korfui után megy egy másik Thesszalonikibe.

– Mennyi lesz?

– A szokásos – mosolygott Burhan.

Mukhtar a zsebébe nyúlt, és egy kis zacskót vett elő, majd némi kotorászás után egy apró gyémántot húzott elő, és letette a csempész elé az asztalra. A fickó előhalászott a fiókból egy ékszerész nagyítót, és megvizsgálta a követ.

– Még mindig nem bízol bennem – csóválta a fejét Mukhtar.

– Mintha te bíznál bárkiben is – mormolta a másik, majd hozzátette: – Te is tudod a régi mondást, a jó barátság alapja a pontos elszámolás.

– Van egy géped netkapcsolattal?

– Persze. Ott a falnál.

– Biztonságos?

– Az emberem szerint igen. Állandóan bütyköl vele.

– Úgy értettem, lenyomozható?

– Mi nem az manapság?

Ebben speciel igaza van, gondolta Mukhtar. Vállat vont, megfordult, és odament a régi notebookhoz. Előhúzta az adathordozóját, és bedugta a portba.

– Elfogadom a követ – mondta ekkor Burhan.

– Mindjárt, csak ezt elintézem.

Mukhtar belépett a netre, majd három perc alatt készített magának egy ingyenes e-mail címet. A levelezőben csatolta a saját orvosi leleteit, aztán némi töprengés után egy szót még beírt a levélbe: „úton”. Bepötyögte Zakaria címét, és elküldte a mailt, aztán gyorsan kilépett.

Burhan közben Sheilával állt az ablakban, és az utcaképről beszélgettek.

– Épp azt mondom a barátnődnek, hogy már annyian vannak, hogy nekem is egyre komolyabban kell a biztonságra ügyelnem.

Pár napja megtámadták a házat.

– Nem tudják, hogy ki vagy?

– Kicsit felfrissítettem a memóriájukat. Valószínűleg frissen érkezők lehettek. Harminckilenc maradt ott a kövön – intett az aszfaltozott sétány felé. – De még engem is megrémített, amit láttam. Csak jöttek, mint a sáskák. Majd egy percig lőttük őket a fiúkkal, mire alábbhagyott a roham. Érted? Egy perc! Az kurva hosszú ám. Egy éve még pár lövés elég volt.

– Durvul a helyzet. Afrikában megint aszály van.

Én mondom, ha nem lenne ott az az áldott Szahara, már élve megettek volna minket. Annyian jöttek volna, hogy a testükből építenek hidat Olaszországig.

Elbúcsúztak Burhantól, és az udvaron beültek egy fekete Land Roverbe, melynek a tetejét kivágták, és házilag géppuskaállványt hegesztettek rá. A csempész a saját kocsiját adta kölcsön nekik a reptéri fuvarra. A sofőr mellett még két férfi jött velük. Egyik a hátsó ablakba ült egy régi amerikai M1 karabéllyal, a másik a tetőablakba helyezett géppuska mögé állt.

A Luqaig tartó utat elég gyorsan megtették.

Az utcákon elképesztő állapotok uralkodtak. Mocsok és szemét mindenütt. Emberek tömege lézengett az utcákon, mozgásukon látszott, fogalmuk sincs, hogyan tovább. Gyerekek szaladgáltak a lábak között, nők szoptattak a falak tövében. Több halottat is láttak, ezeket egyszerűen félrehúzták, hogy ne legyenek útban, de a temetéssel senki sem bíbelődött. Iszonyú bűz terjengett a közelükben, valahányszor tetemek mellett hajtottak el. A távolban néha lövések, rövidebb sorozatok hallatszottak. Egy utcasarkon három fiú éppen megállított egy negyediket, és egy kést szegeztek a torkának. A zsebeit kutatták át, míg az áldozat merev tartással, mozdulatlanul tűrte a rablást.

– Borzasztó, mi van itt – súgta Sheila az útitársának. – Ez maga a pokol.

– Ha ezek bejutnak Európába, így fog kinézni München, Nizza, vagy éppen a célod, Budapest is – bólogatott Mukhtar.

– Mit tartja őket vissza?

– A Fal meg a tűzparancs. Más nem segít ellenük.

– De a Fal neked is útban van most – jegyzete meg a nő.

– A Falat megértem. Európa védekezik. – Mukhtar nem teljesen értett egyet a saját szavaival, de Sheila mit sem tudott valódi énjéről, így igyekezett úgy beszélni, ahogy egy mérnök tenné. – Az iszlám így is, úgy is átszivárog, és bekebelezi őket. Ez tény. De az iszlám nem rombol. Ezek itt körülöttünk viszont igen.

Nem az a cél, hogy egy lerombolt kontinens felett lobogjon a zöld zászló, hanem az, hogy egy működő felett. És ezeket a hordákat én sem engedném be.

– Szerinted Brüsszel különbséget tesz bevándorló és bevándorló között?

– Persze hogy különbséget tesz. Minek neveznéd azt, hogy a kvalifikált munkaerőt a mai napig beengedik? Aki szabályosan kérelmezi a bejutást, vizsgálaton megy át. A használható embereket továbbra is befogadják. Orvosok, mérnökök, asztalosok, szerelők, tanárok, bádogosok, lakatosok, mind-mind megkapják az engedélyt.

– De csak a szűk család.

– Ahogy mondod. Férj-feleség és legfeljebb három gyerek. És további rokonokat nem hozhatnak be. Még látogatni sem. Aki rokont akar látogatni, menjen vissza, vagy menjen semleges helyre.

– Semleges helyre?

– Nem is Falon belül, de nem is a Kalifátusban.

– Erről nem hallottam.

– Az oroszoknál sok város erre szakosodik. A turizmus arra épül, hogy a rokonok náluk találkoznak, és eltöltenek ott egypár napot, egy-két hetet.

– Embertelen rendszer.

– De ésszerű. Ha nem így tettek volna, ma már állandó utcai harcok lennének mindenhol az Unióban. Aki hasznos, beilleszkedik, jöhet, de ha vét a szabályok ellen, kipenderítik.

– Szóval te ezzel egyetértesz?

– Megértem. Nem kell szeretni a rendszert, és akinek nem tetszik, nem muszáj Európába mennie.

Megérkeztek a repülőtérre, ahol a két, indulásra készülő gép látványa miatt ostromállapot uralkodott. A kifutót már egy évtizeddel korábban háromméteres betonkerítéssel kellett körbevenni, tetején magasfeszültségű áram keringett a drótokban. Sheila két, feketére égett holttestet is látott a kerítés tetején. Az őrtornyokban négy-öt őr posztolt, néha lövéseket adtak le a tömegre, ha valaki ismét a kerítés felé mozdult volna.

A terepjáró gyorsítani kezdett, a tetőgéppuska egy sorozatot adott le az ég felé. Az ordibáló tömeg szétnyílt, és a Land Rover a kapu felé száguldott. A kapuszárnyak kinyíltak előttük, és a kocsi behajtott a repülőtérre, majd ott lefékezett.

– Ismerik Burhan kocsiját – kommentálta a sofőr a történteket.

Mögöttük bezárult a kapu, a reményvesztett tömeg pedig kint maradt. Az autó a közelebb álló gép felé tartott. Egy régi katonai Hercules volt, oldalán az egyiptomi légierő megkopott jelzése virított.

Mukhtart és Sheilát a rámpán fogadta egy farmeres férfi. Meghallgatta a sofőr elmondását, aztán intett, hogy menjenek be a raktérbe. Kérdőn nézett a Mukhtar vállán lógó fegyverre, de az arab magától értetődő természetességgel beszállt a gépbe. A fickó vállat vont.

Másfél óra múlva a levegőbe emelkedtek, és megkezdték többórás útjukat Görögország felé. Sheilára rátört az adrenalinhullám utáni nyomottság, és hamarosan elaludt Mukhtar vállának dőlve. Az arab nem csukta be a szemét. Már a következő lépésen töprengett.

36.

MALKI ZAKARIÁS MEREVEN ÜLT A KOCSIJÁBAN, és a Kálvin téri templomot bámulta.

A közlekedési lámpa zöldre váltott, de a férfi nem mozdult. A mögötte álló autók dudáltak, mire végre észbe kapott, és gázt adott. Lassan gurulni kezdett a Vásárcsarnok irányába.

Bajban volt, és ez egyre inkább tudatosodott benne.

Minden egyszerre látszott összeomlani körülötte.

A kisfia megbetegedett.

A világnézet, amiben hitt, és amelynek támogatására az életét feltette, recsegve-ropogva ingott.

Feltűnt az életében az apja.

Nem úszhatta meg tovább, hogy elszámoljon gyermekkora árnyaival. Számot kellett vetni, hogyan is áll az apjával? Nem tudta gyűlölni, pedig nagyon szerette volna. De már nem tudta szeretni sem, pedig arra meg mindennél jobban vágyott. Valamelyik érzésre szüksége lett volna ahhoz, hogy könnyedén tovább tudjon lépni, de ez a köztes állapot egyszerűen használhatatlan volt. Nem tudott belőle sem kilépni, sem elfogadni azt. Nem volt eléggé egyszerű ahhoz, hogy arra alapozva fel lehessen építeni a holnapot. Anélkül, hogy meghatározná, hányadán áll magával, nem tudta kitűzni az új célokat.

Így pedig talajtalanná vált – éppen akkor, amikor minden korábbinál nagyobb szüksége lett volna arra, hogy tudja, mit miért tesz.

Az apja mindent felkavart és összezavart benne. Mukhtar egy olyan rendet képviselt, egy olyan világ eljöveteléért küzdött, ami ellen Zakariás minden erejével harcolt. Egy olyan világért, ami rossz lenne az ő gyermekének.

Ugyanakkor az az átbeszélgetett éjszaka… Amikor a budapesti egyetem lejtős előadójában ostorozta a migrációt, és Európa önvédelme mellett kardoskodott, mindig a globális helyzetről beszélt. Amikor Szíriában pár napja úgy hozta a helyzet, hogy lement az egyén szintjére, mást érzett. Amikor Mukhtar emberi sorsokról mesélt neki, általa is ismert távoli rokonok tragédiáiról hallott, a körülötte zajló történelem egyszeriben közelivé vált.

Megfoghatóvá.

Színe lett, hangja és szaga.

Már semmi sem volt számára annyira világos, annyira egyértelmű.

Az embert megértette. A tömeget nem.

Az egyéni motivációkat felfogta. A tömegét nem.

Csakhogy a tömeg egyénekből áll. És ezt most leplezetlenül láthatta.

Próbálta magában helyre tenni az új információk tömkelegét, de mit sem ért vele. Hiszen az apjának végső soron igaza volt – ezt tudta jól. Még akkor is, ha borotválkozás közben nem lenne hajlandó belemondani a tükörben a saját szemébe. Milyen jogon áll ki ő a bevándorlás ellen, amikor maga is bevándorló? Milyen jogon mondja azt, hogy hajítsák ki az országból az illegálisan érkezőket, amikor ezeknek az embereknek a jó része csak egy jobb életet szeretne a gyerekeinek. Ahogy ő maga is. Sejtette már, hogy nehéz lesz a későbbiekben ugyanolyan vehemenciával érvelnie a katedrán, mint eddig. Amit az imám kért tőle, már nem is tűnt olyan nehezen megvalósíthatónak.

És akkor még ott volt Radnai Margit. Az EBH tisztje arrogánsan letámadta, erőszakkal belerángatta a saját életébe, a saját személyes problémájába. A saját motivációja legsötétebb bugyraiba vezette be, amikor megmutatta neki az elmegyógyintézetbe zárt, az erőszakba beleőrült lányát.

Zakaria valahol sejtette, hogy ez nem volt más, mint jól átgondolt pszichológiai hadviselés. Amikor kikerült a hatása alól, és az őrnagy az útjára engedte, lassan megértette, hogy milyen érzelmi spirálba ringatták bele. Radnai kihasználta a fia állapota miatti védtelenségét, és megmutatta neki, hogy egy cipőben járnak. Hogy megérti őt, mert az ő gyerekét is tragédia érte. Hogy a végletekig együtt érez Zakariással, csak éppen nem tehet mást. Az intézeti látogatással elérte, hogy a férfi elkezdte magát rosszul érezni attól, hogy nem segít a nőnek. Nem az EBH-nak, nem! Az egyénnek, a gyereke miatt jogos bosszúra szomjas asszonynak, aki azért dolgozik, hogy az unokáját megvédje.

Aki azért dolgozik, amiért ő maga. Mert ő is csak a gyermekét védi.

Tudta már, ahogy kikerült a nő hatása alól, hogy kihasználták az érzelmi kiszolgáltatottságát – de nem érdekelte.

Megértette Margitot is. Elfogadta. Tudta, ha segít neki, helyesen cselekszik.

Csakhogy volt itt egy kis gond.

Nem lehetett egyszerre igaza Mukhtarnak és Radnai őrnagynak.

Zakariás pedig egyelőre képtelen volt eldönteni, hogyan tovább. Ezért aztán a kocsi magányában úgy döntött, hogy kettős játékba kezd. Éppen a Szabadság hídra való felhajtás pillanatában jutott erre az elhatározásra.

Amíg nem tud dönteni, megpróbál mindkettőnek megfelelni. Mindkét erőszakos, a környezetét befolyásolni képes manipulátornak. Ő pedig ezalatt a saját fia érdekét nézi majd, és ha kell, bármelyiken keresztülgázol. Tamáskának élnie kell, és ezért bármit megtesz. Felnézett a magasban a híd koronás címerére és a széttárt szárnyú turulmadarakra. És a mögötte feltűnő minaretre. A kép annyira szimbolikus volt, hogy egy pillanatra arra gondolt, készít róla egy fotót, de a forgalom lassan tovább sodorta.

Leparkolt a Gellért fürdő előtt, és felsétált a mecsethez. Útközben megigazította a fülébe dugott apró hangszórót és az inge gallérja alá felragasztott mikrofont.

– Hall engem, Zakariás? – a hang mintha csak a fejében keletkezett volna. Margit ott volt bent, egyenesen az agyába fészkelte be magát. – Ha minden rendben, hajoljon le, és igazítsa meg a cipőfűzőjét.

Malki engedelmeskedett. Hagyta magát betechnikázni, mert ez volt az ára, hogy szabadlábon maradhasson, és az egyiptomi kirándulás után ne dobják ki az országból. Mert Margitnak ebben is igaza volt. Az apja terrorcselekményeket követett el az Unió területén, ezért ő és Tamáska a törvény szerint azonnal kitoloncolható lenne. Amikor elképzelte, hogy a macedón határon állnak, és karjában a beteg gyerekkel kihajítják az ismeretlenbe, a Fal túloldalára, ahogy látta, mint becsukódik mögötte a kapu… Nem tehetett mást. Elfogadta, hogy árulóvá, besúgóvá kell válnia.

De hogyan árulhatná el azt, aki a gyermeke életét megmentő májat hordozza a testében?

Aki most éppen errefelé tart, hogy alávesse magát a műtétnek.

Margit nem fogja hozzájuttatni ahhoz a májhoz. És nem azért, mert nem tenné meg. Ó, dehogynem! Radnai Margit mint anya ezt megtenné.

Radnai Margit őrnagynak viszont a rendszer nem fogja azt lehetővé tenni, hogy jótékonykodjék.

És mi van akkor, ha azt a májat egy tűzharcban éppen az őrnagy lövi majd péppé, mert az életét kell védenie?

Nem engedheti meg, hogy idáig Ájuljanak a dolgok.

Az imám a szokásos helyen ült, és kérdőn nézett fel a Koránból]

– Mit kívánsz tőlem?

– Imám – hajtott fejet Malki, majd ahogy kiegyenesedett, az ajkára tette az ujját, utána pedig a fülére mutatott.

Az imám szeme elkerekedett, miközben Malki beszélni kezdett.

– Szükségem van a segítségedre. A fiam állapota tovább romlik. – Közelebb ment a párnákon ülő kaftános alakhoz, letérdelt elé, felhajtotta a gallérját, megmutatta a lehallgatóberendezést. Az imám szeme felvillant, de láthatólag belement a játékba.

– Nem tudom, hogyan segíthetnék neked – mondta, miközben egy jegyzetfüzetet és egy tollat húzott elő, és letette a földre.

Malki írni kezdett, közben pedig folyamatosan beszélt.

– Szeretném, ha segítenél. Meg kell találnom apámat.

– Apádról nem sok jót hallunk manapság.

– Csak ő tud segíteni a fiamon.

Malki áttolta a lapot az imám elé, az pedig felemelte.

„Az EBH poloskát tett rám. Kényszerítettek, hogy ide jöjjek. Juttass el egy üzenetet apámnak! Jöjjön mielőbb! A fiam állapota rosszabbodik.”

Az imám felvonta a szemöldökét, és miközben beszélt, kitépte a lapot, és a gyertya lángjába tartotta. Mélyen Zakariás szemébe nézett és bólintott.

– Nem tudom, hogyan is segíthetnék neked. Apád törvényen kívüli.

A semmitmondó beszélgetés tíz perccel később véget ért.

Malki a kocsija felé ballagott, amikor Margit megszólalt a fejében.

– Jól csinálta, Zakariás. Nem sokat tudtunk meg, de majd legközelebb. Most hazamehet. Budapestet pedig ne hagyja el! Különben nem segítek többé.

Malki azon töprengett, hogy mit értett azon az őrnagy, hogy „többé”? Most sem segített.

37.

A HERCULES SIMÁN MEGÉRKEZETT A THESSZALONIKI REPÜLŐTÉRRE.

Amikor a gép megállt, Mukhtar egy sapkát húzott a fejébe, nagy napszemüveget tett az orrára. A karabélyt szétszerelte, és berakta a hátizsákjába. A pisztolyt a póló alatt az övbe dugta.

Sheila kíváncsian figyelte, mit csinál.

– Miért szedted szét?

– Itt nem lehet csakúgy az utcán flangálni egy ekkora fegyverrel. A görög rendőrség azért még létezik.

– Akkor hagyd itt!

– Annyira viszont nem jók az állapotok. Még szükség is lehet rá később, a hegyekben. Ahogy közelebb érünk majd a Falhoz, megint keményebb lesz a helyzet.

– Most merre?

– Megkeressük a kapcsolatomat. Itt lakik a hegyek között.

A betonon gyalog vágtak át, és kisétáltak a terminálon keresztül a városba.

A csarnok előtt egy régi Fiat járőrkocsiban két rendőr üldögélt, de láthatóan cseppet sem érdekelte őket, mi történik körülöttük. A repülőtér biztonsági előírásaira mindenki fütyült. Sheila szóvá is tette ezt a nemtörődömséget, miközben beszálltak egy szutykos taxiba.

– Mióta az EU kizárta a görögöket, folyamatosan meg vannak sértődve – magyarázta Mukhtar. – Az, hogy a Falat úgy építették fel, hogy ők kívül vannak rajta, mélyen megalázta őket.

– A partvonalukat képtelenség lett volna megvédeni.

– De a kultúrájukat nem. Azt azért lássuk be, Görögország igenis Európa része.

– Ez tény. De jó ideje nem sokat tettek Európáért. Emlékszem, amikor ez az egész őrület húsz éve elkezdődött, ők csak a vállukat vonogatták, és simán átengedtek mindenkit az országukon.

– Azt tették, ami nekik a jó. Senki sem akart a szír és afgán menekültek közül itt maradni. Minek akadályozzák azoknak a mozgását, akik amúgy sem ide akartak jönni? Akkoriban minden menekülő számára Merkel volt az isten, és Németország a mennyország.

Sheila beszélgetés közben az utcákat nézte. A görögök látszólag normális életet éltek, eltekintve attól, hogy az utcákon a járókelők legalább fele láthatóan nem idevalósi volt. Rengeteg arab és fekete-afrikai ember lézengett a közterületeken, vagy csak üldögéltek a parkokban. A görögök sietős léptekkel haladtak. Ez volt a legfurcsább, amit Sheila megtapasztalt. Korábban is járt már Görögországban, mielőtt jó tíz évvel korábban kizárták őket az Unióból, és az egyik legráérősebb nemzetnek ismerte meg az ittenieket. Most meg mindenki sietett. Mintha megóvhatna bármilyen atrocitástól is az, ha kapkodjuk a lábunkat.

– Merkel ebbe bukott bele.

– Igen. Az zajos volt – jegyezte meg Sheila. – És Németországban megint olyan irányzatok kerekedtek fölül, amelyekről azt hitte mindenki, a múlt században már végleg sikerült vele leszámolni.

– A szélsőséges helyzetek szélsőséges megoldásokat hoznak.

– Inkább szélsőséges embereket.

– A németek nem tették meg időben, amit kelten volna – jelentette ki Mukhtar. – Ezért most azok vannak hatalmon, akiket korábban soha nem akartak volna.

– Miért, mit kellett volna tenniük?

Mukhtar a nőre nézett.

– Újságíró vagy, pontosan tudod, mit kell tenni ilyen esetben. Nézd meg az osztrákokat, huszonöt éve nem haboztak lépni, és ezzel egy sokkal nagyobb bajt előztek meg.

Úgy emlékszem, az baleset volt.

– Az. Baleset. Persze.

Megállt a taxi, fizettek és kiszálltak.

– Ez az a ház?

– Nem. Soha nem megyünk taxival pontosan ahhoz a házhoz, ahová ténylegesen tartunk. Ezt jegyezd meg!

Mukhtar leintett egy kisbuszt, és felszálltak. A következő egy órában lassú tempóban átzötyögtek a város másik végébe. Ott leszálltak, és felsétáltak a dombok között vezető ösvényen. Egy helyen suhancok egy csoportja lógatta a lábát az út szélén, a vízelvezető árok peremén. Ahogy meglátták a közeledő párt, néhányan felálltak, és oldalogni kezdtek feléjük. Sheila még nem is észlelte őket, amikor Mukhtar már látta, mi készül. Nyugodt mozdulattal benyúlt a pólója alá, és előhúzta a pisztolyt. Hangos csattanással csőre töltött, majd rámosolygott a fiúkra.

A srácok visszaültek a párkányra, és megalázottan végignézték, ahogy ők továbbmennek. Sheila rémült pillantásokat vetett a háta mögé.

– Nem is vettem észre őket.

– Pedig elég nyilvánvaló volt, mire készülnek a kis férgek.

– Akkor sem láttam.

– Nem értem, hogy gondoltad, hogy élve megúszhatod ezt a kalandot egyedül.

– Azt gondoltam, nem ekkora a baj. I–

– Ez már Európa, és még itt is ekkora a baj. Hát még, amin eddig keresztülmentél.

– Ha előre tudom, nem vágok neki.

– Szólj, ha eleged van! – mondta Mukhtar, és megállt. Szembefordult a nővel, és maga sem tudta miért, de megsimogatta az arcát. – Ha vissza akarsz fordulni, szólj!

– Ha akarnék, akkor se tudnék. Nincsenek irataim.

– Athénban van amerikai konzulátus.

– Már látom, hogy oda sem jutnék el egyedül.

Ha gondolod, elkísérlek – vetette fel Mukhtar, de azonnal meg is döbbent.

Ezt most miért mondta? Eredetileg nem azért hozta magával a nőt, hogy aztán csak ügy lemondjon róla, és leadja az amerikai követségen, mint egy csomagot. Azért indult el vele, mert arra gondolt, még jól is jöhet neki, és ha nagy lenne a baj, túszként használhatja. Most mégis egyszerűen elengedné.

Mi a fene van velem!? – tette fel a kérdést némán.

– Nem – rázta a fejét a nő. – Ezt nem kérhetem tőled.

– Sokkal egyszerűbb, mint átkelni a Falon.

– De várják a májat.

– Talán egy nap nem számít.

– Szerintem az unokádnak minden nap számít.

Mukhtar elgondolkodva nézte a nő arcát. Meglepődött, hogy vannak még önzetlen emberek. Ez a nő inkább elkíséri őt, hogy egy ismeretlen gyermek műtétje nehogy egy percet is késsen, ahelyett, hogy megragadná az alkalmat, hogy hazajuthat. Már elrabolták, kifosztották, bántalmazták, kis híján halálra erőszakolta egy tömeg – és ő mégis a további veszélyek mellett voksol. Nem értette. Vajon Sheila tényleg ennyire jó ember? Vagy csak a nyugati lélek javíthatatlan szentimentalizmusa és gyengesége nyilatkozik meg így? Esetleg őmiatta marad?

Lehajolt, és egy futó csókot lehelt a nő arcára, de az a száját kínálta fel neki. Egy másodpercre összeért az ajkuk, majd zavartan szétváltak.

– Menjünk!

Szótlanul haladtak tovább. Mindketten azt emésztgették, mi a fene is van köztük kialakulóban? Mukhtar egyre dühösebb volt magára. Akció közben nem engedhet meg ilyen gyengeséget. Ha nőre volt szüksége, mindig szerzett, de mióta a felesége meghalt a bombatámadásban, nagyon ügyelt rá, hogy érzelmi kalandokba ne keveredjék. Nem értette, miért pont most és miért éppen Sheilával bonyolódik meg egyre inkább ez az egész történet.

Hamarosan egy magányos házhoz értek.

– Ez itt Makaros háza.

– Hogy van az, hogy te mindenhol ismersz embereket? Tuniszban, Máltán, Görögországban?

Mukhtar sejtette, hogy ez a kérdés előbb vagy utóbb el fog hangzani, ezért készült rá.

– Mondtam, hogy mérnök vagyok. A térségben szinte mindenütt dolgoztam. Az akkori ismerőseim egy jó része ma már áttért az embercsempészetre és az ahhoz kapcsolódó üzletre. Nincsenek már nagy beruházások, építkezések, de valamiből csak meg kell élniük.

– Értem.

– Az ilyen ismerősöknek is vannak ismerősei, és így tovább. Amikor ezt az utat szerveztem, lebeszéltem a legtöbbjükkel, hogy érkezni fogok. Számítanak rám.

– De rám nem.

– Részletkérdés. Megoldják, ne aggódj!

Bekopogtak a házba.

Az ajtót nyitó tízéves forma kisfiú alaposan megnézte őket, aztán a válla felett hátrakiabált. A hasát vakargatva göndör hajú, frissen borotvált férfi ballagott eléjük, orra alatt még látszott némi borotvahab, kezében ott villogott a hagyományos penge. Végigmérte őket, aztán a válluk felett körbekémlelt a környéken.

– Gyertek be!

A konyhában ültette le őket, és kávét töltött nekik. Makaros nem volt kifejezetten barátságos fickó.

– A nő veled van? – vetette oda rossz angolsággal. Ő nem beszélte az arabot, Mukhtar pedig a görögöt, így Sheila anyanyelve lett a közös nevező.

– Igen.

– Megy is tovább veled?

Mukhtar Sheilára nézett, és felvonta a szemöldökét.

– Döntsd el! Mondtam, visszaviszlek. Nem kell veszélyt vállalnod.

– Megyek.

–Biztos?

– Igen – bólintott határozottan.

Mukhtar Makarosra nézett.

– Jön.

– Akkor kétszer annyi lesz.

– Tudom.

– És most kell.

– Ki visz át minket?

– Én, ki más?

– Mikor?

– Este indulunk. Tíz körül. Hajnalra a túloldalon vagytok.

Sheila is megszólalt.

– Mennyire vagyunk a Faltól?

– Ötven kilométer. Hajnali kettőkor van a találkozó.

Mukhtar felfigyelt a mondatra.

– Miféle találkozó?

– A többiekkel.

– Arról volt szó, csak minket viszel át.

– Változott a terv.

– Nem változhat!

– Még kilencen bejelentkeztek. Az sok pénz.

– Nem erről volt szó!

– Nézd, ha nem akarod, nem jöttök. Nekem a kilenc több mint a kettő – Makaros elvigyorodott. – De jobb lenne, ha jönnétek, mert a tizenegy meg még jobb, mint a kilenc.

– Rohadj meg, Makaros! – csapott az asztalra Mukhtar.

– Oké, oké, gondold át, aztán döntsél gyorsan.

Mukhtar forrt a dühtől, és megfordult a fejében, hogy most azonnal agyonlövi ezt a mocskot. De végül elvetette az ötletet. Egyedül nem vághatott neki a Fal meghódításának, hiszen ahhoz komoly helyismeret kell. Ráadásul neki két nap múlva már Magyarországon kellett lennie. Nem tud kapcsolatba lépni velük, és ha nincs ott, borul az egész terv. Nincs ideje mást keresni.

Elővette a zacskót a zsebéből, és egy apró gyémántot helyezett az asztalra. Makaros alaposan megnézte.

– Igazi?

– Szerinted adnék én neked hamisat?

A görög ezen elgondolkodott.

– Nem. De mondtam, az ár a duplája.

– Ezért kapod ezt és nem a pénzt. Ez a duplája. Vagy még kicsit több is.

– Hogy tudom ezt ellenőrizni?

– Ma sehogy. Majd holnap keresel egy ékszerészt.

A férfi megérezte, hogy eleget akadékoskodott.

– Jól van. Éhesek vagytok? Még sok időnk van indulásig.

– Ennénk valamit.

A görög ordítani kezdett, mire a kertből egy cingár asszony került elő. A férfi gyorsan kiosztotta a parancsokat a feleségének, aki elkezdte hordani az asztalra az ételt. Sajtot, paradicsomot, kenyeret, tejet és ismeretlen felvágottakkal megpakolt tálat tett eléjük. Mukhtar és Sheila mohón falatozni kezdtek. Amikor húsz perccel később végeztek, jóllakottan hátradőltek.

– Adok egy szobát, aludjatok – mondta a görög.

– Nem – rázta a fejét Mukhtar, és felállt. – Tízre visszajövünk.

A házat elhagyva a fák között felkapaszkodtak egy sziklás dombra. Egy kőpárkányról ráláttak az egész városra. A férfi kigöngyölte a hálózsákot, és leterítette.

– Aludjunk egyet! Én kezdem az őrködést.

– Egy ágy kényelmesebb volna.

– Makaros nem a legmegbízhatóbb. Jobb így, hidd el! – azzal betakarta a nőt, és hozzálátott, hogy összeszerelje a gépkarabélyt.

38.

MARGIT AZ AJTÓBAN ÁLLT ÉS HALLGATÓZOTT.

– Enikő?

Nem érkezett válasz. Átment az előszobán, és benyitott a szemközi ajtón. A kislány ágya üres volt, és a sarokban sem üldögélt, ahol pedig játszani szokott. Hol lehet? Már itt kéne lennie, hiszen Ádám megígérte, hogy estére hazahozza.

Előhúzta a telefont, és felhívta férfit.

– Szia? Enikő hol van?

– Itthon. Itt játszik mellettem.

– Abban maradtunk, hogy elhozod.

– Figyelj, erről most nem tehetek. Adom őt.

A telefonban megszólalt a csilingelő gyermekhang.

– Szia, mami!

– Szia, kicsim! Hazaértem, jönnöd kellene.

– Hadd maradjak itt! Olyan jó, hogy itt van az összes játékom.

– Nézd…

– És Ádám is olyan finomat főzött. Gyere át! Na, légy szíves!

– Enikő…

Ismét Ádám szólalt meg.

– Igaza van. Este hat van, ha most értél haza, hulla lehetsz. Gyed re át, kérlek! Eszel egy rendeset, aztán visszaviszlek benneteket. A kislány olyan jól eljátszik.

Vacsora, a gyerek játszik, ők meg beszélgetnek a konyhában egy ital mellett. Annyira csábítóan hangzott. Mint régen. Bár az a régen alig egy hete volt.

Jézusom! – csapott belé a felismerés. Már egy hete! Anita mindjárt itthon lesz, és ő még semmit nem intézett az ügyben, hogy lakást keressen, hogy elhozza a gyerek játékait, a saját ruháit, a személyes dolgait. Semmit. Nem volt rá ideje. Az élete öszszedőlt, és ő igazából semmit sem tett annak érdekében, hogy felépítse ezt a várat valahol máshol. És Ádám is hiányzott. Haragudott rá, de nem eléggé. Ahányszor ránézett, mindig az jutott eszébe, bárcsak átölelné. Gyűlölni akarta, mert az agya azt diktálta, de képtelen volt rá.

Úgy viselkedsz, mint egy igazi hülye picsa! – szidta magát. Kihasználnak, aztán sorba állsz azért, hogy ezt újra megtehessék. Annyiszor hallott már ilyen sztorikat a barátnőitől, hogy csukott jk' szemmel le tudta volna írni a történet várható fordulatait. Szinte már kottája volt. Annyiszor ült valamelyik lánnyal egy kávézóban, és hallgatta a pityeregve előadott történeteket, és hallotta, ahogy még a nő mentegeti a párját. Mindegyik vissza akart menni a saját párjához, történjék is akármi, mert a biztonság mindennél fontosabb.

És ő most pontosan ugyanezt csinálta.

Az élete egy ingovány. A munkája elszívja minden erejét, az időbeosztása tervezhetetlen, a küldetései egyre veszélyesebbek. Nem bízhat senkiben, amikor terepen van, amikor pedig a budapesti irodában, ott meg a háttérben zajló hatalmi harcok nem hagyják nyugodni. Eszterke állapota és az Enikő miatt érzett felelősség súlya már csak a hab volt a torkán. És ebben a mindig változó, fortyogó tengerben Ádám volt a világítótorony. Az egyetlen biztos pont.

– Nos?

– Megyek a kislányért – mondta, és megszakította a hívást.

Konokul, összeszorított szájjal vezetett, ő más lesz, mint azok a kávéházi síró-picsogó tyúkok. De ezt legbelül maga sem hitte. Fél órával később a lakás ajtaja előtt állt, és a kulcsával benyitott.

Ádám nem akarta lenyűgözni. Rövidnadrágban és pólóban kavargatta az ételt a konyhában. A levegőt betöltötte az olasz mártás illata. Az asztalon három teríték volt. A szokott helyeken.

És pont ezzel a hétköznapisággal fogta meg. Erre volt szüksége.

Erre a természetességre. Enikő elébe szaladt.

– Szia, mami! Ádám spagettit csinált, ugye eszünk vele? – Enikő, mennünk kéne. Otthon még… – De hát ez az otthonunk.

A kislány megfogalmazta azt a maga kendőzetlen gyermeki őszinteségével, amit ő is érzett. A lába elgyengült. Hirtelen elege lett mindenből. Nem volt ereje folytatni a harcot, adni a keményet, a határozott nőt, aki mindig tudja, mit kell tennie. Neki is meg kell érkeznie valahová! Kell egy bázis. Egy fészek.

Egy otthon.

Ádám odalépett hozzá, és elvette a táskáját.

– Kész a vacsora. Szerintem ma sem ettél semmit. Gyere, eszel egy keveset, azután is elindulhatsz majd.

A spagettievés döcögősen indult, akadozott a társalgás, de amint Enikő is helyet foglalt, a hangulat feloldódott. A cserfes kislány vitte a szót, és mindkettőjüket felderítette. Enikő mintha csak megérezte volna, hogy itt most neki nagyot kell alakítania annak érdekében, hogy a két szeretett felnőtt közötti vitát elsimítsa.

Fél órával később ketten maradtak a vacsora maradékai felett.

Ádám töltött egy kis likőrt, és odaadta Margitnak.

– Csak egy kis keserű.

– Még vezetek.

– Ez addig kimegy belőled.

Margit belekortyolt az italba, és élvezte, ahogy az jólesően végigmelengeti a nyelőcsövét. Valamit mondania kellett, mivel Ádám láthatóan nem akarta vinni a szót.

– Azt ugye tudod, hogy ezzel semmi sincs rendben? – intett a pohárral a tányérok felé Margit.

– Persze.

Letette a poharat. És a férfi szemébe nézett.

– Miért?

– Egyedül voltam, Margit.

– És erre ez a válasz?

– Ez nem válasz. Ez reakció. Magam sem értem egyébként.

– Reakció mire?

– Soha nem vagy itthon.

– Ez a munkám.

– Az esték nyolcvan százalékában tízre érsz haza. Mindenki hullafáradt. Enikőt csak alvás közben puszilod meg, nem is látod, ahogy felnő. – Ez betalált. Margit nagyot nyelt. – Én meg csak várlak itt munka után, nézem a hülye unalmas műsorokat. Hányszor találtál meg a kanapén hortyogva?

Margit fájdalmasan szembesült azzal, hogy mindez igaz.

Megkerülte a választ.

– Akkor már másba kell mártogatni a farkadat?

– Sajnálom. Te is tudod, hogy sajnálom. De megtörtént, most mit szépítsem?

– A gondjaink azzal…

– A gondjaink azzal kezdődtek, hogy te egyre inkább nem vagy itthon – vágott közbe a férfi. – És nem az van, hogy időnként nem vagy, hanem egyáltalán nem. Vagy a Falnál állomásozol, vagy az itteni irodában vagy bent éjfélig. Ki bírja ezt sokáig, Margit?

– Nem kötelező velem lenned.

– Félreértesz. Úgy értettem, hogy közületek ki bírja ezt sokáig?

Kezdesz halálosan elfáradni. Kiégsz.

– Ez az én dolgom.

– Nem igaz. Ezt mi ketten is érezzük. Enikő elvesztette az apját és az anyját…

– Eszterke él!

– Tudod, hogy értettem. És most attól fél, a mamáját is elveszíti. Nem teheted ezt a gyerekkel. Mi lesz vele, ha te ott maradsz a Falnál valami lövöldözésben?

– Te vigyázol rá.

Ez igaz. De végiggondoltad, hogy a gyámügy nem fogja nálam hagyni? Ez eszedbe jutott már? Jogilag semmi közöm hozzá. Nem vagyunk házasok. Az más kérdés, hogy mit érzek iránta, de ha veled valami történik, őt intézetbe viszik.

Margitot úgy vágta gyomorszájon az igazság, hogy belegörnyedt. A hasát fogva előrehajolt az asztalnál. Ádám odahajolt hozzá.

– Jól vagy?

– Csak a likőr. Megfájdult a hasam.

– Kérsz valamit?

– Nem. – Lassan kiegyenesedett, ahogy oldódott a görcs.

Ádám egy olyan témát feszegetett, amit ő évek óta eltemetett magában. A férfinak ezúttal tökéletesen igaza volt. Neki pedig nem volt semmiféle ellenérve.

Fel kell adnia ezt a munkát.

Ez immár tény. És rendbe kell szednie a magánéletét.

Enikő megjelent az ajtóban.

– Ugye maradunk? – kérdezte kérlelő szemekkel.

Margit erőtlenül bólintott, majd Ádámhoz fordult.

– De csak ma este. A vendégszobában alszom.

A férfi széttárta a karját, és komoly arccal bólintott.

– Természetesen.

A nő mobilja megszólalt, ő pedig azonnal felkapta, mielőtt még valamit mondania kellett volna Ádámnak. A cég központi számáról jött a hívás.

– Radnai.

– Itt Ambrus. Mukhtarról érkeztek friss hírek. Máltán hallott róla az egyik beépített emberünk. Egy Görögországba tartó gépre szállt fel. Thesszalonikibe repült. Mikorra tudsz kiérni a reptérre? Margit az órájára nézett. Este nyolc volt.

– Félóra.

– A kisgépes terminálon van az EBH egyik Falconja. Tíz után nem sokkal Szófiában vagy, és éjfélre a Falnál.

Azonnal indulok.

Kinyomta a telefont. Amikor felnézett, Ádám tekintete fúrta keresztül. A nő felemelte a kezét.

– Tudom. Erről beszéltél.

– Menj, ha dolgod van! Enikőt én elrendezem.

– Köszönöm. – Margit felállt. Az agya már a feladaton pörgött, alig figyelt a férfira.

Gyorsan elbúcsúzott a kislánytól, és rohant le a lépcsőn. Menekült a helyzetből. Már a kocsiban ült, amikor tudatosult benne, hogy folynak a könnyei. Mi baja lehet? Rácsodálkozott a megingásra, és csak ekkor értek el az agyáig Ádám búcsúzó szavai. Ne feledd, ez az otthonod.

39.

A KŐPÁRKÁNYON MÉG EZEN A KÉSEI ÓRÁN IS kellemesen langyos volt a levegő. A tenger felől lágy szellő lengedezett, a kövek pedig csak úgy ontották magukból a nappal begyűjtött meleget. A kinyitott hálózsák kényelmében Sheila Ward lassan ébredezett. Mivel az óráját is elvették még Marokkóban, fogalma sem volt, mennyi az idő. A nap már lebukott, így biztosan tudta, alaposan elaludt.

Mukhtar mellette ült, hátát a sziklafalnak vetette. Már összeszerelte a karabélyt, ami most ott pihent a lábánál. Egy palackból vizet kortyolgatott, és egy távcsőbe bámult.

– Mennyi az idő? – nyújtózott a nő.

– Felébredtél? – mosolyogott rá a férfi. – Elmúlt kilenc.

– Nem keltettél fel.

– Olyan mélyen aludtál.

– Abban maradtunk, felváltva őrködünk.

– Aha. De meggondoltam magam.

Sheila feltérdelt, és átölelte Mukhtar nyakát. Nem is gondolta át a mozdulatot, egyszerűen csak jött belőle.

– Akkor köszönöm. Mást úgysem tehetek. Mit nézel? – intett 8 távcső felé.

– Makaros házát figyelem.

– Miért? ,

– Mondtam már, nem bízom benne teljesen. Ezért is nem maradtunk ott. Kíváncsi vagyok, nem hív-e oda valakiket, hogy csapdába csaljon.

–Miért tenné?

– Pénzért.

– Bocsánat. Ostoba kérdés volt.

– Egyelőre semmi mozgás. A kertben heverészik, és sört iszik.

Egész nap.

– Ha készülne valamire, aligha lenne ilyen nyugodt.

– Pontosan ezt gondolom én is. – Elvette a látcsövet a szeme elől, és a nőhöz fordult. Alaposan megbámulta az arcát alig egyarasznyi távolságból.

Sheila zavarba jött.

– Most meg mi van?

– Szép vagy.

– Mindig ezt mondod a nőknek, igaz?

– Sok éve már, hogy nincs senkim.

– Miért nincs? Jóvágású fickó vagy, a nők többsége szerintem megnéz magának.

– Így alakult.

– Voltál nős?

– Igen. De meghalt.

– Sajnálom. Gyerekek? Már a magyarországi fiadon kívül?

– Nincsenek. – Ezt olyan különös hangon mondta, hogy a nő felkapta a fejét. Mukhtar tudta, hogy most már folytatnia kell. – Voltak. Sokan. Egy bomba csapódott a házunkba még a polgárháború idején. Mind meghaltak.

– A feleséged is.

– Igen.

Sheila nagyon ostobának érezte volna, ha most olyanokat mond, hogy „sajnálom”, „részvétem”, vagy „hát ez borzasztó”. A nyelv képtelen kifejezni ilyenkor azt, amit egy gyászoló hallani szeretne, mivel ezek a bevett kifejezések csak rontanak a helyzeten. Mindenki utálja őket, mindenki kényszeredetten, zavarban mondja ki ezeket a szavakat. De nincsenek jobbak. Talán nem is kell, hogy legyenek. A csend jobb. Sheila inkább csendben maradt, és befészkelte magát a férfi ölébe. Hanyatt feküdt, és felnézett Mukhtarra. Megsimogatta az arcát.

Pár perc csend után a férfi halkan folytatta.

– El sem tudod képzelni, mennyire hiányoznak.

– Folytasd!

– Most, hogy a fiam, Zakaria előkerült, felkavarodott egy csomó minden.

– Amiket már elfelejtettél.

– Soha nem felejtettem el. Kizártam. Ha mindennap arra gondolsz, amit ott, abban a bombatölcsérben láttál, akkor beleőrülsz.

Inkább megyek, és folyamatosan csinálok valamit.

– Túl sok borzalmat tapasztaltál már meg. Látom a szemedben.

– A felét sem látod annak, ami ott van.

– Gyere! – Lehúzta magához Mukhtar fejét, és megcsókolta az ajkát.

A férfi viszonozta a csókot.

Nem volt ebben semmi mohóság, semmi felhorgadó vágy. Kutató, tapogatózó, lassú csók volt az övék. Feltérképezték egymás száját, apró, óvatos harapásokkal birtokba vették a másik ajkát, nyelvét. Egy perc is eltelt, mire elváltak egymástól.

– Ennek nincs jövője – mondta Mukhtar.

– Nem kell mindig ennyire előre gondolkozni – jegyezte meg Sheila, és folytatta a másik arcának cirógatását. – Soha nem hallottál arról, hogy élj a mának?

– Soha nem hallottál arról, hogy a ma véget ér? És holnap, ama kor visszanézel, már nem tudod váltani a tegnapot. I – Mire ez a filozofikus hangulat?

– Mindig úgy éltem, hogy tudtam, mi lesz a következő öt lépésem. Mindig mások előtt, mindig előre gondolkozva.

– Fárasztó lehet. Engedd el magad néha!

– Ha így tennék, már nem élnék.

Sheila feltápászkodott, és letérdelt a férfival szemközt. Szemügyre vette annak inas, izmos alakját, markáns vonalú arcát, rövidre vágott, őszülő haját. A derekába tűzött pisztolyt, a hátizsákot, a látcsövet, a mellette heverő gépkarabélyt.

Egy katonát látott maga előtt. Egy szenvedő embert. És ettől feltámadt benne valami rossz érzés. Nem tudta hová tenni. Vonzotta ez az ember, de nem bízott benne teljesen, hiába, hogy megmentette az életét, és most is feltétel nélkül rábízta a magáét.

A mérnök nélkül már nem élne, csak ez volt tény.

– Ki vagy te, Mukhtar?

– Hogy érted?

– Nem vagy mérnök, igaz?

– De. Az vagyok – mondta a férfi, és ezzel nem is hazudott. Valaha tényleg mérnöki diplomát szerzett Damaszkuszban. Más kérdés, hogy a radikalizmus másfelé vitte az életét. – Az voltam valaha. De már jó ideje nincs esélyem a munkámmal foglalkozni.

– Jól bánsz a fegyverrel – mélázott el Sheila. – Otthonosan mozogsz a terepen. Mindenütt vannak ismerőseid. Gyémánttal fizetsz…

– A gyémánt még családi örökség – hazudta a férfi. – Évtizedek óta őrizgetem, hogy ha egyszer nagy szükségem lesz rá, akkor legyen mihez nyúlni.

– És most elköltöd arra, hogy bejuss a sosem látott unokádhoz.

– Ahogy mondod.

Sheila hinni akart a férfinak. Néha már-már ott tartott, hogy neki adja magát, a másik pillanatban meg valami zsigeri, ősi bizonytalanság vett rajta erőt. Húzd meg – ereszd meg! Nem tudta hová tenni ezt a hintázást. Sejtette, hogy Mukhtar is valami hasonlón mehet keresztül, hiszen egyre közelebb került hozzá, de a férfi ilyenkor mindig túl finoman érintette meg. Szenvedély nélkül. Pontosabban volt benne szenvedély, de elképesztően kordában tartotta. Távolságot tartott. Nem adta át magát a hévnek, ám közben érezhetően kívánta őt. Mind a ketten óvatosak voltak. Talán túlzottan is.

A történet a májbeteg unokáról annyira furcsa volt, hogy Sheila először azonnal elhitte. Már szinte látta is, milyen jó kis cikk lesz ebből. Aztán lassan kétkedni kezdett az egészben. Az tette hihetetlenné, ami eleinte hihetővé. A szürrealitás. Most pedig megint elkezdte azt gondolni, a férfi igazat beszél. Ilyet nem talál ki senki pusztán azért, hogy… miért is? A történet nem neki készült, hanem már kész volt. Ahogy rákérdezett, Mukhtar azonnal előállt vele. Sheila nem tudta eldönteni, mit is higgyen. Kétségei voltak a férfiban, de az utolsó porcikájáig azt kívánta, bárcsak igaza lenne.

Egy dolog nem hagyta nyugodni: aki egy gyémántokkal teli zacskóval jár-kel, miért nem tudta elintézni, hogy ebben a rendhagyó esetben beengedjék az Unió területére? Törvényesen. Miért nem lépheti át Mukhtar a Falat úgy, hogy arra engedélyt kap? Mert erre kapna. A civilizált nyugat szentimentális. Egy ilyen történet kiváló útlevél volna bárkinek, aki… és Sheila innentől nem tudta továbbfűzni a gondolatmenetet. Nem tudott magyarázatot adni, csak azt érezte a gyomrában, hogy valami nincs a helyén.

Már csaknem besötétedett. A varázs ismét megtört. Mukhtar az órájára pillantott, aztán végigsimított a lány arcán.

– Itt az idő.

– Menjünk! – bólintott Sheila, és feltápászkodott a helyéről.

Némán pakolták össze a holmit, és végül minden újra elfért a férfi katonai hátizsákjában. Mukhtar a lányra nézett.

– A fegyver?

– Itt van hátul, a derekamnál.

– Meg van töltve?

– Ha úgy adtad oda, akkor igen. Nem néztem meg.

– Mindig nézd meg, rendben van-e a fegyver, amit a kezedbe nyomnak.

Mögé lépett, és előhúzta a pisztolyt a nadrág derekából. Sheila kacéran hátranézett a válla felett.

– Te adtad. Magadban sem bízol?

– Néha nem. Soha nem árthat még egy ellenőrzés, még ha száz másik előzte is meg.

Hátrahúzta a szánt, belenézett a töltényűrbe, majd visszacsattant a helyére a zár. Megint bedugta a pisztolyt a nő nadrágja korcába. A hideg fémtől végigborzongott a gerince.

– Rendben van.

Felkapta a karabélyt, és a lányra nézett.

– Maradj mindig velem! És indulj ki abból, hogy mindenki hazudik.

– Ne bízzak senkiben?

– Ahogy mondod.

Elindultak lefelé a hegyről.

– Még benned se?

– Miért? Mióta ismersz?

– Kábé negyvennyolc órája.

– Akkor miért bíznál bennem?

– Mert megmentetted az életemet.

– Talán csak azért, mert később én akarom elvenni – mondta komoran a férfi, de nem nézett vissza, ahogy lefelé menet kereste a stabil helyet, ahová a lábát helyezheti.

Sheila szaporábban vette a levegőt.

– Kezdesz megijeszteni.

– Nem az a célom. Csak a túléléshez az kell, hogy legyen benned elegendő gyanakvás.

Sheilában igazából megvolt a gyanakvás. Csak nem tudta hová tenni.

Öt perccel később megálltak Makaros háza előtt. A görög éppen kinyitotta a kaput, és kiállt az utcára egy Land Roverrel, amelynek a platóján is ülések voltak.

– Időben jöttetek – jegyezte meg Makaros, és becsukta a kaput.

– Indulhatunk?

– Igen. Üljetek be, ahová csak tetszik!

Mukhtar felkapaszkodott a platóra, és az egymással szemközt felszerelt háromszemélyes padok utolsó ülésére kucorodott. Intett az újságírónőnek, hogy üljön le vele szemben.

– Miért ide? – súgta a nő, amikor elhelyezkedett, és Makaros elindította a kocsit.

– Mert leghátul ülünk. Innen mindenkit szemmel tarthatunk.

– Nem vagy te túl paranoiás?

– A Falon keresztül akarunk belépni az Európai Unióba. Fegyveresen, illegálisan. És a tornyokban tűzparancs van érvényben. Mikor legyek paranoiás, ha nem most?

Sheila nem válaszolt. E pillanatban csapott le rá a felismerés a maga teljes súlyával. Hamarosan odaér küldetése végső céljához. A Fal.

Sok mindennek a jelképe lett ez az építmény az elmúlt időkben. Nem volt korábban sem ismeretlen a történelem során, hiszen állt már fal Berlinben, Ceuta körül, vagy éppen a mexikói határon. De ez itt más volt. Ez itt nem politikai világrendszereket választott el, mint Berlinben, nem országokat, mint Mexikóban. Ez kultúrákat választott el. Leginkább a Kínai Nagy Falra emlékeztet, ha pusztán a dolog történelmi szerepét nézi az ember. Csak éppen a huszonegyedik században. Amikor már azt hitte volna a művelt világ, hogy ilyen primitív eszközre nem lesz szükség.

Alapvetően mindig azt felejti el egy kultúra, amikor átlép egy bizonyos fejlettséget, hogy az ember mint faj tulajdonképpen végtelenül primitív. Még a civilizációs máz is csak addig tart, amíg le nem mállik róla olyan helyzetekben, amikor erre lehetősége adatik vagy rákényszerül. Egy kiadósabb italozás vagy egy focimeccs felfokozott hangulata, és máris előjön az ostoba, alantas ösztönlény.

Tömegben pedig ez csak felerősödik.

Sheila ráébredt, hogy félelmet érez.

A kocsi észak felé haladt, nyilvánvalóan a macedón határ irányába. Mukhtar előrehajolt, és odaszólt a sofőrnek.

– Felvesszük a többieket, aztán irány a Fal.

– Kik azok?

Egy család. Négy gyerek, három felnőtt.

– Hogy akarsz átvinni a határon?

– Az egyik kapunál ma az a váltás van szolgálatban, akikkel jóban vagyok.

– Szóval vesztegetés.

Makaros hátranézett, és rájuk villantott egy vigyort.

– Jobb, mint a lövöldözés, nem?

– Abszolút – értett egyet Mukhtar.

Semmiképpen sem akart most harcba bonyolódni. Már jó ideje nem érdekelte ugyan, hogy meddig él – bár mindent megtett, hogy minél tovább, hiszen csak így szolgálhatta az ügyet. De most hirtelen új célja támadt: életben kellett maradnia. Most már felelt valakiért. Különös érzés volt, hogy azért kell egyben maradnia, mert egy olyan szervet szállít, ami egy embert meg fog menteni. Valakit, akit sosem látott.

A gondolatra zsibogni kezdett az oldala. Szinte fizikailag érezte a saját máját, pedig soha nem tudatosult benne, hogy ez a szerv egyáltalán ott van. Önkéntelenül is odanyúlt, és megtapogatta az oldalát. Sheila ránézett.

– Fáj?

– Nem. Csak olyan, mintha külön érezném.

– A képzeleted játszik – mondta Sheila, majd hozzátette: – Tiszteletre méltó, amit teszel.

– Dehogy az. Ez a természetes. Ki ne tenné meg?

– Van pár ember, akiről nem tudnám elképzelni, hogy hagyja magát felvágni.

– Az unokájáért sem?

– Ahhoz túl kényelmesek. Még csak gyereket sem vállalnak, hiszen az kényelmetlen… – Elharapta a mondatot.

Mukhtarból önkéntelenül kibuggyant a kérdés.

– Neked van gyereked?

– Nincs.

– Miért nincs?

Soha nem volt senki, akit el tudtam volna képzelni apaként.

– Ez nem ok.

– Nem fogom egyedül felnevelni.

– Miért nem? Mert te is kényelmes vagy?

Sheila felhúzta az orrát. Bele tudna szeretni ebbe a férfiba, és néha már csak árnyalatnyira állt ettől az állapottól, aztán egy komolyabb beszélgetés mindig visszavetette. A férfi nem volt egyszerű eset. Nem volt benne semmi simulékonyság, alkalmazkodás és tapintat. Ahogy bennem sincs – jutott eszébe. Túlságosan hasonlítanak. Ugyanaz a jellem, de a világ két ellentétes sarkában.

De ettől még egyáltalán nem tetszett neki ez a kérdés.

Nem tetszett neki, mert Mukhtar valójában nagyon is az elevenébe talált. Felszegte a fejét.

– Igen. Végül is ez lehet az oka. Túl kényelmes vagyok. Mindig volt más, ami fontosabb egy gyereknél.

– Mint például?

– A munkám.

– Az, hogy megírj egy cikket, fontosabb, mint az, hogy legyen valakid, aki csak a tiéd?

– Azok a munkáim…

– Kétnapos hírnév. Ennyi. Mi mást jelent egy cikk, Sheila? Mi maradandót alkottál?

– És te? – vágott vissza a nő. – Te mi maradandót alkottál?

– A fiamat. Egy olyan fiút, aki átment a Falon azért, hogy megkeressen engem, és megkérjen, adjam oda a májam egy részét az unokámnak. Én erre büszke vagyok. – Mukhtar egyre jobban beleélte magát. Ritkán adatott meg neki, hogy valóban beszélhet egy amerikaival, aki abból a világból jött, amely ellen ő harcolt. Igazolnia kellett a saját igazát. Különben mi értelme az életének? – Te mire tudsz büszke lenni? A New York-i lakásodra? A kocsidra? A társadalmi pozíciódra? A kocsid és a lakásod leromlik, az állásból kirúgnak. Mid marad neked, amikor majd hatvanéves leszel?

A kocsi heves fékezéssel megtorpant, hogy felvegyen egy nagyobb csoportot. Sheila most nagyon hálás volt Makarosnak, hogy akaratlanul félbeszakította a beszélgetésüket. A vezető mellé, a hátsó üléssorba és a platóra is felnyomakodott a görög által említett család. Mindannyian feketék voltak.

Mukhtar és Sheila jól látta, amint a családfő, egy magas, szikár, negyven év körüli férfi egy köteg bankjegyet adott át Makarosnak. A sofőr akkurátusan megszámolta a pénzt, majd a belső zsebébe tette, és indított.

Sheila alaposan megnézte újdonsült útitársait.

Három nő volt közöttük, és négy kisgyerek, a legapróbb olyan ötévesforma lehetett. A családot vezető negyvenes alakon kívül egy erőteljes, húsz év körüli fickó ült még fel a kocsira, neki csak úgy dagadtak a karizmai. A fiú Sheila mellett telepedett le a platón, vele szemben a családfő foglalt helyet Mukhtar mellett. A fiatalember alaposan szemügyre vette Sheilát, és a pillantása eléggé egyértelmű volt.

A szír látta, hogy a bámészkodás feszélyezni kezdi a nőt. Mukhtar mereven a fekete férfira bámult, és megvárta, míg az elkapja a pillantását. Amikor rezzenéstelen tekintete találkozott a másikéval, lassan megrázta a fejét, és némileg megemelte a térdei között tartott gépkarabélyt. A negyvenes afrikai is észrevette az apró incidenst, a társához fordult, és beszélni kezdett. Egy szavát sem értették, de nyilvánvaló volt, hogy alaposan lehordja a fiatalabbat, aki alighanem a fia lehetett. A bámulás mindenesetre megszűnt.

A kocsi egyenletes sebességgel haladt az országúton. Kétoldalt fekete erdők szegélyezték az utat, a levegőben denevérek keringtek. Hangjuk néha még a kocsi zaján is áthallatszott, akárcsak a Balkán déli részére oly jellemző, elképesztő erejű rovarciripelés.

A következő pár perc alatt nem szóltak egymáshoz. A feketék jelenléte megakadályozta, hogy beszélgessenek, amiért Sheila most kifejezetten hálás volt.

Ez a férfi kellemetlen kérdéseket tesz fel.

Alig ismeri őt, mégis átlát rajta, akár a frissen mosott üvegen. Jó vele beszélgetni, de megkívánja a teljes odafigyelést. Mukhtarral nem lehet csak úgy csevegni. Ha valami érdekli, vagy felkelti az érdeklődését, azt meg fogja kérdezni. Mintha csak meghallotta volna a gondolatait, a szír előrehajolt, és megfogta a térdét.

– Ha megbántottalak a kérdéseimmel, akkor csalódott lennék.

– Feltételezem, bennem csalódtál volna.

– Igen, benned.

– Nem sértettél meg. Inkább csak arra kényszerítesz, hogy feltegyem magamnak is azokat a kérdéseket, amit évek óta elodázok.

– Az érték a lényeg, Sheila. Van-e érték az életedben?

– Van. Nem is kevés.

– Úgy értettem, valódi érték. Ami az embernek értékes. Ami nem feltétlenül anyagi, pénzben mérhető dolog. Sőt. A legkevésbé az.

Sheila dühbe gurult.

– Miért oktatsz engem erről, Mukhtar?

– Dehogy oktatlak. Nehezen jutottam el odáig, hogy megértsem, mi számít, és mi nem. Talán neked megspórolhatok pár rossz élményt, ha néha meghallgatsz. Ha akarod, elhallgatok.

Egy ideig megint csendben ültek. Sötét volt, csak a reflektor hasított ki valami kis részt az éjszakából. Mindannyian az utat figyelték maguk előtt.

Még egy óra sem telt el, amikor Makaros leszállt a gázpedálról, és a fák közé kormányozta az autót. Lekapcsolta a reflektort, és hagyta gurulni a kocsit. A fák mögött valami ködös, halvány derengés sejlett fel. A Land Rover megállt, Makaros kiszállt az ülésből, és a kocsit körbejárva halkan kinyitotta az ajtókat. Az ujját az ajkára téve külön jelezte mindenkinek, hogy maradjanak csendben.

Amikor mind ott álltak a puha erdei talajon, a görög intett, hogy menjenek utána.

Libasorban elindultak a derengő fény irányába. Az erdő széle felé haladtak. Mukhtar maga elé engedte Sheilát, és a nyomában haladt. Próbált a küldetésre koncentrálni, próbált összpontosítani arra, ami most fog következni, de a figyelmét minduntalan elterelte az előtte ballagó nő látványa. Azon kapta magát, hogy a fenekét bámulja. Még soha nem fordult elő vele, hogy terepen ennyire dekoncentrált legyen. Dühös lett magára. Két lépéssel megelőzte Sheilát, és innentől előtte haladt.

Az utolsó fák vonalában Makaros megállt, és a többiek is így tettek. Száz méter széles irtás terült el előttük. A túlsó oldalon pedig ott magasodott a Fal. A tetején lámpasor húzódott végig, és többfelé reflektorok világították meg a széles, sík teret, míg más részei homályba borultak. Egy ilyen homályos rész előtt álltak.

Makaros elővette a mobilját, és lebonyolított egy gyors hívást.

Miután eltette a mobilt, csendben várakoztak. Mukhtar kissé arrább lépett, és az egyik fához támasztotta a gépkarabélyt. Aligha fogják őket megmotozni, így a pisztollyal simán bejuthat, de egy puska azért mégiscsak feltűnő lenne. A túloldalon meg nem is lesz szüksége nagy tűzerejű fegyverre.

A Falon rés támadt, egy vastag betonajtó tárult fel éppen velük szemközt.

Makaros rájuk nézett.

– Ha intek, akkor fussatok, ahogy csak bírtok! Addig ne mozduljatok innen!

Azzal görnyedten előrelépett, és átkocogott az irtáson. Mukhtar ráébredt, hogy a pasas tisztában van vele, hol vannak az aknák. Ez komoly belső kapcsolatokra vallott. A Fal tövében két alak várta, vállukon fegyvert hordoztak. Egy percnyi beszélgetés után a görög integetni kezdett.

– Gyerünk! – sziszegte Mukhtar, és meglökte a fiatal fekete fickót.

Annak nem is kellett több. Futásnak eredt, maga után húzva az egyik asszonyt. Az afrikai család már javában a Fal felé tartott, de Mukhtar még nem mozdult. Magában tízig számolt, aztán megragadta Sheila karját, és ők is elindultak.

A térség harmadánál jártak, amikor a tőlük balra eső harmadik őrtoronyból, amely legalább háromszáz méterre volt tőlük, valaki rájuk fordította a reflektort.

Mukhtar azonnal tudta, hogy baj van.

Az a torony már túl messze volt ahhoz, hogy a korrupt váltáshoz tartozzon. Nyilván ott véletlenül vettek észre valamit azok a határőrök, akik nem voltak beavatva.

A fénycsóva a fekete családon állapodott meg.

Egy másodperc múlva őrült üvöltésbe kezdett egy sziréna. Az automatizmus beindult, ahogy valaki rácsapott a riadógombra. A Fal tetején vörös lámpák kezdtek forogni, s hirtelen nappali világosság támadt. Ők meg ott álltak kivilágítva az irtás közepén. Mukhtar visszarántotta a lányt, és egy pillantással felmérte a helyzetet.

A fekete család alig húsz méterre volt a Faltól, és valami érthetetlen oknál fogva őrülten rohantak a nyitott betonajtó felé. Fel sem fogták, hogy ez a kísérlet kudarcba fulladt.

Mukhtar és Sheila még a térség felét sem érték el, a fák alig harminc méterre voltak tőlük. Itt kevésbé volt világos, ráadásul a fénykévék a feketékre fordultak rá, hiszen ők voltak közelebb a Falhoz.

A görög és a két katona földbe gyökerezett lábbal álltak a nyitott betonajtó mellett.

Aztán az egyik katona levette a válláról a fegyvert, és közvetlen közelről fejbe lőtte Makarost. Az embercsempész a földre rogyott, úgy omlott össze, mintha valami láthatatlan erő egy szempillantás alatt kihúzta volna belőle a gerincét.

A másik katona is csőre töltött, és a fekete bevándorlókra kezdett lőni. A család megtorpant, a két katona pedig visszahátrált, és egy másodperc múlva az ajtó bezárult mögöttük. A lövések hangjára feléjük fordult két szomszédos géppuska. Kezelőiknek fogalma sem volt, hogy ki lőtt kire, de a fegyverropogásra csak egy választ adhattak Golyózáporral árasztották el a kiváló célpontot nyújtó afrikaiak.

Az egész nem tartott tovább öt-hat másodpercnél. Sheila lefagyott, nem is látta Mukhtartól, hogy mi történik. A szír egyszerűen a vállára dobta, és beszáguldott vele a fák közé. Ahogy elérte a fasort, a földre hajította a lányt, és begörgette egy ledőlt fa törzs mögé, maga pedig felkapta a gépkarabélyt. Hasra vágta magát a ziháló nő mellett. Kikémlelt a fatörzs mögül.

A szirénák még üvöltöttek, a reflektorok pásztáztak, a tornyok felett lőporfüst szállongott. Makaroséval együtt tíz élettelen test hevert az irtáson. A reflektorok néha végighasítottak az erdősávon is, de láthatóan inkább arra törekedtek, hogy az irtást felderítsék. Váratlanul kialudtak a fények. Mukhtar biztos volt benne, hogy most infrával és éjjellátókkal pásztáznak a határőrök. A bevett eljárás: ők látnak, de őket nem látják.

– Nem vettek észre minket? – lihegte Sheila, és megfordult, hogy ő is kinézzen.

– Biztos észrevették, csak mi nem feléjük futottunk. Óriási mázlink volt.

Sheila észrevette a halottakat. Ő eddig nem is látta, mi történt, hiszen gyakorlatilag Mukhtar mozgatta. A félelemtől bénultan tartott a Fal felé, csak arra emlékezett, hogy a lába elé néz, ahogy rohannak. Aztán a férfi megállította, majd felkapta, és visszarohant vele.

– Megölték őket! – suttogta elszörnyedve. – A gyerekeket is megölték.

– A géppuska nem válogat.

– De hát miért?

– Egy másik toronyból vettek észre minket – magyarázta a férfi, de közben a karabély csöve felett a Falat tanulmányozta. Erősen remélte, hogy nem jönnek utánuk. A halottakat majd napkelte után eltakarítják.

– Menjünk innen! – felállt, és maga után húzta a lányt is. – Éjjellátókkal észre fognak minket venni.

– A barátod nem azt mondta, hogy lefizette őket?

– De nyilván nem kilométerekkel távolabb is. Annak a csapatnak fizethetett, akik itt vannak szolgálatban.

– De ők is lőttek!

– Persze hogy lőttek – vont vállat Mukhtar. – Miután lebuktak, csak azt tehették, hogy eltüntetik a vesztegetés bizonyítékát. Lelőtték őket.

– A többi toronyból is láthatták, mi történik.

– Tűzharc volt, dolgozott az adrenalin. Senki nem fog ilyen részletekre emlékezni. A nyitott ajtó meg eleve nem látszik a tornyokból.

Visszaértek a Land Roverhez. Szerencsére a kulcsot benne hagyta a görög az indítóban. Mukhtar a kormány mögé ült, Sheila pedig melléje telepedett. Hat-nyolc kilométert visszafelé hajtottak, akkor a férfi lehúzódott az útról, és befordult az erdőbe. Amikor leállította a motort, Sheila felé fordult.

– Oké, Sheila, ennyi volt. Elviszlek Athénba.

– Miért?

– Nem láttad, mi történt?

– Nem akarok Athénba menni. Te sem mehetsz oda, az unokádnak szüksége van rád. Veled tartok.

– Sheila…

– Mukhtar, veled tartok. Téma lezárva!

A férfi meghökkent. Nem szokott hozzá, hogy egy nő így beszéljen vele. Máskor ezért hatalmas pofont adott volna, most azonban csak felderült, ahogy a dühös kis nőre pillantott.

– Jól van.

Megint elindította a kocsit, és visszakanyarodott az útra. A határ felé fordult.

– Mi lesz most?

– Van egy B tervem.

– És van C is, ha az is befuccsol?

– Addigra lesz..

Sheila bólintott, és a férfi combjára tette a kezét. Érezte a szövet alatt dolgozó izmokat, a hús melegét. Jólesett neki az érintés. Megnyugtatta. Csak a véres afrikai család látványát nem tudta kiverni a fejéből. Az beleégett a retinájába. Alighanem egy életre.

40.

MARGIT LÉLEKSZAKADVA ROHANT LEFELÉ az őrtorony lépcsőjén.

A baljában a karabélyát fogta, mögötte Hajós hadnagy léptei csattogtak a lépcsőn. Az utolsó fordulóval leért a földszintre, és kirontott az ajtón. Az IVECO előtte magasodott. Az asszony feltépte az ajtót, és beült, a másik oldalon Hajós a volán mögé csússzam.

– Indíts már!

A kocsi pörgő kerekei alól szerterepültek a kavicsok, és a murván csúszva megindultak.

– Mennyire lehetünk?

– Talán egy kilométerre.

– Nem számoltad a tornyokat? Azok százméterenként vannak.

– A fene se számolta! Csak a lövéseket figyeltem.

Margit előremutatott. Alig háromszáz méterre előttük felkapcsolt tetőreflektorokkal érkező terepjárók fékeztek, kék és vörös lámpák villogtak, és továbbra is vijjogott a sziréna.

Az IVECO negyven másodperc múlva megállt, és a nő kiugrott a kocsiból.

– Ki a rangidős? – kapta el az első katonát, aki elszaladt mellette.

– Boban Ilievski hadnagy, őrnagy asszony!

– Merre találom?

– Éppen ott jön – mutatott a katona a toronyra, aminek az ajtójában megjelent egy szakállas, magas, izmos férfi.

Margit azonnal elindult felé, is érezte, hogy Hajós hadnagy a nyomában lohol.

– Hadnagy! – kiáltott rá Ilievskire.

A férfi kelletlenül felé fordult, és végigmérte az egyenruhás nőt, aki határozott léptekkel közeledett. Amikor a lámpafénybe érő asszony vállán felfedezte a rangjelzést, hanyagul tisztelgett.

– Őrnagy.

– Radnai Margit vagyok az EBH-tól. Egy kilométerre dolgoztunk a társammal, amikor meghallottam a lövöldözést. Mi történt?

A férfi blazírt arccal vállat vont.

– Ami szokott. Erőszakos határátlépési kísérlet.

– Jelentsen!

– Öt perce történt, őrnagy asszony, még nem tudok mindent. Ami biztosnak látszik, hogy az egyik toronyból felfedezték, egy csapat tart az irtáson keresztül a Fal felé. Nagyjából tízen lehettek. Lövések hangzottak fel, megtámadták a tornyot. Viszonoztuk a tüzet.

– Van sérültjük, hadnagy?

– Nincs, asszonyom.

– És a behatolók között?

– Több halott és talán sérült is.

– Ki itt a felelős parancsnok?

– Jelentem, én. Öt torony és fél kilométer tartozik hozzám, aszszonyom.

– Melyikek?

– Ez, meg jobbra és balra is még kettő.

– Megnézték már a holttesteket?

– Még nem. A területet biztosítottuk.

– Hol van a legközelebbi kijárat?

A hadnagy lapos pillantást vetett a Fal felé.

– Éppen itt, asszonyom. Alighanem azt akarták megrohamozni.

– Honnan vették észre őket?

– A harmadik toronyból.

Itt volt őrség?

Az előírás szerinti létszámban.

Margit felnézett a toronyra, majd körbehordozta a tekintetét.

– Menjünk ki!

– Azonnal.

Egy perc múlva kitárult a betonajtó, és egy rajnyi katona zúdult át a túloldalra. Az irtáson óvatosan szétszóródtak. Radnai őrnagy maga elé engedte a férfit, majd ő is átment a Falon. Jogilag ez a terület még Macedónia volt, a görög határ a fák vonalában húzódott.

Az irtás mostanra nappali fényben úszott, valamennyi reflektor ide volt irányítva. Azonnal észrevette a holtan heverő véres testeket. Egy magányos tetem éppen az ajtó előtt feküdt.

Margit megállította Ilievskit, és leguggolt a halotthoz. Alaposan megnézte anélkül, hogy hozzáért volna, majd felnézett, és szemügyre vette a távolabb heverő testeket.

– Azok gyerekek – állapította meg.

– Van köztük pár.

– Ez így nem jó, hadnagy. Valami nem stimmel.

– Elterelő akcióra. Mi másra lenne jó gyerekekkel megrohamozni a Falat?

– Nem tudhatom, mi vezérli őket.

– Rendeltek el riadót?

– Igen, asszonyom. Keletre és nyugatra is egy kilométerre.

– Kevés! Nézzen oda, hadnagy! Ezeknek esélye sem volt, hogy átjussanak itt. Terjesszék ki a riadót tíz kilométerre mindkét irányban.

– De…

– Ez parancs.

Ilievski bólintott, és beszélni kezdett a rádióba. Amikor végzett, kihívóan az asszonyra nézett.

– Még valami?

– Mi van az aknamezővel?

Mire gondol? – kérdezte flegmán a férfi.

Ezt hogy érti? – pislogott a férfi.

Az irtáson aknamezőnek kellene lennie. Maguk is csak aknatérképpel jöhettek volna ki a kapun. Ehhez képest mit látok? – a nő körbemutatott. A katonák egy része a Fal tövében vett fel védekező állást, hogy biztosítsa a többieket, akik négyen a holtestek körül toporogtak. – Nincsenek aknák.

Ilievski megvakarta az orrát.

– Az aknák cseréje zajlik éppen, őrnagy asszony.

– Nem tudok tervezett cseréről.

– Bizonyára nem jutott el önhöz a körlevél.

– Lehet – bólintott Margit. – Mióta nincs itt aknazár?

– Két hete.

– Mikorra áll helyre a zár?

– Elvileg a jövő hétre, de lehet, hogy lesznek csúszások.

– Megnézem a tetemeket.

Margit és Hajós hadnagy odaballagtak a holttestekhez. A katonák félreálltak, Radnai őrnagy pedig megállt a kicsavarodott emberi testek felett.

Részvétlen tekintettel végigmérte, amit lát, majd odaintette magához a nyomában bandukoló Ilievski hadnagyot.

– Készítsenek pár fotót, aztán takarítsák el őket! Mielőbb tűnjünk el innen! Úgy állunk itt, mintha csak céllövöldében lennénk.

– Igen, asszonyom.

A hadnagy az embereihez fordult, és parancsokat osztogatott.

Margit félrehúzódott, és Hajós felé biccentett. Magyarra váltott.

– Mi a véleményed?

– Hazudik.

– Szerintem is. – A hullákra nézett. – Nincs náluk fegyver. Ezek biztosan nem lőttek az őrtoronyra.

– Ráadásul nem is ezek látták meg őket – jegyezte meg Hajós. – Ilievski azt állította, a harmadik toronyból észlelték a támadást.

– Abból, amelyik már nem az övé.

– Így van. Az már a szomszédos szakasz területe.

– Azok figyeltek, ezek itt nem.

– Ennél rosszabb a helyzet – mondta halkan Margit. – Pont itt van az átjáró.

– És?

– Nézd meg, és rakd össze! Ilievskiéket lefizették. Ott, a Fal tövében, közvetlenül a bejáratnál egy fehér férfi hullája hevert, itt középen meg a fekete család. Azt a pasast ott a Falnál közvetlen közelről lőtték le. A halántékán még némi lőporszemcsét is láttam.

Hajós ismét körülnézett.

– Szerinted hogy történt?

– Kinyitották nekik a kaput. A Falnál heverő az embercsempész lesz. Valakik kijöttek elé, és fogadták a fickót. Ezek itt mellettünk meg átszaladtak a jelre.

– Csakhogy távolabbról meglátták őket.

– Rájuk irányították a reflektort, és lebuktak. Ilievskiék meg döntöttek: nem hagynak tanúkat.

– Ez gyilkosság.

– Ezért mondom, hogy nem szabad helyi parancsnokot hagyni a Falnál. Sokkal nagyobb az esély, hogy kapcsolata van a túloldallal.

Hajós megköszörülte a torkát.

– Mit akarsz tenni?

– Egyelőre semmit. Majd a központban jelentek.

– Le kéne váltanunk Ilievskit, és bevinni.

– Nézz körül! – intett a nő. – Ezek az ő emberei. Nem tudja senki, hogy itt vagyunk. Ha mi ketten is kapunk egy sorozatot a hátunkba, azt fogják mondani, hogy az erdőből jöttek a lövések.

Hajós arca elfelhősödött.

– Mi legyen?

– Nincs itt dolgunk. Menjünk!

Ilievski megállt előttük, ahogy a kapu felé indultak.

Végeztek, őrnagy asszony?

Igen. Megyünk a dolgunkra.

Valamiben még segíthetek?

– Van még valami?

A macedón hadnagy vállat vont.

– Hacsak az nem, hogy ketten megszöktek.

– Két további határsértő?

– Igen. A kamerák rögzítették őket. – Ilievski széttárta a kezét. – Sajnos csak azok működtek, amik az erdőt figyelték. A közeliek nem jók.

Margit nem akarta feszíteni a húrt, inkább csak bólintott.

– Akkor legyen szíves, lője át nekem a felvételt! Megnézzük a központban.

– Értettem.

Margit tisztelgett, és Hajóssal a nyomában az IVECO felé indultak. A lapockái között folyamatos bizsergést érzett. Amikor oldalra nézett, látta, hogy Hajós konokul összeszorított szájjal tart vele, és a nyakán meg a halántékán verejtékcseppek csorognak lefelé.

– Már csak tíz méter – suttogta a hadnagy felé.

– Tudom.

– Ha megfordulsz, tudni fogják.

– Ezért húzom be a nyakam.

Megkerülték a terepjárót, és beszálltak. Hajós ráadta a gyújtást, és gurulni kezdtek a földút felé. Margit kinézett az ablakon, és hosszan bámult Ilievski szemébe, aki egy SCAR karabéllyal a kezében követte ókét a tekintetével.

– Azt hittem, lelőnek minket.

– Ilievski tudja.

– De reméli, hogy megússza – morogta Hajós.

Margit elfordította a tekintetét a macedónról.

– Meg is ússza.

– Ezt meg hogy érted?

Nem jelentjük. Csak áthelyeztetem innen ezt a faszt.

A hadnagy őszintén megdöbbent.

– Hagyod, hogy megússza?

– Vannak magasabb szempontok is.

– Például?

– Egy ilyen botrány nem hiányzik sem az EBH-nak, sem az őrszázadoknak. Vizsgálatok, egy csomó liberális újságíró. Nem kell ez.

– Ezt te nem döntheted el.

– Dehogynem. Higgy nekem, Attila! Tudom, mi jönne. Ezt most megússza. Viszont megvonjuk tőle a lehetőséget, hogy még egyszer elkövethesse. Te meg gondold át, eljárté a szád! Én nem fogom jelenteni. Ha te igen, akkor természetesen támogatlak, és végigcsináljuk.

– De szerinted nincs értelme.

– Ahogy mondod. Több kárt okozna, mint ami hasznot hozna.

Döntsd el, mit akarsz!

Hajós csendben vezetett, egy jó ideig nem szóltak egymáshoz.

41.

A RÉGI LAND ROVER KELET FELÉ TARTOTT A KÁTYÚS ASZFALTÚTON.

Mukhtar nyugodt tempóban vezetett. A karabélyt maga mellé állította az első ülés mellé, a pisztolyát pedig a műszerfal zsebébe dugta. Sheila Ward egy órája a hátsó ülésen feküdt, megpróbált aludni egyet, de ahányszor csak lehunyta a szemét, mindig felkavarodott a gyomra.

Még mindig ott kattogtak az agyában az éjszaka szörnyű képei. Inkább nyitott szemmel feküdt, és a csillagos eget bámulta. Mennyivel egyszerűbb ezt az egészet New Yorkból, a kényelemből látni, a nyugalomból, ahol fel lehet pattintani egy sört a vacsorához és az esti híradóhoz.

– Fent vagy? – szólt hátra Mukhtar.

– Igen.

– Lassan szedd össze magad! Mindjárt letesszük a kocsit.

A nő megörült a kérésnek. Ha valami történik majd végre, nem kell gondolkodnia az éjszaka megélt borzalmakon.

Előremászott, és lehuppant a férfi mellé.

– Meg is vagyok.

– Ez gyors volt.

– Itt nem kell sminkelnem – mosolyodott el halványan.

Mukhtar oldalra pillantott, és végigsimított a nő arcán.

– Nincs szükséged ilyesmire.

Sheila megfogta a férfi kezét, és az arcára szorított. Úgy helyezte az arcát a kemény tenyérbe, hogy teljesen belesimult.

– Mi a terv, Mukhtar?

– Van egy átjáró. Odamegyünk.

– Miféle átjáró?

– A lövöldözés után biztos, hogy riadót rendeltek el a Fal jókora szakaszán. Most eljöttünk kelet felé nagyjából hatvan-hetven kilométert. Bulgáriába fogunk átmenni.

– Az jobb?

– Nem. Macedónia lett volna a legjobb Makaros vezetésével, de azt buktuk. Ez a B tervem. Van itt egy átjáró a kalatai határállomás mellett. A Struma felett átível egy híd, és alatta az aljnövényzet takarásában az embercsempészek egy alagutat építettek.

Azon fogunk átmenni.

– Mennyire biztonságos ez?

– Az alagút úgy háromszáz méter hosszú. A görög oldalon százméternyire a Faltól van a bejárata, és a túloldalon igyekeztek olyan messzire elfúrni, amennyire csak lehet. A bokrok közt, egy kisebb erdőben bukkan a felszínre. Körbe van deszkázva belülről, nem fog beomlani.

– És azt mondod, nem őrzik a bejáratát?

– Minek tennék? Elvileg csak az embercsempészek tudnak róla, nekik meg érdekük, hogy titokban maradjon. Nem is használják túl sűrűn.

– Akkor te honnan tudsz róla?

– Nyomoztam – hárította el az őszinte választ a férfit. – Fel kellett készülnöm erre az utazásra.

Látta, hogy a nő nem hisz neki, erre megrántotta a vállát.

– Lefizettem pár embert.

Megállította a kocsit, és kinyitotta az ajtót.

– Gyalogolunk?

– Igen. Még egy kilométer, de az autó feltűnő lenne.

Sheila belekotort a kesztyűtartóba, és két zseblámpát halászott elő a szemét közül.

– Ezt viszem.

– Rendben, de igyekezz! Már csak egy óra van napkeltéig, addig át kell jutnunk.

– Tudod, hogy pontosan hová kell menni?

– Nagyjából igen.

Mukhtar a vállára kapta a fegyvert meg a zsákját, és végigmérte a sötétben elveszetten álldogáló lányt. Megigazította a ruháját, és végigsimított az arcán.

– Menjünk!

Az út mentén haladtak, a padka melletti füves részen, hogy ha bármilyen jármű közeledne, azonnal hasra tudják vágni magukat. A fű nedves volt a harmattól, nadrágszáruk hamarosan átázott. Sheila egyre rosszabbul érezte magát. Alig aludt az eltelt napokban, és enni sem sokat evett. Az előző nap a Makaros házában elfogyasztott étel volt az utolsó, amit evett, de meleget már napok óta nem látott a gyomra. Érezte, hogy lassan, de fokozatosan gyengül.

A New York edzőtermeiben végzett kardió edzések, a súlyzózás adta erőnlét és magabiztosság itt, a természetben, az elégtelen táplálkozás és a kialvatlanság mellett elégtelennek bizonyult. Alapos evésre, alvásra, és mindenekelőtt egy forró zuhanyra lett volna szüksége. Ahogy ott bandukolt a férfi mögött, megint csak azt érezte, hogy neki nem itt van a helye. Ez a munka egyáltalán nem úgy alakult, ahogy ő azt eltervezte. Magának már bevallotta, hogy a durcás, hisztis hangulat, aminek engedve magában vágott neki az útnak, kis híján az életét követelte. Ha ezt túléli, az csak Mukhtarnak lesz köszönhető. Ír majd belőle egy-két jó cikket, de végül fel fogja adni ezt az életformát.

Életében először igazán megijedt. Nem akart azoknak a tudósítóknak a végtelen sorába tartozni, akiknek egyszer csak elfogyott a szerencséje, miután éveken át azt hitték, hogy rajtuk nem fog a golyó. Miután éveken át meg voltak róla győződve, hogy ők bármilyen emberi tragédiáról, konfliktusról, háborúról, katasztrófáról hűvös kívülállóként tudósíthatnak. Mintha a „Press” felirat a mellényen immunitást adna, és golyóállóvá tenne. Ezek az emberek aztán mindig meglepődtek, amikor megkapták a saját lövésüket, vagy megverték őket. Ahogy egy fa tövében vagy egy romos házban ültek, és életük utolsó perceiben a saját, alvadó vérüktől mocskos tenyerükre meredtek, meg kellett érteniük, bizony ők sem nézhetik közvetlen közelről a mások nyomorát következmények nélkül.

Sheila tudta, hogy az illegális határátlépés lesz az utolsó dobása. Még elkíséri Mukhtart Budapestre, aztán ott majd beballag az amerikai nagykövetségre. De a Fal túloldalán az már az Unió területe lesz. Ott már nem leselkednek rájuk olyan veszélyek, mint ezen az oldalon.

Mukhtar beljebb ment az erdőbe, és megállt. Suttogni kezdett

– Ott van az a nagy szikla. Annak a tövében kell lennie a bejáratnak.

– Akkor menjünk!

– Maradj itt! Belebotolhatunk visszatérő embercsempészekbe. Megyek, megkeresem, és visszajövök érted. Nem lehet száz méternél messzebb.

Mintha csak a férfi szavait akarnák megerősíteni, az aszfalton kopogó léptek hallatszottak. Feltűnt két civil ruhás alak, akik a vállukra vetett vadászpuskával ballagtak az úton. Ahogy beleszívtak a cigarettájukba, látszott a parázs fényében, hogy egy idősebb és egy, a húszas évei közepén járó fiatalember megy el mellettük. Görögül beszélgettek, láthatóan rossz hangulatban voltak. Amikor eltávolodtak, Mukhtar megfogta a nő vállát.

– Embercsempészek. Most jöhettek vissza. Itt csak kis csoportokat visznek át, mert közel a határhoz a bejárat, és az alagút is szűk.

– Megvárlak.

– Igyekszem. – Az órájára pillantott. – Elrohant az idő. Már csak húsz perc van napkeltéig. A karabélyt itt hagyom, csak akadályozna.

Sheila leült egy fatörzsre, és az ébredező erdő neszeit hallgatta. A közelében elsuhant valami nagyobb négylábú állat. A szemei világítottak, ahogy megállt egy pillanatra, majd eltűnt a bokrok között. Talán róka lehetett, de nem volt benne biztos, hiszen a sziluettje is elmosódott. Mindenesetre a szőr is felállt a hátán a rémülettől.

Teltek a percek. Keleten derengés támadt.

A lány lassan fel tudta ismerni maga körül a fák és a bokrok körvonalait.

Ideges volt.

Hol marad már Mukhtar?

Kivilágosodik, és nem lesz lehetőségük átmenni. Fényes nappal mégsem bukkanhatnak fel csak úgy a túloldalon!

A nap rendületlenül jött felfelé, és vörös fénye áttört a levelek között. A madarak élénken feleselgettek egymásnak, a fák csúcsán mókusok kergetőztek. Sheila Ward pedig ott ült a görögbolgár határon, egy fatörzsön, és rettegve várt vissza egy alig ismert férfit.

Mukhtar váratlanul bukkant elő a növényzetből. Arca feszült volt.

– Baj van? – súgta neki Sheila.

– Igen. Nincs meg az alagút.

– Nem találtad meg?

– Egyszerűen semmi. Pedig ott kell lennie!

– Most akkor mi lesz?

– Vámunk kell egy napot. Már kivilágosodott. Nem fogunk tudni átmenni.

– Várnunk, hol?

– Keresünk valami helyet. Gyere!

A férfi szétszerelte a gépkarabélyt, és betette a darabokat a hátizsákba.

– Emberek közé megyünk – magyarázta. – Nem akarok egy ekkora puskával ott bóklászni.

– Szállást keresünk? Azt hittem az erdőben maradunk.

– Nincs élelmünk, nincs vizünk. És aludni sem ártana.

Az igaz.

Megfordultak, és elindultak visszafelé. A Land Rover a helyén volt. Mukhtar indított, és visszafelé tartott a főúton. Talán nyolc kilométer után meglátott egy táblát, és lekanyarodott jobbra. Neo Petritsi apró falu volt a határ közelében. Ahogy behajtottak a málló vakolatú, valaha fehérre meszelt házak közé, az enyészet szívbe markoló képei tárultak eléjük. Kitört ablakok, szeméthegyek, és néhány unatkozó ember.

Mukhtar lépésben hajtott keresztül a falun, és megállt egy kisebb téren, ahol néhány padot raktak ki egy ivókút mellé. Pár idősebb ember üldögélt a fák árnyékában, és beszélgettek.

– Szerezzünk vizet! – javasolta Mukhtar.

A hátsó ülés alatt ide-oda gurult néhány üres műanyag palack. A lány összeszedett párat, aztán kiszálltak, és elkezdték megtölteni őket az ivókútnál.

– Jó a víz? – kérdezte a lány.

– Nem tudom, de ez van.

Az idősebb társaság elhallgatott, és alaposan megbámulták a párt. A kendőbe bugyolált fejű, bő ruhába öltözött nőt, aki napszemüveggel takarta el az arcát, és a szikár, baseballsapkás férfit, akinek őszes borostája már kiütközött az arcán.

Amikor végeztek, a kocsi felé indultak. Ekkor vették észre, hogy egy barna inges fiatalember támaszkodik a motorháztetőre. A szájában egy fűszálat forgatott, és leplezetlen kíváncsisággal méregette őket. Mukhtar a vizespalackot a hátsó ülésre hajította, és intett Sheilának, hogy üljön be.

Odaballagott a vezető oldali ajtóhoz, kinyitotta, hogy az pajzsként került kettejük közé. A letekert ablakon keresztül a fiatalemberre nézett.

– Miben segíthetek?

– Szép kocsi.

– Nem mondanám annak – Mukhtar lapos pillantást vetett körbe, de nem látta, hogy a srácnak társai lennének.

Amire kell, arra jó.

– Arra igen.

– A tied?

A szír egy pillanatig habozott, aztán megrázta a fejét.

– Egy barátomé.

– Jó válasz – lökte el magát a kocsitól a fiatalember. – Ez Makaros barátomé.

– Ahogy mondod. Az övé. – Ő hol van?' – Meghalt.

A srác meglepődött. Nyilván nem várta ezt a választ, és nem várt őszinteséget sem.

– Mi történt?

– Lelőtték a határon az éjjel. Innen hatvan kilométerre.

– Hogy került hozzád a kocsi?

– Ezzel tudtam elmenekülni. Makarost lőtték le elsőként.

– Téged akart átvinni, meg a nőt?

– Minket is. Mi a sor végén voltunk, ő a legelején.

A pasas elgondolkodva rágta a fűszálat.

– Ha így alakult, akkor béke poraira.

– Ahogy mondod.

– Még át akarsz jutni?

– Miért?

– Mert én átvihetlek.

– A pénzünket Makarosnak adtuk.

– A kocsiért.

– Áll az alku.

A fiatalember megkerülte a terepjárót, és intett Sheilának, hogy másszon hátra.

– Akkor induljunk! Nem sok időnk maradt.

– Nappal akarsz átmenni?

– Igen. Van itt egy alagút. Csak sajnos van vele egy kis gond.

Mukhtar gyomra összeszorult egy pillanatra.

Micsoda?

– Az alagutat felfedezték tegnap este. Azóta őrzik a túloldalon. – Akkor nem értelek.

– Fel fogják robbantani. Az utászok már dolgoznak rajta. De mielőtt robbantanak majd, mindenki hátrébb húzódik. Lesz pár perc, amikor talán ki tudtok csúszni a kijáraton.

– És ha nem?

– Akkor vagy felrobbantok, vagy visszajöttök. Az alagutaknak mindig csak az utolsó tíz-húsz méterét omlasztják be. Na? Mi legyen?

Mukhtar mérlegelt. A terv veszélyes. De őt időre várják. Sheilára pillantott. Kár lenne érte, de ha ez van neki megírva… Insallah.

– Menjünk!

42.

A GYERMEKKÓRHÁZ FOLYOSÓJÁN ezúttal nem csak Malki Zakariás toporgott. Kissé távolabb, a műtők melletti kanapékon egy házaspár tördelte az ujjait. A feleség arca puffadt volt a sírástól, a férje pedig halálsápadt képpel, gépiesen simogatta az asszony haját. Malki már a látványtól rosszul volt.

Az egész azt a borzasztó napot idézte fel benne, amikor apjával rohantak le a hegyről, és már futás közben zokogtak, ahogy eléjük tárult a falu felett lebegő hatalmas, fekete füstfelhő. Mindketten tudták már a robaj pillanatában, hogy mi történt, de az utolsó pillanatig reménykedtek. Talán nem a falut érte a bombatámadás. Talán nem az utcájukat. Talán nem a házukat.

Talán nem volt otthon a család.

Hátha elmentek otthonról!

Aztán csak álltak ott a bombatölcsér mellett, amely éppen a házuk helyén éktelenkedett. És amit abban láttak, azt nem kívánta senkinek. Akkor érezte magát olyan borzalmasan, ahogy most az a házaspár.

Nyílt a műtő ajtaja, és dr. Réthelyi lépett ki rajta. Lehúzta az arca elől a maszkot. A nő felnézett, és azonnal tudta. Valami egészen mély, ősi üvöltés szakadt fel belőle. Ez a világ minden nyelvén ugyanazt jelenteti. Megérti az eszkimó éppen úgy, mint a bantu vagy a kazah. A gyermekét vesztett asszony elkínzott hangja.

A nő a földre rogyott, a férje melléje térdelt. Két nővér jelent meg a folyosón, és odaszaladtak. A kórház pszichológusnője is előkerült, és leült a házaspár mellé a kőre. Dr. Réthelyi egy ideig tanácstalanul állt mellettük, majd észrevette Malkit, és megkönynyebbülten elindult feléje.

– Jöjjön az irodámba, Malki úr!

A tanár csatlakozott, és vagy harminc métert mentek a személytelen, fehér folyosón, majd beléptek a doktor szobájába. Az orvos megkerülte az asztalt, felcsapta a laptopja monitorját, majd leült.

– Foglaljon helyet!

– Megkapta az adatokat, doktor úr? – érdeklődött a tanár.

– Igen. Az apja alkalmas donornak.

Malkit elöntötte a megkönnyebbülés. A vádlija remegni kezdett, és a szemét elfutották a könnyek.

– Minden rendben lesz – motyogta.

– Azért egyelőre még ne igyunk a medve bőrére! Mikorra tudja elhozni a májat?

– Pár napon belül – mondta a tanár bizonytalanul Fogalma sem volt, az apja hogyan, hol és mikor lép be az országba. Csak remélni tudta, hogy nem lesz vele semmi gond, és a vén bolond nem löveti agyon magát a Falnál, vagy nem fogja el véletlenül egy járőr.

– Nem tudja biztosan?

– Addig nem kezdtem el szervezni, míg nem tudtam, jó lesz-e a szerv.

– Hát akkor ez az akadály elhárult. Milyen iratokat tud majd hozni nekem Szíriából?

Malki elbizonytalanodott. A múltkor kijelentette az orvosnak, hogy elintézi az engedélyeket, de valójában fogalma sem volt, mit kéne hoznia. Ráadásul akármi is kell majd nekik, azt ő fogja legyártani, hiszen a máj valójában nem Szíriából fog megérkezni, hanem, a szomszéd kerületből.

– Az apám egy beleegyező nyilatkozatára gondoltam, meg egy iratra a kórháztól, ami igazolja, hogy ők vették ki a szervet.

– Kéne majd a teljes műtéti dokumentáció, a határengedélyek és így tovább.

– Igyekszem – hazudta Malki, és megint kezdett kétségbeesni. Amire korábban azt mondta, hogy már csak logisztika, kezdett egyre inkább megoldhatatlan nehézségnek látszani.

Műtéti iratok, határátlépés, igazolások, dokumentációk.

– Rendben. Akkor tudjuk a műtétet elvégezni, ha rendben vannak az iratok. A szervkereskedelem elleni egyezmények nagyon szigorúak. Ha nem egyeznek a papírok, akkor sem tudjuk beültetni, ha egyébként megfelel a szerv.

– És ha meghal a beteg?

– Akkor sem. Képzelje csak el: ha a rendszerben volnának kiskapuk, akkor nem érne semmit a szervkereskedelem ellen.

– Értem.

– Adhatom önnek a táskát?

– Hogyan? – kapta fel a fejét a tanár.

– A szerv szállításához.

– Igen, persze.

Az orvos elővette a leginkább hűtőtáskára emlékeztető dobozt, és átadta Malkinak.

– Ez hogyan működik?

– Azt magának nem kell tudnia. Ahol szakszerűen ki tudnak venni egy májat, ott ismerik a használatát ennek is. Magának csak az a feladata, hogy A-ból eljuttassa B-be, és közben ne nyitogassa a fedelét.

Malki egy órával később végre rájött, mi az egyetlen esélye.

Nagyjából egy éve egy véletlennek köszönhetően ismerte meg Antall Kristófot. Egy buliban futottak össze, azon ritka alkalmak egyikén, amikor Malki el tudott menni szórakozni. Emlékezett, Tamáska aznap az egyik barátjánál aludt.

Antall már nagyon részeg volt, amikor találkoztak. Beszélgettek pár szót, majd a férfi elment a vécére, és aznap este már nem került elő. A tárcája a pulton maradt, amit végül Malki zsebre tett, és másnap megkereste a férfit. Nagy meglepetésére az az egyetemen dolgozott, a kórbonctanon. Nem győzött hálálkodni a tárca miatt, majd hosszasan elbeszélgettek. Antall valójában sebész volt, de az italozása miatt kitették a kórházból. Csak a patológián tudott elhelyezkedni, itt senkit sem zavart az alkoholizmusa. Ki tudná ezt a munkát másként elviselni, nem igaz?

Malki most Antall lakása előtt állt, és a csengőt nyomta. Egy perc múlva az álmos kórboncnok kidugta a fejét.

– Mit akarsz, Zakariás?

– Beszélnünk kell! – mondta a férfi, és elnyomakodott az ajtóban álló doki mellett.

– Gyere csak be! – mondta rezignáltan az üres utcának Antall, aztán megfordult, és követte a nappaliba Zakariást. – Mi van?

– Segítened kell.

Malki tíz perc alatt elmondta az egész történetet. Nem tudott jobbat, nem tudott újabb hazugságot kitalálni, mert nem volt rá ideje. Valakiben meg kellett bíznia. Csak azt hagyta ki, hogy az apja körzött terrorista. Helyette azt állította, egyszerűen csak illegálisan lépi át a határt, és nem lehet kórházba vinni, mert, ahogy ellenőrzik a papírjait, a rendőrség azonnal elviszi.

Antall kényelmesen elterpeszkedett a kanapén, és egy sört kortyolgatott.

– Mit akarsz tőlem?

– Vedd ki a mája egy részét.

– Hogy itt? A máját?

– Orvos vagy, nem? Sebész, ha jól tudom.

– Igen, de évek óta csak halottakat nyitogatok.

– De meg tudod csinálni?

Antall elmélázott. Lassan bólintott.

– Végül is igen. Elaltatjuk, felnyitom, a szervet kiveszem, viszszavarrom. Elvileg menni fog. De beültetni nem tudom.

– Nem is kell. Azt megcsinálják.

– Na és a papírok?

– Ez a másik. Azok is kellenek. Arra gondoltam, kiállítasz egyet a kórházban.

– És másnap lecsuknak.

– Akkor megcsinálom én, csak mutass nekem olyan iratot, ami Szíriában készült.

– Honnan szerezzek én olyat?

– Az irattárból. Biztosan hoztak már be szervet keletről. Csak fotózd le, és a többit elintézem.

– És ha nem szír?

– Arab nyelvű legyen. Szerinted ki fogja elolvasni?

Antall hirtelen kijózanodott.

– Te ezt most komolyan mondod, igaz?

Malki az asztalra tette a kocsija kulcsát és a forgalmit.

– Ezt tudom neked adni érte.

– Hagyjál már ezzel! Hadd gondolkozzam!

Malki csendben maradt, és az orvost nézte. Annak láthatóan kattogtak a kerekek az agyában.

43.

A FIATAL EMBERCSEMPÉSZT MATTHAIOSNAK HÍVTÁK. Legalábbis ezt állította, Mukhtarnak meg nem volt lehetősége ezt ellenőrizni. Arra a fél órára, amit együtt fognak tölteni, nem is kellett ennél több.

– Hozom a holmimat – mondta a srác, és az út mellett parkoló ócska Fiatból egy hatalmas táskát hajított át a Land Rover platójára.

A táska szétnyílt, és terepszínű ruhák hullottak ki belőle.

Mukhtar felkapaszkodott a platóra, és a táskára mutatott.

– Ez meg mi?

– Határőr-egyenruhák.

– Honnan vannak?

– Leestek egy teherautóról – vigyorgott Matthaios.

– Mennyid van?

– Hat váltás. Nadrág, zubbony, bakancs és sapka. Meg a hozzá való derékszíj, pisztolytáska, hevederöv, mellény.

Mukhtar belenyúlt a táskába, és kivette az egyik zubbonyt. A vállán az EBH lengyel különítményének az emblémája virított. A ruha erősen viseltes volt.

– Ez használt.

– Azért olcsó. Levetett egyenruha. De munkára még jó lesz.

– Kettő váltást elviszünk.

– Jól van. Az annyi lesz, mint…

– Belefér a Land Rover árába szerintem – mondta szúrós szemmel Mukhtar.

A fiatalember tiltakozni akart, de aztán meggondolta magát, ahogy alaposabban megnézte a szír arckifejezését.

– Jól van. Akkor ajándék.

Elindultak, a kormányhoz Matthaios ült, hiszen úgyis csak 6 jön majd vissza a kocsival.

– Jobb, ha sietünk. Az alagutat bármelyik percben berobbanthatják.

Mukhtar hátraült a lány mellé, és pár mondatban beavatta a tervbe. Sheila Ward ismét jeges rémületet érzett.

– Na, várj csak! Ő megmutatja, merre menjünk, de egyedül megyünk át a Fal alatt? És bármelyik pillanatban ránk robbanthatják az alagutat?

– Nagyjából ez a helyzet.

– Ez őrültség!

– Nincs jobb megoldás.

– Akkor várjunk!

Mukhtar megfogta a nő kezét.

– Sheila, nekem mindenképpen meg kell próbálnom. Engem ott a túloldalon időre várnak. Érted? Én megyek. Neked nem kell.

A nő azonban konokul összeszorított szájjal a fejét rázta.

– Megyek. Istenemre, ezt meg fogom bánni, de megyek!

– Jól van. Ezeket a ruhákat vedd fel.

– Minek?

– Mert határőrök végzik a robbanótöltetek elhelyezését, ha hinni lehet ennek az embernek.

– El akarsz vegyülni köztük?

– Arra nincs esélyünk, hiszen nyilván ismerik egymást. De arra azért jó az egyenruha, hogy ne nézzenek meg minket alaposabban. Ha csak valakinek a szeme sarkában villanunk el, nem fog utánunk fordulni. Csak egy egyenruha. Ennyi. A legtöbb rendőrnek sem az arcára emlékszel utóbb, hanem az egyenruhájára.

– Nem tudom, mit higgyek, Mukhtar. Most kezdtem el csak igazán félni.

– Maradj mellettem, és akkor nem lesz semmi baj.

A férfi lágyan megérintette Sheila száját, majd könnyű csókot lehelt rá.

– Nyugi! És most öltözzünk.

A billegő platón ráhúzták a ruhájukra a terepszínű zubbonyt és nadrágot, felrántották a bakancsot. Mukhtar segített a nőnek felvenni a málhamellényt és a szíjakat, majd a fejébe illesztette a sapkát.

– Jól jön, hogy rövid a hajad.

– Futáskor is – mosolygott fáradtan Sheila. – Tizedannyi idő alatt megszárad.

A Land Rover beváltott a fák közé, és Mukhtar felismerte a nagy sziklát, amihez hajnalban betájolta magát, hogy megtalálja az alagút bejáratát. A kocsi a szikla közelében állt meg. Ezek szerint nem kapott rossz információt, csak ő volt ügyetlen.

Matthaios kiszállt, és intett, hogy kövessék. Mukhtar a vállára vetette a zsákot, kezébe fogta az ismét összeszerelt karabélyt, és lesegítette a platóról az újságírónőt.

– Gyere! Mindig szorosan mögöttem.

– A zseblámpák?

– Tényleg! – A férfi az ülés alól kihúzta a két rúdlámpát, és az egyiket a nő kezébe nyomta. – Ne kapcsold be! Az enyémet kövesd, ha kikapcsolom, azonnal guggolj le, az azt jelenti, hogy valami veszélyt láttam. Érted?

– Aha.

– Akkor indulás.

Az események úgy pörögtek, hogy Sheila csak a fejét kapkodta.

Matthaios előrement, és széthajtotta a bokrokat. A katonai egyenruhás Mukhtar szorosan követte, és a lány sem maradt le mögöttük. A görög megkerülte a sziklát, és mögötte felemelt egy méterszer méteres gyepszőnyegdarabot. Az embercsempészek deszkákból összeeszkábált csapóajtóra hordták a földet, és telepítették a füvet.

– Nem csoda, ha ezt nem találtad meg – jegyezte meg a lány.

Matthaios lefelé mutatott.

– Ez a bejárat. A kijárat bokrok közé esik, úgy nyolcvan méterrel előtte van egy kanyar, onnan már látni fogjátok.

– Milyen hosszú az alagút?

– Háromszázötven méter. Görnyedten haladjatok, mert másfél méternél sehol sem magasabb. Kétszázötvennél lesz a deszkafalon egy vastag fehér, meszelt csík. Az azt jelzi, hogy ott kapcsoljátok ki a lámpákat, mert közeleg az otolsó kanyar. Ha így tesztek, nem vesznek észre benneteket az esetleg kint álló katonák. Csak a kanyarig kell eltapogatódzni, onnan már látszani fog a kijárat.

Mukhtar lenézett a verembe, amelybe durván összeszögelt létra vezetett.

– Kell még valamit tudnunk?

– Semmit. Sok szerencsét!

Azzal Matthaios vidáman tisztelgett, és megvárta, míg leereszkednek a gödörbe. Amikor Sheila is eltűnt az aknában, a görög rájuk hajtotta a csapóajtót, és elrendezte a földet. Ha be is robbantják a katonák a túlsó végét, pár hét elteltével újra ásni kezdenek majd. Elkanyarodnak, és száz méterrel arrébb majd valahol megint a felszínre bukkannak. Akkor újraindul az üzlet egy ideig, mígnem valaki megbukik azzal a kijárattal is.

És kezdődik minden elölről.

Mukhtar felkattintotta az elemlámpát, és körbepásztázott.

A falak mentén faoszlopok álltak, még arra sem vették az építők a fáradságot, hogy a kérget leszedjék róluk. Az oszlopokhoz hátulról széles, durva, szálkás deszkákat erősítettek, és ezek támasztották alá a mennyezetet is. A föld itt-ott halkan pergett a résekből.

– Hátborzongató – jegyezte meg Sheila.

– Menjünk! – indítványozta a férfi, és elindult.

A folyosó hosszan kacskaringózott előttük, tíz méternél többet soha nem tett meg egyenesen. Egy-egy ilyen szakasz után mindig elfordult pár foknyit jobbra vagy balra. Nyilvánvaló volt a szándék, hogy minél jobban megtörjék a lámpák fényének útját, és azt ne lehessen a túlsó végéről észrevenni.

Mukhtar ment elöl, jobb kezébe az orosz pisztolyt szorongatta, a balban pedig a zseblámpát.

Percek teltek el az óvatos, lassú botorkálással.

Sheila hallása kiélesedett. A saját lélegzésének zihálásán túl hallotta a ruhája surrogását, ha az a falhoz ért, a bakancsa alatt ropogó köveket, és Mukhtar pisztolyának fémes pendülését, ha hozzáért valamihez.

– Ez meg mi? – nézett előre kíváncsian, amikor bő száz méter megtétele után egy vastag betonperemhez értek. A mennyezetből lógott le, legalább hetven centi mélyen, és a szélessége több mint két méter volt. Alatta alig egyméternyi hely maradt, hogy átbújjanak. Mukhtar bevilágított a lyukba.

– Alacsony, de guggolva simán átjutunk.

Sheila megtapogatta a betont.

– Ez az, aminek gondolom?

– A Fal alapzata, igen.

Mukhtar leguggolt, és elindult, Sheila pedig elszántan utána indult.

A túloldalon felegyenesedtek, és a szokott módon, meggörnyedve, fontolva haladtak tovább.

Egyszer csak ott volt. A falra festett fehér sáv.

Mukhtar megállt, és jelentőségteljesen visszanézett a lányra.

– Megjöttünk. Ereszkedjünk négykézlábra, nehogy bevetjük a fejünket. Ha Matthaiosnak igaza van, csak húsz méter az a sarok, ahonnan már látszik a kijárat. Gyere szorosan mögöttem! Fogd meg a bokámat, lassan fogok haladni, nehogy lemaradj, oké?

Sheila nagyot nyelt, és bólintott.

Lassan letérdeltek, aztán Mukhtar felmutatta a lámpát.

Akkor most lekapcsolom.

Sheila Ward soha életében nem tapasztalt még ilyen mély sötétséget. A következő másodpercben úgy érezte, mintha szurokba merült volna. Azonnal elkapta a pánik, és összeszorult a torka. Alig kapott levegőt.

– Mukhtar! – nyögte.

– Mi van?

– Én ezt nem bírom. Kérlek!

A férfi felkattintotta a lámpát. A nő arca úszott a verejtékben, a szeme kitágult.

– Mi az?

– Halálosan megijedtem a sötétben. Nem tudom, mi ez, de nem megy!

– Dehogynem! Innen már nem mehetünk vissza! Igyekeznünk kell, Sheila!

– Kérlek!

– Nem. Megyünk. – Odahajolt, és megfogta a nő tarkóját, hogy közelről kaphassa el a pillantását. – Megcsináljuk, rendben?

Gyors csókot váltottak. Sheila tétován bólintott.

– Most megmondom, mit csinálsz. Csukd be a szemed, és gondolj arra, bármikor kinyitod, világos lesz.

– De lekapcsolod a lámpát.

– Azzal ne foglalkozz! Csak csináld!

A nő behunyta a szemét.

– Csak akkor nyisd ki, ha szólok! Most pedig menjünk!

A nő hallotta a kattanást, de most sokkal jobban bírta. Érezte, hogy Mukhtar lába megmozdul, ő pedig utána lépett a kezével. Aztán újabb lépés jött, ahogy négykézláb elindultak. Néhány lépésen belül megtalálták a közös ritmust, és haladni kezdtek a cél felé. Sheila Ward nem tudta volna megmondani, meddig tartott. Neki végtelenségnek tűnt, de aligha lehetett több két percnél, míg megtették a húszméteres távot. Érezte, hogy Mukhtar megáll.

– Most már kinyithatod – súgta neki a férfi.

Azonnal kinyitotta a szemét. A távolban alakok mozogtak. Ketten voltak, és a földön térdeltek. Az alagút kijáratának homályos fényében kirajzolódó két férfi úgy nyolcvan méterre lehetett tőlük.

– Katonák. Most lassan megközelítjük őket. A közelükben elrejtőzünk, rendben?

– Igen.

– Le fogunk hasalni, és nem mozdulunk. Csak tedd azt, amit én! Amikor felállok, akkor nagyon gyorsan kövess. Nem sok időnk lesz kijutni.

– Értem.

Mukhtar megnyugtatóan megsimogatta a lány haját, aztán a kijárat felé kezdett lopakodni. Hamarosan már ki tudta venni, hogy a férfiak egyenruhát viselnek, és a földön valami vezetéket húznak végig. A kijáratnak háttal, görnyedten álltak, és a vezeték lefektetése közben hátrálva haladtak kifelé az alagútból.

Húsz méterre a járat végétől Mukhtar megtalálta az elsőt.

A mennyezetre erősítették a tégla alakú plasztiktömböt, melyből egy gyújtószerkezet állt ki. Ebből vékony, sodrott vezeték húzódott a következő tégláig.

Némán megmutatta a lánynak a robbanóanyagot, majd óvatosan továbbhaladt.

Már alig húsz méterre jártak a két férfitól.

A katonák elérték az alagút száját, és felegyenesedtek. Most csak mellig látszottak, vállukat és fejüket eltakarta a plafon. Tovább hátráltak, de már nagyobb sebességgel.

– Most gyorsan! – sziszegte Mukhtar, és előreügetett, egészen a kijáratig. – Most már bármelyik pillanatban robbanthatnak.

Tudta, hogy ez a legveszélyesebb szakaszok egyike. Ha valaki visszalép a katonák közül, hogy még valamit ellenőrizzen, már elég közel lesznek a torkolathoz, hogy észrevegyék őket a szórt fényben. Odaért a kijárathoz, és kikémlelt.

Szerencsénk van.

A kijárat bokrok takarásában helyezkedett el, és még álcahálót is terítettek rá az embercsempészek. A robbantáshoz használt vezetékek a bokrok közé vezettek. A közelben angol nyelvű beszélgetés hallatszott, és az aljnövényzet is mozgott, ahogy a távolodó katonák hozzáértek a cserjékhez.

Mukhtar félrehajtotta az álcahálót, és kidugta a fejét. Egy dombocska oldalában bukkant a felszínre az alagút. Jobbra és balra is sűrű és magas fű, valamint bokrok alkotta csalitos húzódott. Hátranyúlt, és elkapta Sheila csuklóját.

– Gyere! Siessünk!

Görnyedten kimászott az alagútból, és jobbra fordulva a növények közé vetette magát. Sheilát folyamatosan húzta magával. Pár méter megtétele után kissé ritkásabb lett a növényzet, ekkor hasra vetették magukat, és kúszni kezdtek. Pár perc elteltével már jó ötven méterre jártak az alagút kijáratától.

Mukhtar meglátott egy sűrűbb facsoportot, amely éppen előttük nőtt ki a földből. Behúzta a lányt a takarásba. Megfordult, és megvárta, míg Sheila mellé kúszik.

– Itt megállunk.

– Nem kéne tovább mennünk?

– Elégedjünk meg a szerencsénkkel, Sheila. Az is csoda, hogy eddig nem vettek észre.

– Meddig maradunk itt?

Mukhtar óvatosan kikémlelt a levelek között.

– Nem sokáig. Szerintem hamarosan robbantanak, aztán nincs miért itt maradniuk tovább.

Sheila is felemelte a fejét, és megpillantotta az EBH és a határőrök Hummer és IVECO terepjáróit a fák alatt, tőlük alig százméternyire. Csillogó szemmel a férfira nézett.

– Nem kéne szereznünk egy autót?

– Szerinted mennyi időbe telne, hogy a Balkán minden járőre minket keressen, ha ellopunk egy katonai kocát?

Igaz – biggyesztette le az ajkát a nő. – Elkapott a hév.

– Az adrenalin dolgozik benned.

– És benned miért nem?

– Én már megszoktam, Sheila. Tudom irányítani.

Kiáltás harsant a távolban, aztán megremegett alattuk a föld. A lassan elülő morajlás nyomán por és füst emelkedett a levegőbe a fák irányából. Úgy becsülték, pár tucat méterre lehettek a robbantás színhelyétől.

– Hát, vissza már nem mehetünk.

– És ki is alig jutottunk, öt perce még az alagútban kúsztunk.

A környék megelevenedett, és katonák ballagtak az alagút kijáratához. A csapat ellenőrizte a rombolást, aztán hozzáfogtak, hogy elpakolják a felszerelésüket. Feltekerték a maradék vezetékeket, elrakták az üres ládát, amiben a plasztikot hozták, és a fegyverek is felkerültek a terepjárókra. Tíz perccel később hangos ajtócsapódások hallatszottak, és beindultak a motorok.

A katonai járművek mély morgása hamarosan elveszett a távolban.

Sheila a hátára feküdt.

– Hallod? – kérdezte halkan.

– Mit?

– Madarak.

Egy ideig a madárdalt hallgatták, és most már a kabócák hangja is eljutott hozzájuk. A kórushoz néhány tücsök csatlakozott Mukhtar is élvezte a nyugalmat, a feszültség lassan oldódott a tagjaiban. Sheila felkönyökölt, és megnézte magának a férfi arcát.

– Mondták már neked, hogy szép vagy? – tette fel a kérdést.

– Nem. Ezt még soha.

– Pedig szerintem egy kifejezetten szép ember vagy, Mukhtar.

Megsimogatta az arcot, végigfuttatta az ujjait a bevésődött ráncokon, az ősz halántékon.

– Mi van közöttünk? – kérdezte a nő.

Nem tudom. De hosszabb távon halálra vagyunk ítélve.

– Ezt nem tudhatod.

Mukhtar kinyitotta a szemét.

– Ezt sajnos pontosan tudom, Sheila.

A nő vállat vont, és lehajolt, hogy megcsókolja. Az utolsó pillanatban megállt, és egészen közelről nézett a sötét szemekbe. – Akkor éljünk a mának!

44.

NEM SOK PIHENŐT ENGEDTEK MAGUKNAK. A csók után feltápászkodtak a földről. Zavarban voltak. Szerettek volna ennél tovább menni, de a hely és az idő alkalmatlan volt arra, hogy mélyebben egymásba feledkezzenek. Akárcsak eddigi közös útjuk minden pillanatában. Leporolták és kissé rendbe szedték magukat. Sheila hozzálátott, hogy levegye az egyenruhát, de Mukhtar nemet intett.

– Előbb szerzünk egy kocsit!

– Minek ahhoz az egyenruha?

– Rekvirálunk. Utána fogjuk eldobni az egyenruhát. Úgy két katonát fognak majd keresni.

Sheila megcsóvált a fejét.

– Neked mindenre kész válaszod van?

– Ha ott éltél volna, ahol én, ennyi idő alatt benned is kialakult volna a túlélési ösztön.

– Tulajdonképpen nem tudok rólad semmit, Mukhtar.

– Ahogy én sem rólad. Nem tudunk semmit egymásról. Ezért mondom, hogy nincs jövőnk.

– Én meg ezért mondom, hogy ismerjük meg egymást.

Mukhtar elnevette magát. Olyan felszabadultan, ahogy már évek óta nem. Amikor elhallgatott, eszébe jutott, hogy soha nem csinált még ilyet. Soha nem utazott nővel ilyen hosszan, soha nem engedett magához közel egy asszonyt. Még a feleségét sem. Persze, szerette őt. A maga módján. De igazából Inaya soha nem került hozzá közel. Gyerekeket szült neki, vezette a háztartást, és ha kellett, lefeküdt vele. De ennyi. Nem igazán beszélgettek, nem voltak közös élményeik. És Mukhtarnak erre nem is volt igénye. Egészen mostanáig. Az elmúlt napokban megtapasztalta, hogy lehet ez másként is. Lehet egy nő izgalmas, érdekes is. Lehet lelki és szellemi társ. Ez merőben új élmény volt számára.

Néha elgondolkodott, vajon valóban érez-e valamit Sheila iránt, vagy csak a felfedezés élménye szippantotta be? Vajon ez a nő bűvölte el, vagy maga az újdonság, hogy egy nővel is lehet beszélgetni, egy nő is mer kérdezni, és van véleménye. Ezt egyelőre nem tudta eldönteni.

Csak azt érezte, hogy nem akarja abbahagyni, és valahányszor Sheila hozzáért vagy megcsókolta, a teste reagált. Akarta őt.

Egyelőre nem tudott mihez kezdeni a benne ébredező érzésekkel. Még csak besorolni sem tudta őket, nemhogy nevén nevezni. Ez elbizonytalanította a kemény férfit, akit eddig senki sem győzött le. Most azonban belül állt vesztésre. Ráadásul saját magával szemben.

– Majd folytatjuk ezt a beszélgetést, de most mennünk kell. A határzóna a legveszélyesebb. Itt a legtöbb a járőr. Tűnjünk el innen!

– Jól van. Majd folytatjuk – ment bele az asszony, majd Mukhtar nyomában kilépett a fák közül.

A férfi jobb felé mutatott.

– A Fal.

Alig százötven méterre voltak a végeláthatatlan határzártól. A százméterenként felhúzott Őrtornyok és bennük az őrök is jól látszottak ebből a távolságból.

– Elképesztő építmény – mondta halkan Sheila.

Elfordultak a betonkerítéstől, és sietős léptekkel észak felé indultak a folyó mentén.

– Maradjunk a fövenyen! Itt simább a talaj.

A Struma szélesen kanyargott, és minden kanyarban lapos homokpadokat rakott le a hordalékból. A vízállás alacsony volt, így Mukhtar a bal parton, a fák takarásában vezette észak felé a lányt. Kényelmesen tartható, de messze nem sétatempóban haladtak.

Van valami célod?

– Igen. Hat kilométerre vagyunk egy kis falutól, Topolnyicától.

Ott szerzünk kocsit.

Sheila elmélázva ballagott a férfi nyomában. Szöget ütött a fejébe a felkészültsége.

– Neked térkép van a fejedben?

– Nem, csak veled ellentétben szeretem jó előre megtervezni, merre megyek, mit csinálok.

– Ez talált.

– Nem az volt a célom, hogy cinkeljelek.

Topolnyicát fél kettő körül érték el. A falucska a határ mentén feküdt, alig egy kilométerre Görögországtól és a Faltól. A folyót követve az elmúlt órában gyakorlatilag párhuzamosan haladtak a határral. A faluszéli házak között megláttak egy Ford terepjárót.

Régi, platós Ranger volt, oldalán jókora horpadással. A lehajtott raktér mellett egy félmeztelen férfi villával szalmát rakodott fel a kocsira.

Mukhtar határozottan odament hozzá.

– Jó napot! A bevándorlásiaktól vagyunk!

– Azt látom – mérte végig őket a fickó, és rátámaszkodott a villájára.

– A kocsijára van szükségünk.

A helybélinek elkerekedett a szeme.

– Hogy mit akarnak?

– Elvisszük az autót. Reggel visszakapja.

– Azt szeretném én látni! – horkant fel a paraszt.

– Nem vitatkozom – reccsent rá Mukhtar. – Hol a kulcsa?

– Nem viheti el csak úgy!

A szír megbillentette a hátára vetett karabélyt, és a szíját leengedte a könyökhajlatig. A levegő megfagyott.

– Szükségünk van rá. Vészhelyzet. Reggel visszahozzuk.

– Ha délig nem vagyunk itt – tette hozzá Sheila, – akkor érdeklődjön a határállomáson.

– Kulatiban?

– Ott.

A paraszt a fejét vakarta. Arra már ráébredt, hogy a katonák mindenképpen elviszik a kocsiját. Már csak az volt a kérdés, szépszerével, vagy erőszakkal. Két fegyveressel szemben ő csak a rövidebbet húzhatta. Kiköpött a földre.

– A kulcs benne van. De vigyázzanak rá!

Mukhtar a volánhoz ült, és indított, Sheila pedig felkapaszkodott mellé. A Ranger pörgő gumikkal kilőtt.

– Hogy állunk üzemanyaggal?

– Majdnem tele van.

– Akkor rendben. És most?

– Van itt valami térkép?

Sheila kinyitotta a kesztyűtartót, és hosszan kotorászott.

– Itt van. Európa autós atlasza.

– Mutasd! – vette át tőle a férfi, és a kormányra fektette a térképet. A szír gyorsan átfutotta az úthálózatot, aztán rálépett a gázra.

Északra tartottak az E79-esen, majd Szófiát kerülték el a körgyűrűn. Nem egészen két órával az indulás után, Dimitrovgrád közelében áthajtottak a bolgár-szerb határon. Semmiféle ellenőrzésbe nem botlottak bele, ami már csak azért is jó volt, mert nem voltak irataik. Három és fél órával később, már sötétben lassítottak le egy apró, vidéki benzinkútnál.

Sheila arra ébredt, hogy az autó zöttyenve megáll. Álmosan felnézett.

– Hol vagyunk?

– Pár kilométerre Belgrádtól.

– Éhes vagyok. Nem lett volna elég odáig az üzemanyag?

De. Csakhogy a fővárosi kutaknál mindenhol van kamerarendszer. Amikor elkezdik majd keresni a Fordot, jó lenne, ha nem lenne rólunk felvétel.

Sheila ismét elgondolkozott a férfi előrelátásén.

Mukhtar kiszállt, és teletankolta az autót. A kutas közben előkerült az épület mögül, és átvette a gázolaj árát, aztán visszaballagott a helyére. Mukhtar visszaült a kocsiba.

– Nem volt valami étele? – kérdezte Sheila. – Szendvics vagy ilyesmi?

– Nincs már neki ilyenkor. Majd csak reggel.

Visszasoroltak az útra, és haladtak tovább.

A nő lassan visszaaludt, bár ez inkább csak félálomnak volt nevezhető. Az álommal keveredtek az elvillanó városok és falvak fényei, a kocsi zötykölődése, a fékezések és gázadások hangjai.

Egy idő után feladta, hogy aludni próbáljon, és kiegyenesedett az ülésen.

– Mikor lesz a műtét?

– Nem tudom. A fiam intézi.

– Nem kellene ehhez valami vizsgálat?

– Megvolt. Elküldtem az eredményeket e-mailben.

– És ez csak úgy elég lesz nekik?

Ezen már Mukhtar is gondolkozott néhány alkalommal. Az egész valahogy túl könnyűnek tűnt. Túlontúl egyszerűnek. Még az is átfutott a fején, hogy az egész történet hazugság, és az ellenséghez átállt fia egyszerűen csak át akarja csalni a határon, hogy aztán elfogják a hatóságok. De aztán ezt elhessegette magától. Túl bonyolult lett volna egy ilyen terv. Ha Zakaria tőrbe akarná csalni, a legegyszerűbb az lett volna, hogy amint megvolt vele a találkozás a szír hegyekben, egy drónnal csapást mérnek a tartózkodási helyére.

Nem, Zakaria nem csapta be.

De ettől még fogalma sem volt, a fia hogy fogja lebonyolítani az egészet, hogy fogja megoldani, hogy az ő máját kivegyék, és áttegyék az unokájába. Ezt egész egyszerűen el sem tudta képzelni.

Sheila is ezen törte az agyát, mert nem hagyta a témát.

– Nekem ez furcsa.

– Biztos meg fognak az itteni orvosok is vizsgálni – zárta le a kérdést Mukhtar, mielőtt a nő megfogalmazhatta volna azokat a kérdéseket, amelyek egyébként őt is zavarták.

Az újságírónő ösztöne azonban továbbra is vészjelzéseket adott le az agyának.

Valami nem stimmel!

Folytatni akarta a témát, ám ekkor Mukhtar lassítani kezdett, és előremutatott.

– A határ.

A távolban feltűnt a világító felirat. Röszke.

45.

RADNAI ŐRNAGY A MOZGÓ VEZETÉSI PONTBAN ÜLt, és a számítógépes rendszeren dolgozott. A Ford Transitból kialakított központ rakterét számítógépek, monitorok, szkennerek, rádiók töltötték meg. Négy munkaállomás volt a hosszított alvázú kocsiban, de most csak kettőn voltak bekapcsolva a számítógépek. A másikon Hajós hadnagy ügyködött, pár perccel korábban azonban kiment, hogy kinyújtóztassa a tagjait.

Margit egy órával korábban táplálta be a Mukhtar Malkiról készült legjobb fényképet, és elkezdte a futtatását. A kép egy toulouse-i merénylet előtt készült, a terroristát egy utcai térfigyelő kamera vette fél. Bár Mukhtar kínosan ügyelt a kamerákra, akármerre járt is, itt hibázott, és valamiért felnézett, éppen egy megfigyelő pont alatt. A támadás végrehajtása után a rendőrség és a terrorelhárítás számos olyan személyt, jobbára bevándorlókat gyűjtött be, akiket kapcsolatba hoztak a merénylettel. Az egyik közülük a felvétel alapján azonosította Mukhtar Malkit.

A kép egészen jól sikerült, eltekintve attól, hogy a férfin baseballsapka volt, amit erősen a szemébe húzott. Az arca alsó kétharmada állt tehát rendelkezésre az azonosításhoz. Ezt már nem volt nehéz betáplálni, és a kontinens, valamint Amerika és a baráti ázsiai országok valamennyi hivatalos szervezete megkapta a paramétereket, hogy a férfit felvehessék az adatbázisba. A képe ott volt az összes arcfelismerő rendszer riasztást elrendelő mappájában.

De még soha nem ismerték fel sehol.

Mukhtar nem hibázott újra.

Ez Margit számára azt jelentette, hogy a férfi nem használ legális határátkelő pontokat, hiszen ezeken muszáj volt arcfelismerő rendszereken keresztülmenni.

Vagy plasztikáztatta az arcát. Bár ebben nem igazán hitt.

Nem úgy ismerte meg Mukhtart a rendelkezésre álló adatok alapján, mintha egy őrült fatalista lett volna. Inkább hideg számítás jellemezte, és pontos tervezés, precíz végrehajtás. Nem a plasztikában hitt, hanem az óvatosságban és a biometrikus azonosító rendszerek elkerülésében. Ha egy műtét után egy nappal belefut egy kamerába, és ismét összefüggést lehet találni az új arc meg egy terrorcselekmény között, akkor nem nyert semmit, hisz megint belekerül az adatbázisba, legfeljebb más néven. Ha elfogják, akkor teljesen mindegy, milyen néven ismerik, mert az adott támadás miatt fogják elővenni.

Ezért nem hitte, hogy a terrorista megműttette volna az arcát.

Margitnak korábban nem volt vele dolga. Mukhtar a Fal környékén nem tevékenykedett, és Magyarország ellen sem intézett támadást. Nem volt közös halmaz kettejük pályafutásában, egészen mostanáig.

A Ford a bolgár-görög határon, a kulatai átkelő mellett, az épület árnyékában parkolt.

Margit érzékelte, hogy nyílik, majd becsukódik az ajtó. A válla felett hátraszólt.

– Nekem is hoztál egy kávét, Attila?

– Nem.

A hang ismeretlen volt, az őrnagy megfordult a székkel.

A szűk helyen Ilievski hadnagy magasodott fölé.

– Maga mit keres itt? – kérdezte Margit.

– Magát, őrnagy asszony.

A nő megpróbált felállni, de a szűk helyen erre esélye sem volt. Bár nem tett semmi fenyegetőt, a férfi beszorította, ő pedig nem tudott feltápászkodni. Rossz érzés tört rá, ahogy kénytelen volt felfelé bámulni a hadnagyra.

Megtalált. Miért jött át Bulgáriába?

– Mert beszélnem kell magával.

– Hallgatom.

Ilievski az állát dörgölte.

– Rám küldte a belső elhárítást. Azután két órával, hogy maguk elmentek, elvezényeltek a határról. Skopjében van az új állomáshelyem.

– Ez viszont itt Bulgária. Eltévedt, hadnagy.

– Maga kibaszott velem, asszonyom.

– Vigyázzon a szájára!

– Mert mit csinál, ha nem? – sziszegte a férfi, és kétoldalt a pultra támaszkodva a nő fölé hajolt.

– Tartson távolságot!

– Azonnal vonassa vissza a parancsomat! Vissza akarok kerülni a Falhoz!

– Ugyan miért tennék így?

– Mert magának fogalma sincs, hogy mennek itt a dolgok.

– Dehogy nincs, hadnagy! Maga gyilkos. Láttam, mit műveltek a Falnál. A nyomok alapján egyértelmű, hogy magukat lefizették az embercsempészek. Ezért volt maga annál a toronynál, ahol kapu is van. Ezért voltak a maga emberei a szomszédos tornyokban. Csakhogy valaki egy kicsit távolabb jól végezte a munkáját, és ez betett magának. Azért végeztek ott mindenkivel, hogy ne maradjon tanú!

– Ezt nem tudja bizonyítani.

– Nem akarom bizonyítani. Az EBH-nak nem kell a botrány a magafajta szemétládák miatt. Most visszavontuk a tűzvonalból, aztán pár hét múlva valami mondvacsinált okkal majd kidobjuk a testületből! Akárcsak az embereit.

– Azonnal írjon egy jelentést, hogy tévedett!

– Nem! Magát és az embereit is szépen levadásszuk. Egytől egyig. Mehetnek vissza szart lapátolni a tanyára.

– Szemét mocskos kurva!

– Hálásnak kéne lennie, hadnagy! Küldhettem volna a katonai törvényszék elé is!

– Kitekerem a nyakát, ha…

Fémes csettenés hallatszott Ilievski háta mögül. Hajós hadnagy csőre töltötte az oldalfegyverét. A macedón megfordult, és ezt kihasználva Margit is előhúzhatta végre a pisztolyát. Hajós félrebillentett fejjel állt az ajtóban.

– Na kifelé!

Ilievski zihálva bámulta az érkezőt, majd ismét Radnai őrnagyra nézett.

– Még találkozunk.

– Az biztos.

Nagy dérrel-dúrral kiment, Hajós pedig utánaballagott. Margit is az ajtóhoz lépett. Kissé arrébb járó motorú terepjáró várakozott, a kormánynál egy nagydarab katonával. Kétség sem férhetett hozzá, hogy Ilievski valamelyik velejéig korrupt embere volt az. A hadnagy dühösen beült a kocsiba, és elhajtottak. Hajós megvárta, míg a kocsi elvész a táborban, aztán visszasétált a Transithoz, és Margitra nézett.

– Minden oké?

– Megvagyok. Azért kösz.

– Nem mert volna bántani.

– Én ebben nem voltam az imént olyan biztos.

– Jelented?

– Igen. Nem szabad kint hagyni ezt a majmot. Most már függelemsértésért simán becsukathatom.

– És még tanúd is van rá. Megírom majd helyetted a jelentést.

– Kösz!

Hajós hadnagy felvette a földről a két papírpoharat.

– Kávét hoztam, de egy kicsit kihűlt. Gondoltam, inkább pisztollyal megyek be, mint két Nespressóval.

Mindketten beültek a kocsiba, és folytatták a munkát.

– Mit futtatsz?

Lekértem az elmúlt héten a Fal külső és belső oldalán készült valamennyi felvételt. Ezt vetem össze a Mukhtarról készült legjobb fotóval. Egy órája fut, még semmi.

– Ne csodálkozz! A nap huszonnégy órájában, több ezer kilométeren át készülnek a felvételek minden arcról, ami felbukkan a Fal közelében. Még órákig tarthat. Én új számítógépeket keresek.

Radnai őrnagy felpillantott.

– Hogy állsz?

– Feltételezem, hogy Mukhtar csak új gépeket használ. A pasas okos, különben már régen elkaptuk volna. Abból indulok ki, hogy csak új laptopot vagy telefont használ, ha üzen valakinek, és azt is csak egyszer.

– Eddig jó.

– Na mármost, azt tudjuk, hogy felvette a kapcsolatot a fiával. Megfigyeljük Malki Zakariás minden kommunikációs eszközét. Az otthonit és a munkahelyit, valamint azokat is, amiket a megfigyelőink szerint a napi mozgása során érint. Ha meglátogatja a fiát, és valami mondvacsinált okból a kórházban bekéredzkedne egy számítógépbe, vagy bemegy egy netkávézóba, közkönyvtárba, arról tudni fogunk.

– Eddig értem.

– Egy laptop vagy telefon, amely még soha nem volt a netre felkapcsolódva, tehát szűz, csak egyetlen vírust tartalmaz. Azt azonban gyárilag, ez a gyártó adatgyűjtő programja.

– Miért nevezed vírusnak?

– Mert úgy működik. De onnantól, hogy felmentéi a netre, nagyjából egy perc múlva negyven-hatvan titkosszolgálat, rendvédelmi szerv, és ki tudja még, hogy ki nem regisztrálta az új gépet, és megkezdi róla az adatgyűjtést. A saját vírusaikat átlövik a gépre, és onnantól detektált a mozgása és az adatforgalma is. Nem figyelik folyamatosan, hiszen arra egyszerűen nincs kapacitás, de rögzítenek, s ha valamiért utóbb kellenek az adatai, meglesznek valahol. Ezért nem használ Mukhtar egy eszközt kétszer.

Tehát olyan eszközt keresel, amiről felvették a kapcsolatot Malki Zakariással, de csak egy alkalommal?

– És valahonnan a Közel-Keletről vagy a mediterrán térségből.

– Értem. Van találat?

– Eddig egy. Most ellenőrzőm.

Halk ciripelés hallatszott Margit laptopja felől. A nő a képernyőre nézett, és felderült az arca.

– Találat!

Hajós a válla fölön megnézte a képet. A monitor bal oldalán a Mukhtarról készült baseballsapkás kép volt, jobbra pedig egy másik arc. Szintén sapkát viselt, a rendszer szerint a találati egyezés 99.74% volt.

– Ez ő.

– Szerintem is. Az eltérés csak annyi, ami az eltelt évek miatt előállhat.

– Hol készült?

– Nem fogod elhinni, Ilievskiék tornyánál.

Visszajátszottak a felvételt. A kamera csak az erdő szélét vette, ahogy azt Ilievski is állította. Nyilván ők rontották el a közelebbi felvételeket készítő rendszert. Látszott, ahogy az erdőből egy magányos férfi jön elő, majd elindul a Fal felé, és alul kimegy a képből. Aztán a fekete család következett. Ezután pedig a baseballsapkás férfi egy nővel. Ők hirtelen megtorpantak, aztán viszszarohantak az erdőbe.

– Így úszták meg a mészárlást.

– Mukhtar óvatos volt. Előre engedett mindenkit. Mi meg kis híján elkaptuk.

– Ki lehet vele az a nő?

– Mindjárt kivágom a képet, és lefuttatom.

– Láthatóan együtt vannak.

– Miért utazik egy ismert terrorista egy növel?

– Egyértelműen vele van. Egyre több a női merénylő.

Még mindig nem számítanak rájuk az emberek. Hiába, hogy húsz éve hadban állunk.

Kopogtak a kocsi ajtaján. Margit és Hajós összenéztek, aztán kinyitották az ajtót. Egy paraszt állt kint, a fején hetykén hátralökött sapkával.

– Miben segíthetünk?

– A kocsimért jöttem.

– Kocsijáért?

– Tegnap a maguk emberei elvették a kocsimat. Azt mondták, ma jöjjek el érte ide. Hát most itt vagyok.

Margit értetlenül nézett az emberre.

– Az EBH nem vesz el civil autókat.

– Márpedig elvették. Egy jó Rangért. És olyan ruha volt rajtuk, mint magukon.

– Én ezt nem értem.

– Odajött hozzám egy férfi meg egy nő. Katonák. És elvitték a kocsimat. Mit nem ért ezen, he?

– Nézze, mi erről nem tudunk. Az épületben van a parancsnok, kérdezze meg ott.

A férfi köszönés nélkül elindult a határállomás félé. Margit és Hajós hadnagy visszafordultak a munkájukhoz.

A képernyőn ott volt kimerevítve a két nappal korábbi támadáson készült kép.

Mukhtar és a nő.

Egy férfi és egy nő.

A két tiszt egymásra nézett.

Hajós felállt, és az ajtóhoz lépett, majd a paraszt után kiáltott.

– Hé! Jöjjön csak vissza! Mutatnánk valamit!

46.

DR. MALKI ZAKARIÁS EGYRE IDEGESEBB VOLT. Mióta hazatért, semmi hír nem jutott el hozzá az apjáról azon kívül a rövid üzeneten kívül, amiben Mukhtar tudatta, hogy úton van. Fogalma sem volt, merre jár, hogy nem érte-e valami baj, nem esett-e fogságba, nem ölték-e meg? Nem tudott semmit, és ez szinte megőrjítette. Az apjánál volt az, amire neki szüksége volt. A kisfia élete Mukhtar kezébe került.

Ő már mindent előkészített, legalábbis annyira, amennyire tudta. A barátja készen állt a műtét elvégzésére, és leszállította az eredeti iratok fénymásolatát, amiből aztán Zakaria összeeszkábált néhány arab nyelvű hamisítványt. Fogalma sem volt, hogy vajon ezek elegendőek lesznek-e dr. Réthelyinek a műtét elvégzéséhez.

Egyre idegesebb lett, és a saját előkészületeit egyre amatőrebbnek érezte. Amit előre eltervezett, úgy hullott ki az ujjai közül, ahogy egy marék homok kipereg a tenyérből. Már semmi sem volt egyértelmű, és ügy érezte, reménytelenül amatőr kísérletet tesz a rendszer kicselezésére. Az első lehetőségnél le fög bukni.

De nem tehetett mást. Mukhtart nem lehetett bevinni a kórházba azzal a szöveggel, hogy „jó napot, ő a nagypapi, tessék kivenni a máját!” Ez nem menne.

Zakariás befejezte az egyetemi előadását, beült a kocsiba, és a kórházhoz hajtott.

A fia kórterme előtt gondterhelten beszélgetett két nővér.

Ahogy meglátták a férfit, sokatmondóan elhallgattak.

– Valami baj van?

– A doktor úr kéri, hogy menjen be hozzá.

– De a fiam rendben van?

– Kérem, menjen be dr. Réthelyihez!

–Mi történt?!

– Mi nem mondhatunk semmit. Kérem…

Zakariás feltépte az ajtót, és berontott a szobába.

Tamáska az ágyon feküdt, karjába infúzió vezetett, szeme csukva volt. Halott sápadtan, mozdulatlanul hevert az ágyon. A tanár gyengéden megrázta a vállát.

– Tomika!

– Kérem, ne mozgassa!

– De hát mi van?!

– Kómába esett. Menjen a doktor úrhoz!

Zakariás szemébe könnyek gyűltek Az élete, ami oly szépen ívelően indult, most lassan visszakanyarodott a kezdetekhez. Megint ott tartott, amikor a legreménytelenebbnek érzett mindent. Lélekben most is ott állt a magyar határon, és a szitáló esőben kétségbeesetten nézte távolodó apját. Minden összeomlani látszott.

Megsimogatta a fiát, aztán szótlanul kifordult a kórteremből.

Nem is tudta, hogy jutott el az orvos irodájáig, de egyszer csak ott volt előtte az ajtó. Kopogtatás nélkül benyitott. Dr. Réthelyi az asztala mellett ült, és meglehetősen magába volt roskadva. Egy magas, szikár, fehér köpenyes férfi az ablakpárkánynak támaszkodva cigarettázott, és a füstöt a nyitott ablakon át a kert félé fújta.

– De kérem! – kiáltott fél méltatlankodva.

– Hagyd! – nyögte Réthelyi doktor. – Ő dr. Malki. A fiú apja.

– Vagy úgy!

Malki becsapta maga mögött az ajtót.

– Mi az, hogy vagy úgy?

– Hát maga az.

– Mi a fene folyik itt?

Réthelyi zavartan felállt.

Malki úr, hadd mutassam be dr. Tasnádi Zsoltot. A kórház főorvosa.

– Mit akar tőlem?

Tasnádi elnyomta a csikket.

– Honnan van a máj?

– Szíriából. Az apám börtönben ül.

– Lárifári! Mivel tudja ezt igazolni?

– Iratokkal, amiket a börtönkórház…

– Börtönkórház – kérdezte gúnyosan a főorvos. – Szíriában?

– Hogy merészeli kétségbe vonni?!

– Nézze – lökte el magát a párkánytól Tasnádi –, én nem vagyok olyan vajszívű, mint Réthelyi doktor. Ha nem hoz nekem rendes nyelven, európai papírokat, nem ültetjük be a szervet.

Érti, amit mondok?

– Akkor a fiam meghal.

– Nem szegem meg maga miatt a törvényt.

Tasnádi biccentett, és kiment.

Zakariás pedig ott maradt megsemmisülten. Pontosan ettől félt.

47.

A HATÁRON NEM VOLT SEMMIFÉLE ELLENŐRZÉS.

Röszkén úgy haladtak át, akár a kés a vajon. A határon ott állt a mindkét oldalon távolba vesző kettős drótkerítés, de a kapuk tárva-nyitva voltak. Néhány parkoló rendőrautó pihent az épületek oldalánál, de őrt nem láttak. Mióta állt a Fal, alig volt szükség a belső határ őrzésére.

Sheila csodálkozva nézett körül.

– Ennyire könnyű átkelni a szerb-magyar határon?

– Minek is őriznék? Egy cipőben járnak.

– Szerbia nem olyan rég az Unió tagja.

– Be kellett őket venni. A görögök kiebrudalása után azokat az országokat, amelyek a Fal innenső oldalára kerültek, asszimilálni kellett. El kellett nyerni a lojalitásukat.

– És erre a legjobb módszer a tagság megadása volt.

– Az. Most már mindenki csak egyetlen határt őriz, a külsőt. A Falat.

– Ezek szerint tényleg nincs semmiféle belső ellenőrzés.

– Aki a Falon átjut, az nem egy olyan határon fog fennakadni, amelynek az őrizete sokkal alacsonyabb szintű, mint a Falé. Azokat inkább a rendőrség vagy a mélységi kommandók derítik fel.

A terepjáró jó tempóban haladt az úton. A magyar határ átlépése után az aszfalt érezhetően sokkal simább lett.

– Mi a terved, Mukhtar? – kérdezte Sheila.

– Először megállunk Szegeden.

– Az mennyire van ide?

– Pár kilométer. A kocsitól megszabadulunk, és megalszunk valahol.

– És aztán?

Utána irány Budapest. Ott el tudsz majd menni a követségre. – Én már most megúsztam ezt a kalandot ép bőrrel.

– Én még nem. Nekem meg kell keresnem a fiamat. És el kell kerülnöm minden járőrt, nehogy az irataimat kérjék, mert az nekem nincs.

– Ahogy nekem sincs.

– Csakhogy te amerikai állampolgár vagy.

– Segítek neked.

– Ebben nem tudsz.

– A lapom elég messze elér.

– Nem fog egy szír menekült miatt az Államok bajuszt akasztani az Unió egyik tagállamával.

– A történeted megragadná a közvéleményt!

Mukhtar szája megfeszült. Rossz előérzete támadt.

– Nekem semmi szükségem a közvéleményre.

– A nyilvánosság támogatása segítene neked, hogy megtaláld a fiad, és meglegyen a műtét.

– Nem!

– El tudom intézni, hogy… – Azt mondtam, nem!

Sheila beharapta az alsó ajkát, és sértetten nézett a műszerfal fényében alig láthatóan kirajzolódó arcra.

– Csak segíteni akartam.

– Ebben nem kell. Köszönöm.

A távolban feltűntek a város fényei. Mukhtar témát váltott. – Letesszük a kocsit.

– Hol?

– Valami folyóparton.

Tíz perccel később lehajtottak a főúttól, pár kereszteződés után a töltésen haladtak hosszan a fények felé, majd a férfi a víz felé fordította az autó orrát.

– Kiszállás!

Kipakolták a holmijukat a kocsiból, levették az egyenruhákat, és az ülés alá gyűrték, aztán Mukhtar gázt adott, és a kocsival a víz felé indult. Közvetlen a vízparton kiugrott az ülésből, kettőt hengeredett a füvön, és felállt. A Ranger begurult a vízbe, és lassan elmerült.

Sheila odaszaladt hozzá.

– Jól vagy?

– Persze.

– A kocsit nem fogják felfedezni?

– Dehogynem. De addig még eltelik némi idő.

A nő tanácstalanul körbenézett.

– És most?

– Most sétálunk, és szerzünk egy szállást, meg valami járművet.

Egy hosszabb gyaloglás után kijutottak az 5-ös útra, és észak felé fordulva besétáltak a városba. Már csend volt, mindent zárva találtak. Az útszéli motel volt az egyetlen, amely még nyitva tartott.

– Az jó lesz – jelentette ki Mukhtar, és a nőre nézett. – Itt te beszélsz.

– Miért én?

– Mert amerikai vagy. Szerinted kinek adnak ki szívesebben szobát? Egy amerikainak, vagy egy arabnak.

– Oké, meggyőztél.

A lepusztult, málló vakolatú épületet egy széles, murvás parkoló választotta el a főúttól. A nyűt területen leginkább kamionok parkoltak, de néhány személykocsi is pihent a szélén. Leginkább szerb rendszámú, rossz állapotban lévő autók voltak.

A recepción egy középkorú nő támasztotta a pultot, és egy régi talkshow ismétlését nézte. Láthatóan meg volt sértődve, hogy ebben a frissen érkezők megzavarták.

– Igen?

– Egy szobát szeretnék – mondta Sheila.

Egy éjszakára, vagy egy órára?

Ezzel nagyjából nyilvánvalóvá is vált a hely besorolása. Sheila nem esett ki a szerepből.

– Egy éjszakára.

– Ezt töltse ki! – és egy nyomtatványt tolt elé.

Az újságírónő akkurátusan kitöltötte a dokumentumot hamis adatokkal, és visszatolta.

– Negyven lesz.

Mukhtar odalépett, és bankjegyeket számolt a pultra, de közben végig lehajtotta a fejét, hogy az arcát ne mutassa a kelleténél jobban.

– A huszonkettes – kapták meg a szobakártyát. – Balra lesz.

_ Jó éjt!

Mukhtar és Sheila egy perc múlva benyitottak a motelszobába. A berendezés régi, de tiszta volt, az ágynemű ropogós.

A férfi bereteszelte az ajtó, a nő pedig elment tusolni. Amikor tíz pere múlva visszatért, egyszerűen csak belerogyott az ágyba.

– Nem bírok fenn maradni. Ne haragudj…

– Dehogy haragszom – súgta a férfi, és betakarta Sheilát, aki már hortyogott is.

Mukhtar várt tíz percet, de látta, hogy az újságírónőnek vége van. Amíg várakozott, vegyes érzésekkel nézegette a nőt. Egy másik életben talán volna jövőjük…

Megrázta a fejét, hogy megtisztítsa a gondolatait, és felkelt. A pisztolyt az övébe tűzte, aztán halkan kiment az ajtón, és a zár bekattant mögötte.

Hosszan gyalogolt, mire végül valami vasútállomáshoz ért. Mielőtt közelebb ment volna, alaposan szemügyre vette az épületet. Nem látott kamerákat.

A nyilvános telefon manapság már oly ritka volt Európában, akár a fehér holló. Már senki sem használt ilyesmit a mobilok elterjedése óta, de a telefontársaságok valami furcsa nosztalgiának engedve a nagyobb állomásokon még kint hagytak néhányat.

Mukhtar fejből tárcsázta a számot.

Két csengés után felvették.

– Igen?

– Itt vagyok.

– A Szőke Tiszában szálltunk meg.

– Nem megyek oda. Mondj mást!

– Esetleg a Szabadtéri Színpad?

– Ez hol van?

– A belváros közepén. Ki van táblázva. Ilyenkor a kutya sem jár arra.

– Rendben. Negyven perc múlva.

Mukhtar letette a telefont, és sietősen távolodni kezdett az állomástól. Elővette a telefonját, és beütötte a keresőbe a Szabadtéri Színpadot. A térképes applikáció szerint nagyjából két és fél kilométerre volt tőle. Elindította a navigációt, és belehúzott, hogy a partnerek előtt odaérjen.

Huszonöt perccel később a színpaddal szemközt felépült óriási nézőtér mellett ballagott, és behúzódott az árkádok alá. Itt sötét volt, nem kellett attól tartania, hogy valaki esetleg észreveszi. A vele szemközt magasodó acélcső erdőt, amely a padsorokat tartotta, paravánokkal igyekeztek eltakarni, de ez nem akadályozta meg a patkányokat, hogy ki-be rohangásszanak alatta.

A két férfi, akire várt, újonc volt, bár ő inkább „Alvó” néven gondolt rájuk. Pár éve ugyanúgy juttatta be őket az Unió területére, ahogy annak idején a fiát. Őket útnak indították azzal, hogy tanuljanak, építsenek egzisztenciát, aztán egyszer majd aktiválják őket.

Az Alvó-program nem volt új találmány, szinte minden jelentősebb titkosszolgálat alkalmazta az ellenség országába betelepített, és ott helyi polgárként az átlagember életét élő ügynökök alkotta hálózatot. A terroristacsoportok a múlt század vége felé kezdtek élni a lehetőséggel, de tömegessé a Kalifátus felállása óta vált a módszer. Addig jobban bíztak az úgynevezett harmadik generációs fiatalokban.

A harmadik generációsok nagyszülei voltak azok. akik bevándorlóként érkeztek a kontinensre a múlt század hetvenesnyolcvanas éveiben. Ezek az emberek leginkább Németországban, Belgiumban, Franciaországban letelepedett, keményen dolgozó török, algériai, marokkói, líbiai, szír és más arab országok kivándorlói voltak. Keveset kerestek, sokat dolgoztak, de igyekeztek beilleszkedni. Nyelvet tanultak, és minél több helyi szokást akartak magukévá tenni, bár kétségtelen, nem adták fel teljesen saját identitásukat, és leginkább a vallásukat. De ezt az akkori liberális Európa nem is igényelte.

Ezek az emberek a gyermekeiket – a második generációt – helyi iskolákba járatták, ók már tökéletesen beszélték a fogadó ország nyelvét, csakúgy, mint a szüleikét. Sokan jó pozíciókba jutottak, de szembesülniük kellett egy korábban nem ismert jelenséggel.

Hiába voltak jók, nekik még jobbnak kellett lenniük, mint a bennszülött fehéreknek.

Hiába a kemény munka, a megkülönböztetést a bőrükön érezték.

Ezek az emberek lassan megkeseredtek, mert Európa nem fogadta be őket, noha ők mindent megtettek. Nem voltak egyenrangúak, nem kerestek annyit, nem kaptak meg olyan munkát, amit helybeli is el tudott végezni. Csapdába estek egy olyan kultúrában, amely nem engedte, hogy a magukénak érezzék.

Az ő leszármazottaik a harmadik generáció. Azok a tinédzserek és a húszas éveik elején járó fiatalok, akik megörökölték szüleik keserűségét, csalódását, és ez az élmény nem felnőttként, hanem már a lázadó kamaszkorban elérte őket. Ennek a rétegnek egy komoly része radikalizálódott, hogy aztán a kétezres évek első évtizedeiben ők kövessék el a Nyugat-Európai merényletek nagy részét.

Európát ez váratlanul érte: miközben a migránsáradat ellen harcolt, és a politika hangosan azt bömbölte, hogy a bevándorlók felelnek a terrorért, addig meg kellett tapasztalni, hogy a határokon belül legalább annyi ellenség van, mint kívül.

Ezekkel az emberekkel a titkosszolgálatok is sokáig tehetetlenek voltak. A kezüket a saját jogrendszerük kötötte meg. Az a jogrendszer, melynek túlzott elnézősége, az egyén jogainak mindenek fölé helyezése saját gyengeségét alapozta meg. Az a jogrendszer, amely végül a kontinens halálát okozza majd.

Hiába váltak ezek a radikális sejtek vagy szélsőséges, magányos emberek viszonylag gyorsan ismertté a rendvédelem és a szolgálatok előtt, nem tehettek velük semmit. Csak ha már vér folyt. Akkor viszont a média azonnal rátámadt a titkosszolgálatokra, hogy miért nem tettek valamit időben a „korábban már látókörükbe került” és a később terrorcselekményt végrehajtó személy ellen?

Mert nem tehettek semmit.

Mert ha véletlenül ártatlannak bizonyult egy fiatalember, akit idő előtt elfogtak, ugyanaz a média feszítette keresztre a „törvény a felett álló” szolgálatokat.

Ezt a helyzetet szüntette meg a törvénycikk, amely kötelezővé tette, hogy a terrorcselekményt elkövető személy teljes családját megfosszák állampolgárságától, és kitegyék a Falon túlra. Tekintet nélkül arra, hogy közülük melyik tudott egyáltalán arról, hogy készül valamire a fia, unokája, apja vagy a nagybátyja. Az Uniót ez nem érdekelte többé. A filozófia az volt: vigyázz te a rokonodra, mert vele buksz.

Mukhtar és a Kalifátus kezdtek kifogyni a harmadik generációs fiatalokból. Ekkor kezdték alkalmazni az Alvókat. A két fiatalember közéjük tartozott. A szír sivatagban elvégzett kiképzés alatt megtanultak szerint érkeztek, és ezt Mukhtar megelégedéssel nyugtázta.

Két irányból, árnyékként közelítették meg a teret, és még a terrorista tapasztalt szemének is nehéz volt őket észrevenni.

Lassan megközelítették Mukhtart, de csak egyikük jött oda hozzá, a másik egy oszlop mögé húzódott.

– Mukhtar – suttogta a fiatalember.

Mukhtar végigmérte a jókötésű srácot, majd megfogta a vállát, és megölelte. Erre a másik is odajött, és szintén üdvözölte a szírt.

– Sétáljunk! – mondta Mukhtar, és elindult. A fiatalemberek közrefogták, hogy hallják a halkan elmormolt szavakat. Az árkádok alatt haladtak, igyekeztek a sötétben maradni. Yasser Dyab és Hamid Mobayed nagy tisztelettel nézett a híres harcosra.

– Régen találkoztunk – kezdte a szír. – Van valami, amiről tudnom kellene?

– Nincs, Mukhtar. Hűek vagyunk.

– Hat éve vagytok itt. Felhívtátok valamivel a figyelmet magatokra?

– Nem. Még csak egy gyorshajtásunk sem volt.

– Találkoztatok-e az elmúlt időben bárkivel, akit még a Falon túlról ismertek?

– Nem.

– Van-e konfliktusotok bárkivel? Aki emiatt kicsit is jobban figyelhet titeket.

Mobayed és Dyab összenézett.

– Igazi nincs. Csak egy tanárral vannak vitáink.

– Egy tanárral?

– Az egyetemen. Malki Zakariás. Egy barom.

Mukhtar szeme összeszűkült, és lapos pillantást vetett oldalra. Egy hosszú másodpercig nem tudta eldönteni, hogy nem csapdába csalták-e, és most próbálják kiugratni a nyulat a bokorból. Ahogy végigmérte a két fiatalembert, semmi gyanúsat nem látott az arckifejezésükben. Ballagtak tovább, és folytatták Zakariás ócsárlását.

Mukhtar végiggondolta a dolgot, és megnyugodott. Őt a két fiatal csak Mukhtar néven ismerte, ahogy általában a világ is. A családneve nem volt köztudott, bár a hatóságok előtt nyilván nem volt ismeretlen. Még ha tudná is ez a két srác, hogy mi a neve, aligha kapcsolnák össze egy magyar egyetem magyarul beszélő oktatójával.

– Rendben. Tehát tiszták vagytok.

– Igen. Miben segíthetünk neked?

– Eljött az idő, hogy ebben az országban is a bőrükön érezzék a hitetlenek Allah erejét.

A két fiatalember egymásra pillantott.

– Mit kívánsz?

– Szerezzetek egy furgont! Nagyjából egytonnás terhelhetőséggel. Tiszta legyen, ne lopjátok, inkább béreljétek.

– A hamis papírokkal?

– Nyilván – bólintott Mukhtar. – Van még jó iratotok?

– Amiket tavaly küldtél, még nem használtuk fel.

– Akkor azokkal béreljetek vagy vegyetek egyet. A lényeg, hogy üzembiztos legyen. Van-e még olyan ember, akiben megbíztok? Akár az egyetemen, akár máshol.

– Nem tenném senkiért tűzbe a kezem, Mukhtar. Ezek itt eltunyultak. Puhák lettek. Nem lehet őket az ügy mellé állítani.

– Senkit nem ismertek, aki hozzánk tartozhatna? Egy ember még kellene a tervemhez.

– Akkor elgondolkozunk rajta.

– Igyekezzetek! Ez a számom, de csak végszükség esetén hívjatok. Egy hívás után el kell dobni a készüléket és a SIM-et.

– Mit csináljunk, ha megvan a kocsi?

– Gyertek el vele Kunmadarasra! A régi szovjet bázisra.

Elmagyarázta nekik, hogy hol találkozzanak, aztán útjukra bocsátotta őket.

Mukhtar az ellenkező irányba indult, és többször visszanézett a válla felett. A két fiatal eltűnt, láthatóan értették a dolgukat, ő rosszabbra számított. Hat éve telepítette be a két tinédzsert Magyarországra. Az Alvók azóta csak tanultak, és igyekeztek minél inkább beilleszkedni, minél láthatatlanabbá válni.

De most eljött az idő, hogy aktiválja őket.

48.

A TISZA PARTJÁN PARKOLT LE A TEREPJÁRÓVAL, és kiszállt. Hajós hadnagyot is magával hozta, hiszen a hír hallatán biztos volt benne, hogy szüksége lesz a fiatal tisztre

A sötét, bolgár rendszámú pick-up már a parton állt. Az EBH szegedi kirendeltségének vezetője ott toporgott mellette. Radnai őrnagy egyenesen a férfihoz sietett.

– Szervusz, Géza! – nyújtott kezet Margit.

– Szia, gyorsan ideértetek.

– A reptéren ért a hír, éppen Bulgáriából jöttem vissza. Szerencsémre az EBH helikoptere pont Ferihegyen volt. Mit tudunk?

A férfi a kocsira mutatott.

– Az általatok körözött Ranger. Mi a fenéért kerestük? A körözésben csak annyi volt, hogy kiemelten veszélyes utasa van, dehogy ki, azt nem Írtátok.

– Nem akartuk nagydobra verni. Úgy véljük, Mukhtar volt a kocsiban.

Tábori Géza elismerően füttyén tett.

– Nagy hal.

– És ezek szerint itt van. – Hajósra pillantott. – Bejutott a rohadék.

– Bizonyíték is van erre? – kérdezte Tábori.

– A kocsi tulajdonosa felismerte fotóról. Az arcfelismerőn is átfuttattuk. Stimmelt.

– Egyedül van?

Margit megvakarta az orrát.

– Na, ez az, ami nagyon érdekes. Egy nővel utazik.

– Miért olyan különleges ez, Margit? Annyi öngyilkos van közöttük! Nem ez lenne az első.

– Csakhogy ez egy amerikai nő. Egy újságíró, hogy egészen konkrét legyek. Sheila Ward a neve, és New Yorkban menő oknyomozó riporternek számít.

– Ezt meg hogy derítettétek ki?

– A nő fotóját is átküldtük az arcfelismerőn. Pillanatok alatt egy tucat fotót dobott ki róla a kereső. Eléggé ismert. Mondhatnám azt is, hogy sztár, csak éppen nem itt ismert, hanem a tengerentúlon.

– Mit keres ez a nagyágyú Mukhtarral?

– A csaj háborús gócokba utazik, és ott csinál riportokat. Legutóbb emberrablókat buktatott le a Szaharában, és sok túszt ki is szabadítottak a jelzése alapján. Attól félek, hogy most ezért utazik, Mukhtarral.

– Úgy érted, elkíséri egy merénylethez?

– Én erre tippelnék – bólintott Margit. – Egy meg egy, az kettő.

– De ha ő most belülről akar végignézni egy civilek elleni támadást…

– Akkor maga is bűnössé válik.

– Nem kéne szólni az amerikaiaknak?

– Nem az én kompetenciám.

– De a főnökség tud róla, nem?

– Dehogynem. Majd tájékoztatják az amerikai követséget, ha úgy döntenek, hogy az a jó. Én viszont el akarom kapni azt a hülye tyúkot.

– Sok szerencsét hozzá!

Margit közelebb ment a parton álló Rangerhez, és benézett az utastérbe.

– Találtatok valamit?

– Szemetet. Meg az ülések alatt két lengyel határőregyenruhát.

– Lengyelt?

– Levetett holmi. Valami ócskapiacon vehették. Katonának öltözve autóztak idáig.

– Mióta mondjuk, hogy a régi egyenruhákat meg kéne semmisíteni – morogta a nő, aztán becsapta a kocsi ajtaját. – A helyszínelők mikor végeztek?

– Fél órája. Nem volt semmi értékelhető. Se ujjnyom, se DNS.

– Meddig állt a kocsi a víz alatt?

– Valamikor az éjjel kerülhetett a folyóba. Reggel egy horgász vette észre a csónakjából.

– Rendben. – Margit nagy levegőt vett. – Mit tettetek eddig?

– Nem sokat. Nem mondtátok, kit keresünk, így túl sok érdemi feladatot nem tudtunk elvégezni.

– Igen. Egyelőre nem akartunk túl nagy visszhangot. Nem kell Mukhtarnak a reklám, megpróbáljuk csendben elkapni.

– Van valami ötleted, hogy hová tart?

– Budapestre. A fiához.

A kirendeltségvezető meghökkent, – A fiához?

– Igen. Tizennégy éve Budapesten lakik.

– Te most azt mondod, hogy Mukhtar azért jött Magyarországra, mert meglátogatja a rokonokat? Ez kurvára nem illene hozzá.

– Nem. Szerintem készül valamire. De ehhez a fiának is van valami köze. Csak még nem tudom, mi?

– Miért nem veszed őrizetbe?

– Jobb, ha kint van. Csalinak használjuk.

Tábori a kocsi felé intett.

– Mi legyen vele?

– Vitesd be, aztán tájékoztattátok a tulajt. Elviheti, a kocsinak nincs jelentősége.

– Te mire készülsz?

Radnai őrnagy felsóhajtott.

– Visszamegyek Pestre. Aztán elkezdem masszírozni Mukhtar fiát. És persze elrendeljük a riadót. Amit eddig csendben próbáltunk megoldani, azt mostantól nem lehet titokban tartani.

49.

AZ AUTÓBUSZ LEGHÁTSÓ SORÁBAN ÜLTEK. Sheila Ward hol az ablakon bámult ki a végeláthatatlan, lapos szántóföldekre, amelyeket csak itt-ott tört meg egy lepusztult tanyaépület vagy néhány akácfa, hol meg az utastársakat tanulmányozta. A vidéki járat komótosan rótta az utat. Szentes környékén jártak, és a táj az égvilágon semmi látnivalót nem kínált.

Sheila ezért is fordult egyre sűrűbben az utastársak felé.

Jobbára munkába induló férfiak ültek a buszon. Egy kisebb csapat csendben beszélgetett, lábuknál egy láncfűrész és néhány fejsze pihent. Mellettük iskolába tartó gyerekek zajongtak. Egyikük valami játékot dugott a többiek orra alá, azok meg izgatottan taglalták az újdonságot. A busz másik oldalán egy szerelmespár gabalyodott egymásba. Kicsivel előttük idős házaspár üldögélt, és bár egy szót sem szóltak, folyamatosan egymás kezét szorongatták.

Sheila érdekesnek tartotta a karaktereket. Igyekezett minden apró részletet megfigyelni, hiszen tudta, hogy majd ezekből az emlékekből kell felépítenie a cikksorozatot.

Most már sokkal nyugodtabb volt. Úgy érezte, túl van a nehezén. Bejutott Európába. Itt már nem érheti baj. A legrosszabb, ami történhet, hogy lebukik egy rendőri ellenőrzésen. Akkor viszont egyszerűen felhívatja az amerikai követséget, és egy nap múlva már az Atlanti-óceán felett ül egy Boeing utasterében. Ez az egész most még olyan távolinak tűnt, ahogy itt ült az Alföld közepén, és egy leharcolt busszal ki tudja hová tartott.

Mukhtar csukott szemmel pihent mellette, és alvást színlelt. Azon töprengett, miközben félig lehunyt szempillái alól szemmel tartott mindent, hogy mi a fene van vele? Az addig rendben van, hogy Sheilával átjött a Falon, mivel túsznak kiváló lett volna a nő, ha szükség lett volna rá. De még magának is be kellett vallania, hogy valójában esze ágában sem volt bántani az újságírónőt. Nem túsznak vitte magával, még ha napokig ezzel áltatta is magát. Amikor kiszabadította az őrjöngő tömeg karmaiból, ő maga elveszett. Fogalma sem volt, hogy mivel fogta meg ennyire a nő, de nem tudott tőle szabadulni.

Ha legalább magának az igazat akarja mondani, már azzal hibázott, amikor kiragadta a tomboló kezek erdejéből. Már ott rajtaveszthetett volna. Ő is meghalhatott, megsérülhetett volna, vagy túlontúl felhívja magára a figyelmet. Aztán hiba volt végigcipelnie az egész mediterrán térségen. Felfedte előtte Dzsama kilétét, látta a kapcsolatait, akik átsegítették az út egyes állomásain.

Ez mind-mind taktikai hiba.

Nem volt szüksége a küldetéshez a nőre.

És mégis vitte.

Vitte, mert azt akarta, hogy vele maradjon.

Most, amikor átjutottak a Falon, már tényleg semmi értelme nem volt, hogy maga mellett tartsa. A legutóbbi hibát azzal követte el, hogy Szegeden nem tette fel a budapesti gyorsra, hogy aztán a fővárosban megkeresse a nagykövetséget. Ehelyett, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga, reggel kettesben indultak el a buszhoz. Pedig Sheila most már útban lesz.

Most már a feladat végrehajtása következik.

Most már menekülni fog, harcolni fog.

Most már dolga van.

És mégsem volt ereje megszabadulni tőle.

Fogalma sem volt, hogy miért teszi ezt. Azt gyanította, valamiképpen a Zakariával folytatott beszélgetés volt az a pillanat, amikor eltört benne valami. Vagy inkább megváltozott. Zakaria nagyon sok mindent kimondott, amik elől ő évtizedek óta a homokba dugta a fejét. A fia azonban kíméletlenül szembesítette vele, hogy ötven éve mennyire értéktelenül telt el, hogy miatta halt meg a családja, hogy semmi jót nem tett egész életében.

Harminc-vagy negyvenévesen mit sem érdekelte volna egy ilyen vádaskodás, minden bizonnyal egy hatalmas pofonnal vetett volna véget Zakaria monológjainak. Most azonban, idősebben, fáradtabban valahogy egészen más megvilágításba került minden. A fiával való hosszú beszélgetés után az első alkalom, amikor egészen másként cselekedett, mint addig, a Sheilával való találkozás pillanata volt. Máskor simán továbbhajtott volna egy ilyen lincselésnél, mert már látott százat.

Most azonban megállt. És ha már egyszer másként cselekedett, hát miért ne tenné meg még egyszer? Meg újra.

Mukhtar ettől volt feszült. Kibillent az egyensúlyából, és most nem tudta, merrefelé tart.

Éjjel, miután elvált a két Alvótól, visszalopakodott a motelbe, és bebújt Sheila mellé az ágyba. A nő nagyon mélyen aludt, fogalma sem volt róla, hogy a férfi három órára magára hagyta.

Mukhtar csak hevert ott, és Sheila haját simogatta. Elszorult a torka.

Egész életében harcolt valamiért, amit még mindig nem ért el. Hitte, hogy az ügye végül győzedelmeskedni fog, ez adott neki erőt. Mígnem történt valami. Jött egy fordulat, és az ellenség megváltozott. Az Unió védekezni kezdett. Felhúzták a Falat, megváltoztatták a törvényeiket, és keményen visszavágtak.

Az új módszer működni látszott, még ha a mindig is kis létszámú, de roppant hangos ellenzék ezt tagadni is igyekezett. Ettől még a tény tény maradt. A Fal megváltoztatta a jövőt. Vagy elodázta a változást, ezt még nem lehetett tudni.

A hadihajók immár ágyútűzzel fordították vissza a csempészhajókat. A hajótörötteket nem vették a fedélzetükre, hanem felfújható gumicsónakokat hajítottak le nekik a vízbe, hogy azzal jussanak vissza oda, ahonnan jöttek. A Fal őrtornyaiban tűzparancs volt érvényben minden erőszakos határátlépési kísérlet esetére. Erős szelekció érvényesült a menekültstátuszt kérők között, csak az számíthatott befogadásra, aki ismerte a nyelvet, és megfelelő szakmája volt. A befogadottak esetében tilos lett a távolabbi rokonok behozatala, a családegyesítés. Aki látni akarta a rokonait, az hazautazhatott, de a Falon nem hozhatta át őket. A terrorcselekményt elkövető uniós állampolgárokat pedig a teljes családjukkal együtt abba az országba internálták, ahonnan származtak.

A módszerek összessége inkább hasonlított a fasizmushoz, mint a demokráciához. És erre Mukhtar meg a hozzá hasonlók nem voltak felkészülve. Nem tudtak mit kezdeni azzal, ha a saját módszereiket fordították ellenünk. Egy demokrácia ellen tudtak harcolni, egy olyan berendezkedés ellen azonban nem, amely hozzájuk hasonlóan szélsőséges válaszokat adott a húsbavágó kérdésekre.

Mukhtar érezte, elment mellette az idő. Ő még mindig azt csinálta, mint harminc éve. Bombákat telepített, foglyokat ejtett, megkínozta és megölte őket, ügynököket szervezett be. Ám ezek egyre a kevésbé értek célt. Minden robbantás csak megerősítette az európai közvéleményt abban, hogy helyes úton járnak. Minden elragadott és megölt katona vagy civil csak a konok elszántságot növelte.

Neki pedig nem voltak új válaszai a megváltozott világra.

Sheilára nézett.

Abba kéne hagyni – jutott eszébe. Csinálja most már más! El akart menni ezzel a nővel a világ végére, és kiélvezni, ami még maradt az életéből.

Végigsimított a combján, mire Sheila rámosolygott, és a vállára hajtotta a fejét.

– Nincs semmi baj, Sheila – mondta rekedten.

– Tessék? |

– Más körülmények között már megtörtént volna. Nincs bajom, ha erre gondolsz.

– Eszembe sem jutott – a nő megcirógatta az arcát. – Nem tudom, mi ez, mert nekem sem ez a tempóm. De most jó így. Élvezem.

– Talán még nem volt rá megfelelő alkalom.

– Talán.

Tudták, hogy ez nem igaz. Ami ott parázslón, azt bármikor lángra is lobbanthatták volna. Ehelyett inkább csak kerülgették egymást. Mert ez sokkal izgalmasabb volt, mint az, amit már százszor megtettek. Mukhtar csak használta a nőket, ezért úgy vélte, mind egyforma. Mindtől ugyanazt kapja. Kicsi eltéréssel persze, de a koreográfia változatlan. Most végre minden más volt. Remegett a gyomra, kissé megizzadt. Ismét azt érezte, amit tizenévesen. És ez sokkal értékesebb volt, semhogy egy aktussal elrontsa.

Sheila nagyjából ugyanígy volt vele. Szerette a testét, szerette, ha az ágyban megkapja, amit akar, és számtalanszor bedobta magát a cél elérése érdekében. Csak olyankor, ha ő is élvezte, de attól még egyértelműen fegyverként használta a szexualitását. Most viszont Mukhtar esetében azt érezte, ki kell várnia. A gyomor szorítása és a felgyorsuló lélegzetvétel sokkal nagyobb élvezetett adott neki, mint egy gyors menet.

Mindketten tisztában voltak vele, már nem húzhatják sokáig. Dűlőre kell jutniuk, mert útjaik hamarosan elválnak.

Szinte egyszerre jutottak erre a felismerésre a Szentest maga mögött hagyó koszos buszon.

A nő kissé eltolta magától a férfit, és felnézett az arcába.

– Gyere velem!

– Hová?

– Amerikába. A műtét után gyere velem!

– Minek?

– Próbáljuk meg jobban megismerni egymást, Mukhtar. Szerintem van köztünk valami, ami kevés embernél működik. Van kémia.

– Azért menjek el veled Amerikába, hogy hátha működne?

– Igen. Elveszettek vagyunk mindketten. Mit bukhatnánk vele?

– Nekem Keleten van az életem.

– Milyen életed, Mukhtar? Mit csinálsz te ott, ami oda kötne? A családod meghalt. Az egyetlen fiad már itt él. Az unokád is. A munkádat el kellett hagynod. Tengődsz.

– Én nem egészen így látom – mondta halkan a férfi.

– Nincs már igazi célod. Látom az arcodon. Együtt találhatunk valami újat.

– Na és veled mi van? – váltott hirtelen a szír. – Neked mi a célod?

– Már semmi – rázta a fejét a nő. – Jól érzed. Én is olyan vagyok, mint te. Már hosszú ideje nem csináltam semmi értelmeset, semmi hasznosat Csak kergetek egy álmot, de az valójában nem ér semmit. Hát nem teljesen mindegy, milyen cikkeket írok?

– Neked ez volt a célod?

– Mint minden újságírónak. Megírni az igazságot. De ezen az úton rájöttem, hogy ez baromság. Mégis, ki kíváncsi ma az igazságra? És egyáltalán: kinek mi az igazság? Akármit írok, semmi sem változik meg.

– Azt mondjátok, a toll erősebb a fegyvernél.

– Ez már nem igaz. Talán soha nem is volt az. Csak egyike a közösségi oldalakon terjedő okoskodó idézeteknek. A céltalan emberek álvalósága, amikor Coelho-meg Hemingway-idézeteket osztanak meg, hogy okosnak tűnjenek. Hányok tőlük.

– Én úgy gondoltam, te ezt szereted.

– Az újságírást évtizedekkel ezelőtt agyonvágta az internet. Legalább huszonöt éve már bármilyen hülye odaülhet és megírhat egy cikket, vagy indíthat egy blogot. És ezrek olvassák, és ezrek követik. Holott egy értéktelen, frusztrált kis pöcs, aki lehet, hogy ki sem mer mozdulni a való világba a laptopja mögül. De osztja az észt, a még hülyébbek meg hallgatnak rá. Észre kéne venni: már nem újságírók vannak, hanem újságba írók. Nézz meg egy netes lapot! Még arra sem veszik a fáradságot, hogy megírás után visszaolvassanak egy cikket, hanem azonnal felteszik. Tele is van hibákkal. Én nem akarok ehhez a körhöz tartozni tovább!

– Ez a munkád.

– Majd lesz másik. Ma már minden hír elérhető, ezért képtelenség kiborítani a bilit. A hír két-három napig hír, mert képtelenség tovább életben tartani a sztorit. Jön egy másik. A botrányok elülnek, a következő elhomályosítja az előzőt, ezért nincsenek már következmények. Hiába vannak a leleplezések. A minden csoda három napig tart elve maximálisan megvalósult.

– Akkor miért akarsz magaddal vinni? Még te sem tudod, mihez kezdj magaddal.

– Talán könyvet írok. Még nem tudom. Apámnak van egy kis háza Massachusettsben a parton. Oda akarok visszavonulni. Gyere velem! – kérte ismét, és végighúzta a férfi ajkán az ujját.

Mukhtar ürességet érzett. Szíve szerint ment volna Sheila után, akár egy kiskutya. De nem tehette. Ott neki azonnal vége lenne. Börtönbe kerülne, és soha nem látná többé a napvilágot. Neki még dolga volt itt. Meg kellett mentenie az unokáját. És végre kellett hajtania még egy küldetést. Erre személyesen kérte meg a Kalifa a futár útján küldött levelében. Nem hagyhatta abba, mert akkor a Kalifátus megkeresné. Ezt még végrehajtja. Soha nem volt különösebben közeli kapcsolatban a Kalifával, külön utakon jártak, ám most, hogy az megkereste, nem maradt választása. Gesztust kell tennie a nagy embernek – és talán ennek az ügynek a kavargásában el is tűnhet végleg.

– Ha ennek vége, talán…

– Nem engednek be Amerikába, Sheila. Nincsenek papírjaim.

– Bejössz velem a követségre. Elintézek mindent. Megvannak a kapcsolataim.

– Ezt nem érted.

– Mit nem értek?

– Nem mehetek Amerikába. Majd egyszer elmondom.

– Elkövettél valamit?

– Mindenki követ el hibákat – jegyezte meg a férfi, és megcsókolta Sheilát. – Majd idővel elmondom. Ne sürgess!

A nő csak bólintott, és a férfi karjába fűzte a sajátját.

Egy ideig csendben utaztak, kifelé bámultak. Egy városhoz közeledtek, és amikor áthaladtak a határon, elolvasták a táblát.

Törökszentmiklós.

Mukhtar elővette a mobilját, és kicsit pötyögött a keresőben.

– Leszállunk.

– Hová megyünk?

– Kunmadarasra.

– Ott mi van?

– Nem tudom – hazudta a férfi. – De a fiam megkért, hogy hozzak el egy csomagot.

Sheila nem firtatta tovább, látta, hogy Mukhtart megviselte az előző beszélgetés. A szeme sarkából fürkészte az arcát. Annyira sokrétű a személyisége, hogy egészen elbűvölte. Nem ismerte ezt az embert, de alig pár nap alatt látta ölni, és látta szeretni. Látta dönteni, látta harcolni. Végre egy férfi van mellette, aki megteszi, amit kell. Ez ragadta meg Sheilát. A sok puha hernyó után, akikkel New Yorkban összeadta magát, most végre egy igazi nagyvad akadt az útjába. Ő pedig nem akarta elengedni. Ezért hagyta, hogy vezesse. Mukhtar eddig csak jót tett vele, hát rábízta magát. Évek óta először átengedte a gyeplőt, és meglepetésére ismét nőnek érezte magát. Azonnal meg is bánt egy sor kapcsolatot az elmúlt évekből

Ma már nem vállalná, kikkel feküdt le, hogy előbbre jusson. És mi lett belőle?

Szomorúan, de felszabadultan ballagott le a busz lépcsőjén, és Mukhtar nyomában elindult a buszállomás épülete félé.

– Csatlakozásra várunk?

– Inkább szerezzünk egy kocsit! – javasolta a férfi. – Mosta már nyomunkat veszthették, ha bárki is követett volna.

– Szegeden nem akartál autót.

– Mert ha megtalálják a folyóban a bolgár rendszámú kocsinkat, az első az lesz, hogy utánanéznek, loptak, vettek vagy béreltek-e autót a városban. A buszokat nem tudják ellenőrizni. Itt már szerezhetünk egy autót.

Sheila csendben maradt. Egyszerűen csak élvezte, hogy van, aki helyette gondolkodik, és dönt. Ez teljesen új élményt jelentett.

50.

AZ AUDI HÚSZÉVES VOLT, DE ÜZEMBIZTOS. A városszéli kereskedő pedig rugalmas. Amikor Mukhtar egy köteg bankjegy mellett egy magyar személyi igazolványt tett elé, a szeme sem rebbent. Nyilvánvaló volt, hogy külföldiek veszik meg a kocsit, de öt csak a pénz érdekelte, a nyilvánvaló hazugság nem. Miközben a kereskedő kitöltötte a nyomtatványokat, Sheila Mukhtarra pillantott.

– Nem azt mondtad, hogy nincsenek papírjaid?

– Nem is voltak. Ezt a buszon szereztem. – Felmutatott egy tárcát.

– Ez pontosan honnan is van?

– Ráestem az egyik munkásra, amikor leszállni készültünk, és a busz fékezett.

Sheila elmosolyodott, és átvette a tokot. Kihúzott belőle egy jogosítványt.

– Még csak nem is hasonlít rád.

– Régi a kép – vont vállat a szír. – Öregeszem.

Húsz perccel később kihajtottak a kereskedésből, és kelet félé vették az irányt. A kunmadarasi repülőtér felé tartottak. Mukhtar a 4-es utat választotta, majd Fegyvernek után északkelet felé fordult, rá a 34-esre. A város nem volt messze, és ahogy beértek a házak közé, az első lehetséges helyen jobbra kanyarodtak.

A használaton kívüli volt orosz katonai repülőtér pár kilométerre, délre terült el a városkától. A kapu tárva-nyitva állt, mindent rozsda borított. Sheila meglepetésében pislogva nézett körül, ahogy a fák közül kiértek az elgazosodott beton fedezékek és gépállóhelyek közé.

– Ez meg mi?

– Egy régi szovjet bázis.

– És itt kell felvenned egy csomagot?

– Itt.

– Mit csinál a fiad tulajdonképpen?

– Tanár. De mi köze ennek ehhez?

– Hát ezt próbálom kitalálni – mondta komolyan a nő.

– Majd kiderül – kerülte meg a tényleges választ a szír.

A férfi végighajtott a kifutópályán, és a végénél ismét jobbra fordult, majd a fák alatt leparkolt. Még háromszáz méter volt a betonbunkerig, de nem akart közelebb menni. Sem Orelben nem bízott igazán, sem Mobayedben és a társában. Ha mindig megbízott volna mindenkiben, akivel együttműködött, már régen nem élne. A kocsival mélyen befarolt a bokrok közé, és leállította a motort.

– Kérlek, válj meg itt!

– Miért nem mehetek veled?

– Ezt most nem tudom megmagyarázni. Mindjárt jövök, jó?

Sheila bólintott, és közben elképedt a saját reakcióján. Amerikában soha nem fogadott volna el egy férfitól ilyen semmitmondó választ, most mégis jó kislányként tette a dolgát. Hát mi történt vele?

Ennyire átadja az irányítást? És még élvezi is.

Mukhtar megcsókolta, aztán kiszállt az autóból, és a bokrok takarásában a hangár felé indult. Alig száz méterrel arrébb egy Ford kisteherautóra lett figyelmes, ami szintén elbújva várakozott. A fülkében ketten ültek.

Előhúzta a pisztolyát, és hátulról megközelítette a pick-upot. Yasser Dyab vezetett, Hamid Mobayed mellette foglalt helyet. A tükörből észrevették Mukhtart, ezért kiszálltak. A szír eltette a fegyvert.

– Pontosak voltatok. Minden rendben ment?

– Igen. A kocsi tiszta. A táskákat is elhoztuk.

– Remek. Akkor intézzük el, aztán tűnjünk el innen! Te maradj a kocsinál! – intett a sofőrnek, majd Mobayedhez fordult. – Te gyere velem! Felderítjük a terepet, és ha minden rendben, akkor jöhet az autó.

Mobayeddel az oldalán a repülőgép-fedezék felé indult, ahol reményei szerint Orel emberei már elrejtették számára a Földközi-tengeren megbeszélt küldeményt. A bunkert oldalról közelítették meg. A fél hengert formázó betonhangár oldalát és a tetejét vastagon földdel borították, amit benőttek a bokrok. A bejárata előtt széles, betonlapokból épített parkoló és egy gurulóút látszott, amelyen át a vörös csillagos vadászbombázók valaha hangos sivítással jutottak el a felszállópályára.

A fedezék ajtaja méteres vastagságú betonelemekből készült, melyek sínen csúsztak el jobbra és balra. Évtizedek teltek el, amióta a motor utoljára megmozdította a sok tucat tonnás kapuszárnyakat, hogy aztán háromméteres nyílást hagyva örökre megálljon. Azóta már a motorokat is leszerelték a fémtolvajok. A három méter viszont éppen elég volt ahhoz, hogy a Ford majd be tudjon tolatni a hangárba.

Mukhtar és Hamid odaértek az ajtónyíláshoz, és belestek. Félhomály uralkodott a belső térben. A hangár hátsó fala jó negyven-méternyire volt, egy kézilabdapálya simán elfért volna benne. A fiatalember Mukhtar intésére belépett, és körbenézett. A szír követte.

A falak mellett szemétkupacok és a málló beton törmeléke éktelenkedett. A hátsó fal előtt mindenfele limlomot hordtak halomba. Jobbra egy kis fülke nyílt a bejárat mellett, üvegablaka már régen kitörött. A padlójára egy matracot hajítottak, azt sörös dobozok és boros palackok vették körül. Néhány magazin, edények, használati cikkek hevertek még szerteszét.

Hamid sokatmondóan Mukhtarra pillantott.

– Valaki lakik itt.

– Nyilván egy hajléktalan lehet. Igyekezzünk!

A hátsó falhoz siettek, is elkezdték lepakolni a szeméthalom tetejét. Jó ötven centiméterrel lejjebb faláda teteje bukkant elő. A durván összerótt deszkákon néhány cirill betű és számsor látszott.

– Húzzuk ki innen! – mondta Mukhtar, és egyesült erővel hozzáláttak, hogy kiszabadítsák a ládát.

Amikor az végre elmozdult, kirángatták a betonra, és Mukhtar leverte róla a lakatot. A felhajtott tető alatt takaros tömbökbe rendezett plasztik robbanóanyag pihent, rajta egy tucat kézigránát, meg hat modern Kalasnyikov AK-12 feküdt. A doboz oldalánál egy fémláda is elhelyezkedett, melybe a felirata szerint kétezer darab 7,62x39-es lőszert csomagolt a gyár. A mellette lévő csomagban a karabélyok csöve alá szerelt gránátvetőkhöz való gránátok sorakoztak. Ebből huszonnégyet rakodott be az orosz a ládába.

Mukhtar elégedett volt, Orel kitett magáért, és tartotta a szavát.

– Jöhet a kocsi – szólt oda Hantidnak. – Átpakolunk a sporttáskákba.

– Máris.

Megfordult, hogy visszasiessen Dyabhoz, amikor meglátta a férfit. Negyvenhez közeledett, arca püffedt és vörös volt az alkoholtól. Már méterekről érezni lehetett a bűzt, ami körbevette. Szakadt ruhájában még egy lépést tett feléjük, és kíváncsian a nyitott ládára bámult.

– Ti meg mit akartok itt?

– Semmi közöd hozzá – mondta halkan az egyetemista, és a szírre pillantott.

– Hé, baszd meg! Mit akartok ennyi puskával, he?

Mukhtar nem értett egy szót sem a párbeszédből, de enélkül is világos volt neki, hogy mi történik. Hamidhoz fordult.

– Mondd neki, hogy pénzt kap, és kérdezd meg, hogy egyedül lakik-e itt?

Hamid a hajléktalanhoz fordult.

– Tartsd a pofád, és nem bánod meg. Kivel laksz itt?

– Egyedül. Hohó, hát mélyen a zsebetekbe kell ám nyúlnotok!

Ennyi puska! A zsaruk biztos örülnének, ha feldobnálak titeket.

– Egyedül van itt – váltott arabra Hamid.

Mukhtar bólintott, a derekához nyúlt, elővette a Strizht, és homlokon lőtte a hajléktalant. A férfi csodálkozó arccal omlott össze, és bal oldalára dőlve elterült a földön.

– Hozd a kocsit!

Hamid szó nélkül engedelmeskedett, és már rohant is a kijárat felé.

Mukhtar megragadta a hajléktalan lábát, és a fal mellé rángatta. A tetemet néhány deszkával és ponyvadarabokkal letakarta, aztán pár betondarabot is ráhalmozott. Már a betonon maradt agyvelő-darabokat maszatolta el a bakancsával, amikor a Ford betolatott a bunkerbe. Dyab nem kérdezett semmit. Kiszállt, és a platóról hat nagy sporttáskát vett elő.

Három táska megtelt a nyolcvankilónyi plasztikkal. Két másikba a szétszedett karabélyokat pakolták, egybe pedig a lőszert és a gránátokat. Alig öt perc alatt végeztek. Mukhtar utasítására az üres ládát Hamid kicipelte a bunkerből, és jó kétszáz méterrel arrébb a bokrok közé rejtette. Amikor majd valamikor nagy sokára megtalálják a holttestet, a helyszínelők aligha mennek el ilyen messzire.

A táskák visszakerültek a platóra, majd lefedték őket a falnál talált deszkákkal és lécekkel. A kocsi úgy nézett ki, mintha csak egy építkezés törmelékét pakolta volna fel rá valaki.

– Mehettek. Pesten rejtsétek el a cuccot, aztán váljatok az utasításra.

– Igen, Mukhtar.

– Van már valaki pluszban?

– Még senkit sem találtunk, aki megbízható lenne. Sajnálom.

A két fiatalember beült a kocsiba, és elhajtottak. Mukhtar még egyszer ellenőrizte a hangárt. A hajléktalan matraca mellett egy viszonylag friss, fehér borítékot talált, azt gondolkodás nélkül zsebre tette.

Visszasétált a kocsihoz, ahol Sheila az anyósülésen várakozott.

– Na? Mi volt?

Mukhtar félig kihúzta a zsebéből a borítékot.

– Csak azt hagyta itt, hogy hová kell mennem – azzal visszasüllyesztette a zsebébe.

Indított, és visszakanyarodott az útra.

– És most hová?

– Budapestre.

– Mi az ott a kezeden? – mutatott a nő a vörös felkenődésre a kormányt tartó kézen.

– Az? Vér – mondta hanyagul Mukhtar, majd egy papír zsebkendővel letörölte. – Az orrom vére.

Sheila elfordult, és kinézett az ablakon. Nem vette észre, hogy Mukhtar gyors pillantással felmérte őt. A szír figyelmét nem kerülte el a friss sár és a pár nedves fűszál, amely a nő bakancsára tapadt.

Vajon mennyit látott? – töprengett a férfi.

Vagy csak kiszállt, hogy könnyítsen magán?

Nem tudta eldönteni.

De mindenesetre óvatosabb üzemmódra váltott. A légkör megváltozott közöttük, még ha ezt a nő egyelőre nem is észlelte.

51.

RADNAI ŐRNAGY A REPÜLŐTÉRI RENDŐRSÉG ÖLTÖZŐJÉBEN ledobta magáról az egyenruhát, és egy gyors zuhanyozással felfrissítette magát. Az egyenruhát a sporttáskájába tette, majd farmert és blúzt vett fel, arra pedig egy könnyű kék vászondzsekit. A pisztolya a csípőjére erősített tokba került két tartalék tárral együtt.

Hajós hadnagy a szomszéd öltözőben szintén átvedlett civil ruhába. Amikor negyedórával később a parkolóban találkoztak, a nő zsebében megcsörrent a mobiltelefon.

– Itt Ambrus.

– Szervusz, főnök! Éppen hívni akartalak.

– Visszaértetek a Faltól?

– Azóta már megjártuk Szegedet is. A kocsi, amit a Tiszában találtak, azonos azzal, amit Mukhtar vitt el egy bolgár paraszttól.

– Azt akarod mondani, hogy az egyik legkeresettebb terrorista végigautózott Bulgárián és Szerbián, aztán simán átkelt a határon, és bejutott Magyarországra?

– Két határőregyenruhát találtunk az ülés alatt. Katonának öltöztek, azokat meg minden zsaru továbbinti az út szélén.

– Bassza meg… Hol lehetnek?

– Most már bárhol az országban. A múltkor kértem tőled, hogy erősítsd meg a védelmet a belvárosban, emlékszel?

– Igen, igen, mindig ezzel csesztetsz.

– Mert jó ideje mondom neked, hogy a Gozsdu mennyire adja magát.

– Nem lehet egyetlen célpontra fókuszálni pusztán azért, mert te megálmodtad, hogy az van veszélyben!

– Nem megálmodtam. Elemeztem.

– Majd intézkedek. Mi van a társával? Azt mondtad, ketten voltak.

– Igen, ez érdekes. Az arcfelismerő kidobta, hogy ki utazik vele. Ülsz?

– Mondjad már!

– Sheila Ward a neve, és az egyik vezető amerikai lapnak dolgozik.

– Egy újságíró? Ó, a szentségit! De hát miért? Túszul ejtette volna?

– Láttuk a felvételt, ami a Falnál készült. Nem tűnt túsznak, önként van vele. És a bolgár paraszt is ezt erősítette meg. Az, akinek elvette a kocsiját.

– Van ötleted?

– Van, de nem fog tetszeni. Szerintem a nő meg akarja írni, hogy Mukhtar mit és miért tesz. Végigköveti az eseményeket.

– Te most azt állítod, hogy az a nő végig akar nézni egy terrorcselekményt a terrorista mellől, hogy aztán megírja?

– Mi más magyarázná egyébként, hogy ott van?

– Basszus… Szólok a vezetésnek, hogy jelezzék az amerikaiaknak.

– Repesni fognak. Úgy kell ez nekik is, mint nekünk.

– Te mit tervezel?

Sheila kinézett az ablakon. A kocsi a gyorsforgalmin haladt befelé, éppen a benzinkút mellett mentek el.

– Megyek Zakariáshoz, a fiához. Még mindig megfigyelés alatt áll, ugye?

– Igen. Tíz perce beszéltem a fiúkkal, azt mondták, akkor ment be a fiához a kórházba.

– Az jó. Éppen útba esik.

– Majd informálj! – tette le a telefont Ambrus.

Margit Attilára nézett.

– A kórházhoz megyünk.

– Hallottam. Menjek be veled?

Ne. Téged még nem látott, talán jó, ha így marad. Egyébként sem megijeszteni akarom, hanem megnyerni.

– Olyan ijesztő vagyok?

– Úgy értettem, hogy ketten már igen.

– Szerinted benne van a faszi?

– Malki Zakariás? Nem tudom. De inkább nem. Annyira balféknek tűnik.

– Úgy tudom, azon kevesek egyike, aki beilleszkedett.

– Igen, és ez piszkálja az én csőrömet is. Mióta csak itt dolgozom, az illegálisok ellen harcolok, mert meggyőződésem, hogy képtelenek beilleszkedni. Erre itt van egy, akit úgy csempésztek be, ahogy kell, az igazi illegális mintapéldánya. És beilleszkedett. – Hasznos tagja társadalmunknak? – vigyorgott Hajós.

– Ne vicceld el! – rótta meg Margit, majd előrenézett. – Egyébként az. Egyedül neveli a gyerekét, tanult, és most már az egyetemen oktat. És érdekes a retorikája.

– Ezt hogy érted?

– Az arabisztikán ő a leghangosabb ellenzéke a bevándorlásnak. Úgy ostorozza Merkelt ennyi év távlatából is, mintha még mindig tényező volna.

– Voltál talán az előadásán is?

– Igen. Jó előadó. Szenvedélyesen érvel az illegális migráció ellen és Európa értékei mellett. Azt mondja, meg kell védenünk magunkat, és helyes döntés volt a Fal, a tűzparancs, a kitoloncolási törvény meg a többi. Csak elkésett döntések.

A hadnagy furcsán nézett rá.

– Ezt egy migráns mondja?

– Egy asszimilálódott migráns. Aki szakított a múltjával.

– Aki viszont kiment az apjához a Kalifátusba alig pár napja.

– Ezért nem áll össze ez nekem. Azt állítja, hogy a fia miatt tette. Mert meghal, ha nem kap egy májat.

– Miért nem ad neki ő?

Mert nem lehet. Az orvosa szerint van valami betegsége, és ezért nem lehet donor.

– Tehát akkor Mukhtar az egyetlen élő rokona, aki életben tarthatja a fiát?

– Úgy tűnik.

Hajós hadnagy megkopogtatta a műszerfalat.

– Margit, lehet, hogy kurvára naiv vagyok, de nem lehet, hogy Mukhtar nem robbantani akar? Nem is azért jutott be ilyen kalandosan az Unióba, hogy terrorcselekményt kövessen el? Nem lehet, hogy szimplán csak a gyereken akar segíteni? Mégiscsak az unokája.

– Ez már nekem is eszembe jutott. Az a bajom ezzel az elmélettel, hogy miként kerül ki belőle a máj, és hogyan jut el a gyerekhez?

Hajós a homlokát ráncolta.

– Aha… van benne valami. Az biztos nem megy az ő esetében, hogy besétál a kórházba, és szépen a kés alá fekszik.

– Hát ez az! Mi lennénk az elsők, akik még altatás előtt annyi bilincset tennénk rá, amennyi csak a raktárban van.

– És ha úgy van vele, hogy ezzel végez, és feladja magát?

– Mukhtar? Soha. Eddig is vigyázott magára. Nem fanatikus. Mindig úgy tervezte meg az akcióit, hogy biztosítsa a menekülési útvonalakat. Neki az az elve, hogy csak az élő harcos tehet az ügyért.

– Mármint élő terrorista.

– Ez a mi szóhasználatunk. Ő magát harcosnak tekinti.

– Nem tudom őket megérteni.

– Már túl vagyunk azon, hogy meg akarjuk érteni őket. Nekünk csak el kell pusztítanunk a fajtáját. Ennyi a történet.

– Igaz.

– Tudod, érdekes volt ez nekem mindig. Ha mi megyünk oda, fogadjuk el a szokásaikat, tartsuk be, és tiszteljük őket. Ha ők jönnek ide, akkor is mi fogadjuk el a szokásaikat, tartsuk be azokat, és tiszteljük őket. Nincsenek tekintettel senkire. Akárhová mennek, csak a saját jogukat ismerik el. Csak azt tartják be. És minden mást kiszorítanak, elpusztítanak. Tudod, minek neveznék ezt az állatvilágban?

– Minek?

– Invazív fajnak.

A hadnagy csak kis idő múltán szólalt meg.

– De Malki nem az.

– Nem. Ő nem. Ő csak egy kétségbeesett apa. Aki éppen ezért képes bármekkora marhaságot elkövetni.

Az autó megállt az Ollói úti kórház előtt, Margit pedig felszaladt a lépcsőn.

Dr. Malki Zakariás az üvegfalnál állt, és a fiát nézte.

– Hogy van? – állt meg mellette Margit.

– Változatlanul. Kómában.

– Az orvosok mit mondanak?

– Hogy jobb, ha ebben az állapotban tartják. Ha nem kap szervet, már nem is fogják felébreszteni.

Egy ideig csendben nézték a fiúcskát. Úgy nézett ki, mintha csak aludna.

– Milyen érzés elveszíteni a gyerekét? – kérdezte halkan a férfi, de a tekintetét nem vette le a fiáról.

– Nem tudom. Én nem vesztettem el a gyerekem.

– Tudja, hogy értettem. Maga már elvesztette a lányát.

– Nem azért mutattam meg magának, hogy aztán visszaéljen vele.

Margit arcát elfutotta a pír, de Malki csak üres pillantást vetett rá, mielőtt visszafordult az üvegfal felé.

– Nem élek vissza vele. Maga élt vissza a saját lánya helyzetével.

– Én?!

– Maga vitt oda. Hogy aztán felhasználja ezt a traumát arra hogy közelebb kerüljön hozzám, és kiszedje belőlem, hol van az apám. Én is tanultam két szemeszteren át pszichológiát. Margit, ez már majdnem prostitúció. Csak az ár más, meg a cél. De az elv ugyanaz.

A nő hallgatott egy hosszú percen át. Nagyon halkan szólalt meg.

– Nem lehet semmihez sem fogni. Kiürülsz. Nem marad értelme semminek. Nincsenek új célok. A régiek már nem számítanak. Ami fontos volt, az már szánalmasan lényegtelennek tűnik.

Nem számít a pénz. Nem számítasz te. Nem számít már semmi.

– Mi tudja kihúzni az embert ebből az állapotból?

– Ha van egy másik. Miatta össze kell szedni magunkat, és tovább kell menni. Csak onnantól sokkal súlyosabbnak tűnik minden egyes lépés.

– Ez rajtam nem segít. Nekem nincs másik.

– De még lehet. Maga még fiatal.

Malki elfordult az ablaktól, megszorította Margit vállát, majd odament az automatához.

– Kávét?

– Kérek.

Egy perc múlva egymás mellett ültek a két kemény műanyag széken, és a papírpohárban gőzölgő löttyöt kavargatták.

– Miért jött ma ide? Nem tudok semmi újat mondani.

– Az apja belépett Magyarország területére.

Malki kezében megállt a kanál.

– Máris?

– Tehát tudta, hogy idejön.

– Nem mondhatom meg magának.

– Nem is kérdésnek szántam. Mi a terv, Zakariás?

– Nézze…

– Csak úgy tudok segíteni, ha beszél. Az apja meghalhat az úton. Ha elkapom, meg lehet csinálni a műtétet is. De ha belekeveredik valamibe, lehet, hogy abból a pótolhatatlan májból csak egy marék darált hús marad.

– Mit akar tőlem?

– Ha jelentkezne, azonnal szóljon nekem. – Egy névjegyet tett le maga mellé a székre.

Malki a papírcetlit bámulta.

Annyira könnyű lenne, gondolta. De ott van a fia.

Mindenesetre eltette a névjegyet. Nem akart nyíltan szembehelyezkedni a nyomozóval.

– Majd meglátom.

– Tudnia kell, hogy az apja merényletre készül Budapesten.

– Az apám csak az unokáját akarja életben tartani – sziszegte Malki. – Ne próbálja bemagyarázni nekem, hogy bárkit is bántani akar! Most biztosan nem.

– Mi úgy véljük, egy nagyobb akcióra készül.

– Pontosan tudja, hogy miért jön ide! Ne akarjon ebbe mást belemagyarázni! Kérem!

Malki felállt, és visszaballagott az üvegablakhoz.

52.

AMENNYIRE CSAK LEHET, mellékutakat használva tartottak a főváros felé. Nem sokat beszélgettek út közben.

Sheila Ward fáradt volt, és időnként elszunyókált pár percre az autóban. Ilyenkor rossz érzésekkel, összerezzenve ébredt, ahányszor csak a kocsi mozgása megváltozott, hirtelen fékeztek vagy gyorsítottak. Az egész utazás egyfajta félálomban telt számára. A baljós előérzet nem hagyta nyugodni. Oldalra hajtotta a fejét, és Mukhtarra nézett. Milyen szép ember – gondolta, és a kezét a férfi combjára tette.

A szír odanézett, elmosolyodott, aztán ismét a vezetésre összpontosított.

Késő este értek a fővárosba, és Sheila magához tért, ahogy a repülőtér mellett elhaladva beértek a városba.

Mukhtar a műszerfalra tette a telefont, és bekapcsolta a navigációt.

– Hová megyünk? – kérdezte a nő.

– Jártál már Budapesten?

– Még soha.

– A város a Duna két partján fekszik. Most a keleti részen lévő Pesten haladunk keresztül. A hely, ahová megyünk, a túlparton van, Budán.

– A fiadhoz készülsz menni?

– Nem. Egy ismerős szerzett egy lakást. A fiammal majd csak később találkozom. Ha már téged kitettelek.

Sheila elengedte a férfi combját, és kiegyenesedett az ülésben.

– Ki akarsz tenni?

– Te végeztél, ha jól tudom.

– Azt majd én eldöntöm!

– Nem azt mondtad, hogy át akarsz jutni a Falon egy menekültcsoporttal, hogy testközelből lásd, hogy is mennek a dolgok?

– De ezt mondtam.

– Hát akkor ez ki van pipálva. Ha nem is egy csoporttal, de átjutottál. És bizonyára éppen elég élményt gyűjtöttél már eddig is ahhoz, hogy remek cikket Írj belőle. Hová vigyelek? Az amerikai követség megfelel?

Sheila szúrós tekintettel nézte a szírt.

– Nem akarom ezt az éjjelt ébren tölteni. Halálosan fáradt vagyok. Ha a követségre megyünk, ott egész éjjel magyarázhatom az attasé valamelyik kobzosának, hogy merre jártam, és hogy kerültem ide mindenféle papír nélkül. Szeretnék veled maradni, és kialudni magam. Aztán reggel elmegyek én a követségre, nem kell cipelned, ha ennyire meg akarsz tőlem szabadulni.

– Nem erről van szó.

– Dehogynem. – A nő elfordult, és kibámult az oldalablakon.

Mukhtar nem tudott mit kezdeni a helyzettel. Nem volt hozzászokva, hogy egy nő oktassa, lehordja, vagy megsértődjön rá. Egyszerűen soha nem került ilyen helyzetbe, hogy kezelnie kelljen egy sértődött asszonyt. Az előző életében ez elképzelhetetlen lett volna. Akkor minden bizonnyal egy pofonnal tett volna pontot a vita végére. Ez itt és most nem segített volna. És nem is akarta bántani a nőt.

Magát is meglepte, amikor kimondta, ami az eszébe jutott.

– Rendben. Akkor maradj velem ma éjjel.

Sheila továbbra is morcosán nézett ki a kocsiból, de egy fél perc után a szája sarkában feszülő konok ránc engedni kezdett. Rájött, hogy most úgy viselkedik, mint egy óvodás. Odafordult Mukhtarhoz, és visszatette a combjára a kezét.

– Köszönöm. Majd reggel beszélünk a továbbiakról.

Mukhtar ismét a vezetésre összpontosított. Átment a GPS-t követve a Szabadság hídon, és a szemközti oldalon felhajtott a fürdő mellett a Gellérthegyre. Kétszer jobbra fordult, és egy kisebb villa mellett leparkolta a kocsit.

– Megérkeztünk.

Kiszálltak, vállukra kanyarították a hátizsákot.

– A puska is nálad van? – kérdezte a nő a csomagra mutatva.

– Nem akartam csak úgy otthagyni valahol – hazudta a szír. – Még megtalálni egy gyerek. Majd valahol beledobom egy folyóba vagy tóba.

A villa felé ballagtak a járdán. A fák felett egy minaret karcsú, kivilágított tornya tűnt fel. Oldala zöld fényben úszott a megvilágító reflektoroktól. Sheila megállt egy pillanatra.

– Budapesten ilyen komoly muszlim közösség van?

– Igen. Már több százezren vannak – torpant meg a férfi is. – És nem csak a bevándorlók. A magyarok között is terjed az iszlám.

– Bevándorlók? Hát nem bezártak minden kaput?

– Nem. Van legális bevándorlás, de erősen keretek közé szorítva. Akinek olyan szakmája van, amire szükség van, azokat átvilágítás után befogadja az Unió. Tudod, a saját szaporodási hajlandóságuk megcsappanása miatt már évtizedek óta képtelenek elegendő utódot nemzeni. Fogynak. És ez lesz a vesztük.

– És a magyarok felveszik az iszlám vallást?

– Sokan igen. Van, aki a férje vagy felesége vallását veszi fel, de vannak szép számmal olyanok is, akik egyszerűen csak úgy érzik, Allah útján találják meg magukat. És ezek főleg nők.

– Ők építették maguknak ezt a mecsetet?

– Nem. Ez a szaúdi királyi család ajándéka.

– Igen, emlékszem, hogy ebből mekkora botrány volt évekkel ezelőtt. Több száz mecset építését finanszírozták Európában.

– Ahogy mondod. Drágább, mint korábban a bin Laden félék szponzorálása, viszont hosszabb távon jobban megéri. Lesz hová menniük, ha kifogy az olaj. Addigra az övék lesz egész Európa.

És nemcsak hogy az övék lesz, de akkorra muzulmán is lesz.

Otthon fogják itt érezni magukat.

– Ilyenkor örülök, hogy az én hazámat óceán veszi körbe.

– Az mit sem számít majd, ha már Európa elbukott. Nem árt, ha ezen elgondolkodtok.

Mukhtar a kapuhoz lépett, és leguggolt. Némi kotorászás után megtalálta a laza kő mögé rejtett kulcsot. Kinyitotta a kaput, és bementek. A kert nem volt nagy, és eléggé elhanyagolt képet nyújtott. A fákat láthatóan régen metszették, és a fu is kétszer olyan magas volt, mint kellett volna. A nyírás már hetek óta váratott magára.

A villa azonban meglepően jó állapotban volt. Sheila csak most, hogy közelebb értek, ismerte fél, hogy az épület vadonatúj. A múlt század elejének stílusában készült, de alighanem mindössze két-három évvel ezelőtt adhatták át a tulajdonosának a kulcsot. Az értékét a nő legalább három-négymillió dollárra becsülte.

– Kié ez a palota, Mukhtar?

– Egy barátomé.

– Aki ilyet tud venni, nem tudta volna elintézni a papírjaidat, hogy szabályosan bejuss az országba? – kérdezte hirtelen Sheila.

Azonnal elharapta a mondat végét.

Ezt nem kellett volna. Még a sötétség közben is látta, hogy a férfi szeme felvillan.

Megint egy olyan momentum, ami félelmet keltett benne.

Ahogy napközben is ott, azon az elhagyatott katonai repülőtéren.

Akkor Sheila pár perc után megunta a várakozást. Egyre dühösebb lett magára, hogy minden további vita nélkül behódolt, és a fenekén maradt pusztán azért, mert a férfi azt akarta. Ez nem vallott rá. Ez nem ő, a szabadszellemű, akaratos és határozott újságíró, aki meghódította New Yorkot.

Úgy döntött, a férfi után indul.

A bokrok között óvakodott a hangár felé, amelynek irányában a férfi eltűnt. Aztán észrevette az út szélén várakozó teherautót. És hallott egy csattanást. Meg mert volna esküdni rá, hogy egy lövés hangja volt.

Éppen elég alkalommal járt forró terepen, és hallott lövöldözést. Tudta, milyen a pisztoly csattanása, a mesterlövészpuska mély, hosszan zengő dörrenése, vagy éppen a sorozatlövések kattogása.

Ez csattant. Ez pisztoly volt.

De ki lőtt?

Aztán észrevette a hangárból kilépő fiatalembert, aki a kocsihoz sietett. Az autó betolatott a hangárba. Nem látta, mi folyik bent, és már azon volt, hogy odaballag, és benéz, de aztán mégsem tette meg. Valami komor aggodalom fogta el, és végül nem mozdult, a lábai nem engedelmeskedtek. Csak később értette meg, hogy valamilyen ősi ösztönnek engedve a teste veszélyt érzett, és ennek megfelelően leblokkolta az agyát és a mozgását.

Csak hátrálni engedte.

Aztán a teherautó elhajtott.

Pár perc múlva Mukhtar tűnt fel a hangár ajtajában.

A férfi jó száz méterre volt tőle, amikor Sheila megfordult, és visszafutott az autóhoz.

Már jó kislányként, a kocsiban ülve várta a férfi érkezését.

Aztán meglátta a kezén a vörös foltot, amiről a férfi azonnal elismerte, hogy vér.

Furcsa módon ez volt az, ami megnyugtatta. Ha az történt volna, amit sejtett, Mukhtar nem vallotta volna be, hogy az a maszat ott vér. De ő elismerte. Egyszerűen odanézett, letörölte, és közölte, hogy az orra vére eredt el.

Soha nem örült még így orrvérzésnek.

De a lelke mélyén nem hitte, amit hallott. A megérzése egészen mást súgott.

És erről az agya egyszerűen nem volt hajlandó tudomást venni. Lövés – vér. Egy meg egy. De nem akarta tudni az eredményt. Nem értette az egészet, időt akart, és valakit, egy narrátort, vagy akár Istent, aki megadja rá a kézenfekvő magyarázatot, neki pedig csak annyi dolga van, hogy a homlokára csapjon, hogy „hát persze!” Hogy is nem jutott eszébe?

De nem jött az a felsőbb hang.

Már Szolnok körül jártak, amikor észrevette a cipőjére ragadt sarat és fűszálakat. Még akkor is frissnek látszott, nem hogy Kunmadarason, ahol Mukhtar beült mellé. Kinyújtotta a lábát, hogy a műszerfal takarásába rejtse az árulkodó nyomokat. Csak remélni merte, hogy a férfi nem vette észre.

És ettől megint ideges lett. Miért fél attól, hogy Mukhtar meglátja a sarat a lábán?

Miért?

Inkább úgy tett egész úton, mintha aludna, vagy legalábbis félálomban volna. Valójában azonban résnyire nyitott szemmel Mukhtart tanulmányozta.

Akarta a férfit, és félt tőle.

Vonzotta és taszította egyszerre.

Most, hogy ott állt a villa ajtajában, megint ezt érezte. Kérdezett valamit, és a reakciótól megijedt. Az a villanó tekintet!

Mukhtar nyugodtan válaszolt.

– A barátom tehetős ember. De az ő pénze nem az én pénzem.

– Ne haragudj, én nem is tudom, miért mondtam ezt.

– Nem kérek nagyobb szívességet, mint amit muszáj.

– Bocsánat!

– Menjünk be! – zárta le a kérdést Mukhtar.

Kinyitotta a villát, és előrement.

A földszinten nappali és egy modern konyha várta őket, étkezővel. Az emeleten négy hálószoba volt, mindegyikhez saját fürdőszoba.

Sheila meglátta az ágyat, és rátört az elmúlt hét minden feszültsége. New York óta nem aludt civilizált körülmények között, puha matracon, tiszta ágyneműben.

– Letusolok.

– Persze.

– És innék is valamit.

– Mit? – kérdezte a szír, és megint meglepődött magán. Azzal, hogy visszakérdezett, nyilvánvaló volt, hogy a nő kérni fog tőle egy italt. Mármint úgy fogja érteni, hogy ő töltse ki, és hozza oda neki. Ő szolgálja ki. Ő egy nőt. Ilyen még soha nem fordult elő vele.

– Töltenél egy whiskyt? Már ha van persze.

Mukhtar bólintott, és lement a nappaliba. Némi keresgélés után megtalálta a bárszekrényt. Az emeletről tusolás hangja hallatszott, a víz hangosan zubogott. Leült a két pohárral és az italos üveggel.

Az alkohollal mindig is furcsa viszonya volt. Ivott időnként, de ha megkérdezték, mindig absztinensnek vallotta magát. Csak komoly traumák, nehéz küldetések, harcok után engedett meg magának egy-két pohárral. Egy kezén meg tudta volna számolni, hogy hány alkalommal itta magát részegre az ötven éve alatt.

De most indokoltnak érezte.

A saját poharát is teletöltötte, és felhajtotta.

Ez a nő teljesen kiforgatja magából.

53.

NEM TUDTA, MEDDIG ÜLT OTT. Megvárta, míg a nő elzárta fent a vizet. Nem akarta megzavarni tisztálkodás közben, gondolta, ha végzett, majd lejön. Lassan kortyolgatta az italát, és a másnapon töprengett.

Egyszerre azon kapta magát, hogy csend van az emeleten. Az órája szerint húsz perc telt el, már tizenegyre járt az idő.

Felkelt, és kezében a két pohár itallal az emeleti lépcső félé indult. Tudta, hogy mi fog következni. A nő egyértelmű jeleket küldött. Egyszerűen nem volt rá megfelelő alkalom az elmúlt napokban. Egyikük sem akarta ezt beszennyezni azzal, hogy az avarban vagy valami mocskos matracon lesznek egymáséi.

Most azonban tökéletesek voltak a körülmények.

A hálószoba ajtaja résnyire nyitva állt.

Sheila az ágyon hevert, a vékony takarón átsejlettek teste körvonalai.

Aludt.

A felsőteste nyakig be volt takarva, de ahogy oldalra fordult, a vékony anyag rácsavarodott a testére, és a feneke meg a lábai kilátszottak a rakató alól. A nő csak egy bugyit viselt.

Mukhtar letette az italt, és közelebb lépett. A nő csípője félé nyújtotta a kezét.

A mozdulat félúton megállt. A bugyi szélén kétoldalt vékony csík kandikált elő. Egy intimbetét. A férfi lassan kiegyenesedett, és egy percig csak bámulta Sheilát.

Elfordult, és bement a fürdőszobába. A fali szekrényben megtalálta a gondos tulajdonos személyzete által a női hálóba bekészített pipereszerek között a betétes dobozt. Egyetlenegy hiányzott belőle. A hiányzó darab csomagolása a doboz celofánjával együtt a szemetesben lapult.

Mukhtar lekapcsolta a villanyt a fürdőszobában és az éjjeliszekrényen, megfogta a két teli poharat, és kiment a folyosóra. Felhajtotta az egyik whiskyt, és a korlátra helyezte az üres poharat, aztán a felszabadult kezével behúzta az ajtót.

A másik whiskyt kortyolgatva elindult lefelé a lépcsőn.

A harmadik fokon járt, amikor meglátta a férfit, aki kényelmesen üldögélt a nappali legnagyobb foteljében.

– Elkényelmesedtél, Mukhtar – mondta komoly hangon az imám. – Már bárki meglephet.

A szírnek minden igyekezetére szüksége volt, hogy ne mutassa, mennyire meghökkent.

Felhajtotta az italt, és odament az imámhoz.

– Allah akhbar – köszöntötte a budapesti régió főpapját

Mukhtar, és fejet hajtott a fiatalabb férfi előtt.

– Ülj le!

Mukhtar helyet foglalt a szemközti fotelben, és a poharat kihívóan maga elé tette.

Az imám elmosolyodott.

– Hát még mindig iszol?

– Előfordul, Jehad. Előfordul.

– Ne használd a nevemet! Szólíts imámnak!

– Ismertelek, amikor még pelyhedző állú siheder voltál – derült rajta Mukhtar. – Most pedig meg akarod szabni, hogy mit tegyek, és mit ne.

– Nem én szabom meg, hanem Allah. Nem én szabom meg, hogy egy igazhitű ne igyon.

– Vannak helyzetek, amikor máshogy cselekszünk, mint az írás.

– És most is ez készül, igaz? Máshogy cselekszel majd, mint az írás tanítása?

Mukhtar kivárt, majd előrehajolt, és töltött magának egy újabb italt. Az üveget odamutatta fekete ruhás beszélgetőtársának.

– Kérsz egy kortyot?

– Nem élek vele.

– Én ma igen – ismét ivott. – Köszönöm, hogy vendégül látsz.

– Nem nagyon tehetek mást, Mukhtar.

– Meg is tagadhattad volna.

– Ha egy veszélyes ember van a közeledben, akkor jobb, ha tudod, merre találod.

– Nem kell tőlem tartanod.

– Nem magam miatt ugyan, de tartok tőled, Mukhtar.

– Nem fogok rászolgálni.

– Mit akarsz itt?

– Dolgom van.

– Ami azt jelenti, hogy embereket fogsz ölni? – Ami azt jelenti, hogy megteszem, amit kell.

– Ki döntött erről a feladatról?

– Tartozom egy szívességgel a Kalifának.

– Mindenki tudja, hogy a Kalifa és te ki nem állhatjátok egymást. Az is csoda, hogy te még egyáltalán élsz.

– Vigyázok magamra.

– Mondd csak, mit tudsz te a Kalifáról, hogy annak ellenére békén hagy, hogy szíve szerint elevenen elégetne?

– Fotóim vannak róla, ahogy disznókkal hál.

Az imám szeme elkerekedett, mire Mukhtar folytatta.

– Kandisznókkal.

A másik végre megértette, hogy ugratják. Megcsóválta a fejét.

– Tiszteletlen vagy, és mocskos.

– Nem tisztelek senkit pusztán a titulusa vagy a státusza miatt.

– Ez nem zavar. Inkább mondd el, mit akarsz itt?

– Egy műtétre jöttem.

– Mi a bajod?

– A fiam ezért keresett meg téged, hogy segíts kapcsolatba kerülni velem. Az unokámnak egy májra van szüksége, és az enyém jó lesz neki. De ezt te is tudod magadtól.

Nem sétálhatsz be csak úgy egy kórházba – ingatta a fejét hitetlenül az imám. – Ismernek téged. Azonnal lefognának.

– Talán az unokám élete megéri a kockázatot.

– Ezt nem kétlem. De nem szoktál fejest ugrani a semmibe. Te nem.

– Igazad van. Holnap találkozom a fiammal, és majd elmondja, mit akar, és hogyan szeretné megoldani. Ha veszélyes, akkor majd valami mást javaslok neki, de előbb meghallgatom. Tudod, ő nem harcos. Valószínűleg nem működne a gyakorlatban az, amit kitalált.

– Harcol ő éppen eleget a szavaival az igaz ügy ellen.

– Szerintem már ezt is megoldottad, ha csak egy kicsit is jól ismerem az észjárásodat.

Az imám az állát vakargatta.

– Ez a ház egy hívőnk háza. Nem lakik itt.

– Azt látom.

– Ő befolyásos ember. Titokban tartja, hogy áttért az igaz hitre.

Közvetlenül velem tartja a kapcsolatot.

– Szép tőled, hogy foglalkozol egy egyszerű hívővel.

– Mondtam, hogy nem egyszerű. Befolyásos ember. Nagyon gazdag, és jók a kapcsolatai.

– Jók? Hol?

– A parlamentben. Egy képviselő. Ha igaz, amit állít, hamarosan miniszter lesz.

– Hát, sok szerencsét hozzá! De miért mondod ezt el nekem?

– Mert ő csak az egyik.

– Azt állítod, többen vannak?

– Amióta a Család megajándékozott minket ezzel az ékkővel, amit a Gellérthegy oldalába helyeztünk, arra a helyre, amely egy keresztény szentről kapta a nevét, küldetésünk van.

– Akárcsak nekem.

– És mi megfelelünk itt az elvárásnak. Növekedünk. Terjeszkedünk. Híveink száma nő.

És a Család boldog.

– Ezt kérték. Megkapjuk a mecsetet, de segítsük a térhódításukat.

– Szép munkát végzel itt tíz éve, ahogy hallom.

– Sok eredményünk van. A kormányba is bekerülünk. Már ott vagyunk az igazságszolgáltatásban, a rendőrségen, a hadseregnél. Az egyetemeken.

– Miért térnek át a hitetlenek. Jehad? Ha igaz, amit mondasz, hogy befolyásosok, akkor mi a jó nekik ebben? Miért nem a saját rendszerüket védik inkább?

– Mert ezek már a fajtájuk között az előrelátók. Becstelenek, de okosak. Tudják, hogy elbuktak. Tudják, hogy hamarosan mi jövünk. Igyekeznek előremenekülni, és jó pontokat gyűjteni nálunk.

– Nem hitből jönnek.

– Persze hogy nem – vont vállat az imám. – Ezek ugyanúgy nem hisznek Allahban, ahogy nem hittek Krisztusban sem. De majd idővel lesznek olyanok is. Ezek még nem azok, de jól jön a segítségük. Aztán, ha már átvettük az uralmat, majd lassan lemorzsolódnak. Használjuk a hitetleneket, majd eldobjuk őket.

– A fiam viszont nem titeket segített, igaz? – tette fel végre a kérdést Mukhtar.

– A fiad különleges volt. Ellenünk uszított, és az Unió politikáját éltette. De én türelmes voltam. Hová siessek? Van időnk. Ha száz év kell, akkor annyi. Nem baj. És lám, a te fiad is eljött hozzám.

– Vigyáztál rá az elmúlt tizenöt évben, ahogy meghagytam neked?

– Rajta tartottam a szemem.

– Beszervezted az ügyednek?

– Nem is találkoztam vele személyesen a múlt hétig.

– És akkor mit tettél vele?

Csak megkértem, hogy ne tegye a továbbiakban azt, amit addig.

– Megzsaroltad.

– Megkértem. És ő úgy cselekszik, ahogy Allah kívánta. Jó ember. Vagy legalábbis hamarosan az lesz. Akárcsak még sok százan körülöttem. Ez a közösség keményen dolgozik a célért, Mukhtar. Jó, ha ezt az eszedbe vésed.

A szír elgondolkodva nézte a pohár pereme felett az imámot.

– Bökd ki végre!

– Mit akarsz Budapesten, Mukhtar?

– Elég, ha annyit értesz, hogy egy májat hoztam az unokámnak.

– A Kalifa kérte, hogy ez most itt legyen?

– A Kalifa azt kérte, hogy a Fal mögött legyen.

– Akkor add oda azt a májat, és menj máshová! Hagyj minket élni és dolgozni!

– Nem tehetem. Már jóváhagyták.

– Kérj feloldozást!

– Mondd, mi a bajod a Kalifa kérésével? Ő is azon dolgozik, amin te.

Az imám felhorkant.

– Ő?! Amit mi felépítünk egy év alatt, ő lerombolja egy kézlegyintéssel.

– Mondd ezt meg neki!

– Már megtettem. Írtam neki több alkalommal.

– És?

– A Kalifa hiú ember.

– Még jó, hogy ez tőled távol álló tulajdonság – mondta maró gúnnyal Mukhtar, de az imám elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– A Kalifa ostoba ember.

– Ő nem csak az ügy győzelmét tartja szem előtt. Neki az is fontos, hogy még az ő életében jelentős eredmények szülessenek.

Hogy a terjeszkedés egybefonják az ő nevével és az ő tevékenységével. Szeretné, ha egy évszázad múlva a Próféta nevével együtt emlegetnék az övét is.

Mukhtar ezen őszintén derült egyet.

– De hiú. És az ostobaság a hiúsággal egy nagyon veszélyes kombinációt alkot.

– Nem tudom megmásítani a döntést, Jehad. Amikor azt üzente nekem, hogy most legyen, éppen ide készültem. Ha már a helyszín majdnem mindegy, úgy ez egy logikus döntés volt.

Az imám most először elszörnyedve pillantott a szírre.

– Azt akarod ezzel mondani, hogy valójában te találtad ki?

– A helyszínt igen.

– Akkor ez nem is a Kalifa ötlete.

– A hely nem. De alkalmas rá.

– Mi lesz az?

– Mindenkinek fájni fog. Szerte a kontinensen. És még azon túl is.

– Ez egy kis ország, Mukhtar. El vagy tévedve. Senkit nem érdekel Párizsban, Brüsszelben, Hágában, ha itt történik valami.

– De érdekli őket, ha a saját polgáraikkal történik. Ez is az európai álszent hozzáállás szép példája! Európai polgárokban gondolkodnak, ezt hirdetik, de valójában mindenkinek csak a saját állampolgárai számítanak. Egy dolog, amit prédikálnak, és megint más, amit tesznek.

Az imám felállt, és közelebb ment a szírhez. A terrorista kihívóan nézett fel a nála jóval fiatalabb vallási vezetőre, és közben oda sem pillantva újabb pohárral töltött magának.

– Még mindig nem kérsz egy pohárkával, Jehad?

– Miért gyűlölsz engem ennyire?

– Nem gyűlöllek. Megvetlek.

– Mit tettem én ellened, Mukhtar? Mi változott meg? Korábban a fiadat bíztad rám.

– Magad mondtad, hogy nem törődtél vele.

– Nem ezt mondtam. Vigyáztam Zakariára, de hagytam élni. – És emiatt elhagyta az ügyet. Emiatt lett belőle egy puha pöcs!

– A környezete tette azzá, ami. Meg te, amikor bejuttattad a Fal mögé.

Mukhtar ledöntötte az italt.

– Hagyj engem békén, Jehad! Köszönöm, hogy segítettél. Többet nem kérek belőled. Pár nap, és itt sem vagyok.

– Pont ez a baj, Mukhtar. Mi viszont maradunk.

– Nektek ez az életetek.

– És te most pokollá teszed. Itt fognak tüntetni miattad. Itt fognak Molotov-koktélokat hajigálni a házainkra, a mecsetekre.

Itt fogják meglincselni a fiainkat.

– Ahogy az történik naponta sok száz hithű emberrel a Fal túloldalán.

– Teljesen felesleges, amit csináltok odaát – mondta csendesen az imám. – A mi módszerünk győzelemre visz, a tiéd a halálba.

– A ti módszeretek a gyávák módszere. Lassú, és nem töri meg az ellenséget.

– Miért kell megtörni? A lányainkkal elhódítjuk őket, és az ő lányaikat meg a mi fiaink teszik magukévá. És nem úgy, ahogy azt te szoktad, hanem békével.

Mukhtar felállt.

– Azt hiszem, ennek a beszélgetésnek itt a vége, Jehad.

– Kérlek, gondold meg magad!

– Nem. Most pedig menj!

Az imám hosszan nézte a harcost, aki valaha a mentora volt, majd lehajtotta a fejét, és elfordult.

– Nem tudlak megállítani – motyogta maga elé.

– Nem tudsz, és más sem fog tudni – sziszegte utána Mukhtar.

Most már az ital beszélt belőle. Az ital, és a felajzott, de kielégületlenül maradt testben felszaporodott hormonok. A düh. A kétségbeesés, hogy talán még sincs mindenben igaza. A félelem, hogy éppen most rontja el.

Az imám megfordult az ajtóban.

– Nem vagyunk egy oldalon, Mukhtar.

– De igen. Csak te gyáva vagy.

–Az iszlám győzelméért teszek nap mint nap. Ezt meg kell értened. De abban hiszek, hogy ehhez nem bombákon, gépfegyvereken és háborún át vezet az út.

– Lelked rajta.

Az imám halkan betette maga mögött az ajtót.

Mukhtar dühösen kiköpött felé, és a dereka mögül elővette az orosz pisztolyt, ami már jó ideje nyomta a húsát. A súlyos fegyvert az asztalra dobta. Ahogy végigcsúszott a simára polírozott mahagónilapon, két vékony karcot hagyott maga után.

A férfi az italos üvegért nyúlt, és ismét nagy pohárral töltött magának. A whisky már a végét járta. Megforgatta a pohárban az italt, és ledöntötte.

Nem látta, hogy a karzaton, a lépcső korlátja mögött Sheila Ward kuporog tágra nyílt szemmel. A nő pár perccel korábban az egyre hangosabb vitára ébredt, és kióvakodott a hálószobából. Mivel csak egy bugyi volt rajta, pusztán kilesett, hogy lássa, mi történik a nappaliban.

Az arab nyelvű beszélgetésből semmit sem értette, de a fekete ruhát viselő férfi megijesztette. Ösztönösen érezte, hogy valamilyen főpap lehet. Azt is felfogta, hogy Mukhtar nem tiszteli a látogatót, és vitájuk elfajulni látszik.

Amikor az imám elment, és Mukhtar ledobta magát a kanapéra Sheila fel akart kelni, de az asztalt végighorzsoló pisztoly látványa megállította. Csak most jött rá, hogy a férfi részeg. Meggondolta magát, és négykézláb lassan visszaosont a hálószobába.

A takarót a nyakáig húzta, és valami ősi rettegés járta át az egész testét, majd a gyomrában összpontosult. Nem tudott elaludni. Nem ismeri ezt az embert. Semmit sem tud róla. És ez halálra rémítette.

54.

HAJNALI NÉGYKOR A MOBILTELEFON ZIZEGÉSÉRE ÉBREDT. Mukhtar talpra ugrott, és ezzel feldöntötte az asztalt. A pisztoly messze csúszott a kövön, ő pedig utána kapott. Hirtelen azt sem tudta, hogy hol van. Az italospohár apró darabokra tört, az üres whiskys üveg pedig a sarokba gurult. A fegyver után kapott, majd kezében a pisztollyal feltérdelt a padlón, és kábán nézett körbe.

Hol van?

Lassan állt össze az este, az agya úgy dolgozott, mintha mocsárban próbálna meg futni. Pokolian berúgott az este. Fájt a feje, és a szája kiszáradt. A faliórára nézett, hajnali négy volt. Mióta az imám elment, négy órát aludt, talán ötöt is. Az alkohol egy része már kiment belőle, de a többi még mindig ott keringett az ereiben, és megmérgezte a gondolkodását.

A pillantása a mobilra esett. A kijelzőn ismeretlen szám világított. Ezt a SIM-et csak Mobayed ismerte, tehát csak ő lehetett a hívó.

Felemelte a telefont.

– Igen?

– Készen állunk.

– Hol vagytok?

– A csomagokat leraktuk a megfelelő helyen. Mi most zártuk le a garázst.

– Gyertek ide hozzám!

– Mikor?

– Most. Meg kell beszélnünk a továbbiakat.

– Hol találkozzunk?

Mukhtar megadta a villa címét. Most már nem titkolta a fiatal harcosok előtt, hiszen mostantól az akció lebonyolításáig az ő rejtekhelyük is ez lesz.

Letette a telefont, és átgondolta a továbbiakat.

Rendbe szedi magát, aztán fogadja Dyabot és Mobayedet. Eligazítja őket, majd elrejti a két egyetemistát a villa valamelyik távoli szegletében. Azután felébreszti Sheilát, és elviszi a követségre. De az is lehet, hogy csak hív neki egy taxit.

Egy ideig elgondolkodott, vajon mit tegyen a nővel? Látszott, hogy vonzalmuk beteljesületlen marad már. Arra gondolt, talán majd egyszer még össze tudnak futni. Elkéri a nő elérhetőségét.

Bár ez annyira… annyira köznapi.

És neki nincsenek köznapi dolgai.

Csak úgy elkérni egy nő számát, mint valami normális átlagember, aki reggel leviszi a kutyát sétálni, megiszik egy kávét, aztán délután ötig a számítógép klaviatúráját üti az irodában. Ez annyira nem ő lenne!

Az biztos, hogy most nem lesz köztük semmi. Talán ezzel nem sérti vérig a nőt, aki már két-három alkalommal felajánlkozott neki. Még jól emlékezett egy tégi barátjának az esetére, akit egy plátói szeretője dobott fel egy brit kommandónak, és szitává lőtték. Akkor mondta egy közös ismerősük, hogy annál, hogy lefekszel egy nővel az akarata ellenére, csak egy veszélyesebb van, ha akarata ellenére nem fekszel le vele.

Pontosan tudta, hogy most le kéne lőnie Sheilát, mert az akciót, és a műtétet is veszélybe sodorná, ha feladja őt a rendőrségen valamiféle szeszély vagy kicsinyes bosszú miatt. De valamiért úgy érezte, hogy nem fogja ezt megtenni. Ahhoz túl közel áll hozzá. Már tudta a megoldást. Ahogy leadja a nőt a követségen, visszajön, és kiürítik a villát. Igen, ezt fogja tenni. Sheila csak a helyet ismeri, de őt, és azt, hogy mire készül, nem.

Aztán felkészülnek, és végrehajtják a feladatot.

Felkelt, és a földszinti fürdőben lezuhanyozott, majd rendbe szedte magát. Újjászületve lépett ki a nappaliba, és halkan felment a lépcsőn.

Sheila állig betakaródzva hevert az ágyon, és mélyen aludt. A férfi megállt felette, megsimogatta az arcát, beleszagolt a hajába.

Sheila halkan felnyögött, és horkolni kezdett.

Mukhtar felegyenesedett.

A ház előtt autó fékezett, a reflektor végigsöpört a függönyön.

Mukhtar fegyvert rántott, és kisietett a szobából.

Ahogy a férfi kiment, Sheila azonnal felült.

Teljesen fel volt öltözve. Órákon át hallgatta, hogy a férfi lent hortyog, míg összeszedte a bátorságát, és meghozta a döntést. Nem tudta, ki ez a férfi, de fegyvert hordott, embereket ölt, méghozzá hidegvérrel. Rengeteg kapcsolata van az egész Földközitengeri térségben, hihetetlen helyzetekből kivágja magát. És nincsenek iratai. Kunmadaras… Rakd már végre össze a nyilvánvaló tényezőket!

Menekülj! – üvöltötte egy belső hang, és végre összekaparta a bátorságát, hogy elrohanjon attól az embertől, akiről pár órája még azt is el tudta volna képzelni, hogy az oldalán öregszik meg. Most azonban az agya felülkerekedett az érzelmein.

Felkelt, felöltözött, és éppen le akart lopakodni az emeletről, amikor meghallotta, hogy a férfi felfelé jön a lépcsőn. Épp csak annyi ideje volt, hogy visszaugrott az ágyba, mielőtt nyílik az ajtó.

Most, hogy Mukhtar kiment, az ablakhoz lopakodott. A szír éppen kaput nyitott egy kisteherautónak, amely behajtott a villa udvarába, és a ház mögé gurult, hogy az utcáról ne legyen észrevehetőd Ugyanaz a kocsi volt, mint amit a kunmadarasi repülőtéren látott. Ott, ahol lövést hallott. Ahol Mukhtar vérrel szenynyezett kézzel ült vissza a kocsiba.

Már akkor észhez kellett volna térnem – gondolta.

Kiosont a szobából, és magára kanyarított egy fekete dzsekit, amit az előszobában talált. Gyorsan felrántotta a cipőjét is. A főbejárat üvegablakán kinézve látta, hogy a kisteherautó megáll az udvaron, és két fiatalember száll ki belőle. Az egyiket már látta korábban is, a régi katonai betonhangár előtt.

A nő kisurrant az ajtón, és a bejárat melletti bokrok közé csusszant.

Az ágak között látta, hogy a kaput egyelőre nem csukták be.

A három férfi kezet rázott egymással, majd a platóhoz mentek, és felhajtották a ponyvát. Mindhárman gépfegyvereket húztak elő a raktárból, és hangos csattogással megtöltötték őket.

Halkan beszélgetni kezdtek. Arabul folyt a társalgás, Sheila Ward egy szót sem értett belőle, de azt ki tudta venni, hogy valami rosszra készülnek. A testbeszéd egyértelmű volt, a széles taglejtések, a mimika mind-mind végtelen fenyegetést hordozott magában. Onnan, ahol a férfiak álltak, látszott a kapuhoz vezető út, így nem volt lehetősége kiszaladni az utcára. Egyelőre várakoznia kellett.

Ahogy elnézte őket, egyértelművé vált, hogy kísérője, Mukhtar vezeti a kis csapatot.

– Hol vannak a robbanóanyagok, Hamid?

– A pesterzsébeti ház garázsában.

– Azt tettétek, amit meghagytam? A tanultak szerint jártatok el?

– Igen. Egy raklapra építettük fel az elsőt, Mukhtar. Egyben fel lehet emelni a platóra. Negyvenöt kiló plasztikból készült, és van benne egy időzítő, hogy mindenképpen robbanjon, ha velünk történne valami.

– Az irányító?

– Itt van – egy kis kapcsolót nyújtott át a férfi a szírnek, olyan volt, mintha csak egy garázs ajtaját nyithatná vele az ember. – Ezzel tudod aktiválni. De száz méteren belül kell lenned. Ha nem sikerül, még mindig ott az időzítő.

– Jó volna, ha ez működne. Az optimalizálná a robbanás időpontját.

Mobayed elmosolyodott.

– Igaz, de ha nem lenne alkalmad elindítani, akkor éppen abban a pillanatban robban majd, amikor már a mentés is tart.

– További járulékos áldozatok.

– A fennmaradó plasztikot négy hátizsákba rendeztük el. Ezek csak távirányítóval vannak felszerelve. A plasztikba és aköré csapágygolyókat és csavarokat tettünk. Minden táskabomba négy kiló plasztikkal és tíz kiló szöggel készült. Nem könnyűek, de a hátunkra szíjazva a mozgást nem akadályozzák.

Mukhtar elégedetten bólintott.

– Az akciót holnap este hajtjuk végre. Tíz órakor.

– Van jelentősége az időpontnak?

– Van. Akkor vannak leginkább tele az éttermek és az utca.

Ideje megtudnotok a célpontot.

– Megtisztelsz vele, Mukhtar.

A szír közelebb intette magához a két egyetemistát.

– A zsidó negyed mellett fogunk lecsapni. A központban.

Mobayed arca felragyogott.

– Hol?

– A Gozsdu-udvarban.

– Honnan ismered?

Mukhtar különös tekintettel nézett rájuk.

– Egy zsarutól kaptam a tippet. Legyen ez egy önbeteljesítő jóslat.

A fiatalok lelkesen bólogattak, bár nem értették Mukhtart, ő pedig kisvártatva folytatta.

– Négyen kellünk hozzá, mert négy bejárata van. Négy irányból indulunk el. Mindannyian hat tárat viszünk, meg kézigránátokat. A kocsit a mélygarázsba állítjátok le, ott fogjuk felrobbantani. Amikor végzünk, kimegyünk, és rárobbantjuk a házakat az utcára. A hátizsákokat mindannyian az utcák bejáratánál hagyjuk, és onnan megyünk befelé. Akkor kell őket felrobbantani, ha idő előtt érkezne meg a rendőrség. Méltó fogadtatás lesz ez nekik. Ma délelőtt elmentek, és megnézitek a helyet. Külön menjetek, ne mutassátok, hogy ismeritek egymást. Sapkát és napszemüveget vegyetek, ne nézzetek felfelé, ne bámuljatok bele egyetlen kamerába sem. A garázst mérjétek le, hogy befér-e a kisteherautó. Ha nem, akkor le kell bontani a ponyvát, anélkül már be kell férnie. Ét most gyertek!

Mukhtar a ház felé indult, és a két fiatalemberrel együtt bement a villába.

Sheila felpattant, és futásnak eredt.

A csukódó távirányítású kapu szárnyai között épp ki tudott siklani az utcára, ahol balra fordult, és szaladni kezdett. Lefelé tartott. Mindig csak lefelé, le a lejtőn, gondolta zihálva. A lejtő a folyóhoz visz, a folyó pedig a központot jelenti.

Mukhtar az előszobában megtorpant. Valami nem stimmelt. Mobayed és Dyab aggódva vették észre a férfi arcán a változást.

Már tudta, hogy mi a gond. Sheila cipője eltűnt az ajtó közeléből.

– Itt maradjatok!

Felszaladt a lépcsőn, és berontott a hálószobába. Az ágy üresen állt.

Mukhtart végtelen harag öntötte el. Leginkább magára volt dühös, hogy lehetett ilyen ostoba?! Mint egy amatőr, úgy elszédült egy nőtől, és lám, az valahogy máris ellene fordult.

Lerohant az előszobába.

– A kocsiba! Várjatok meg! Ha húsz percen belül nem vagyok itt, menjetek vissza vele a garázshoz, és váljatok utasításra.

A két egyetemista nem értette a helyzetet, de szó nélkül engedelmeskedtek.

Mukhtar nem akart nekik szólni. Ezt neki egyedül kell megoldania. Ő cseszte el, ő hozza rendbe. Nem tenne jót a renoméjának, ha híre menne, hogy egy nő miatt minden elemi szabályt a sutba hajított. Ráadásul egy amerikai nő miatt. Aki újságíró. Ahogy futás közben ezek a szavak leperegtek előtte, már maga sem értette, hogy tehette ezt?

A kapuban megtorpant.

Jobbra vagy balra?

Körülnézett. Lefelé! Aki menekül, nem fog hegynek felfelé rohanni.

A Duna irányába fordult, és futni kezdett.

Vajon mit rontott el? Mit vett észre a nő? És mit akar most tenni?

Az órájára pillantott. Úgy számította, talán néhány percnyi előnye lehet az asszonynak. Sok lehetőség állt előtte. Ha a legnyilvánvalóbbat teszi, vagyis lerohan a Gellért Szállóba, és hívja a rendőrséget, akkor máris elkésett. Ha azonban a pánik miatt nem fog eszébe jutni a legkézenfekvőbb megoldás, úgy van esélye.

Most már nem maradt választási lehetősége.

A dereka mögé nyúlt, előhúzta a Strizht, és rácsavarta a hang-h tompítót a csövére.

A mecsettől háromszáz méterre érte el a Kelenhegyi utat, és lefelé loholt a meredek utcán. A minarettől nem messze autó parkolt, a letekert ablakán füst gomolygott elő. Zsaruk, ismerte fel azonnal a civil ruhás nyomozókat. A mecset mindig is megfigyelés alatt állt, ez nem volt újdonság. A világ legtöbb táján így volt – mégsem értek g el vele semmit a hatóságok.

Lelassított, míg áthaladt azon a részen, ahonnan a kocsiból észrevehették volna.

Amint a bokrok takarásába került, ismét sprintelni kezdett.

Innen már látta a karcsú, díszes, zöld fényben fürdő Szabadság-hidat. Zöld volt, akárcsak a minaret díszkivilágítása. Milyen ironikus! Egy keresztény zöld híd vezet a muzulmán templom zöldjéhez.

Hajnali fél ötre járt, még teljes sötétség honolt a város felett.

Az utcai lámpák fényében csak pár autó gurult az utakon.

Csak egyetlen gyalogos alakot látott.

Sheila Ward éppen a híd elejénél tartott.

Már nem futott, de igyekezett.

Mukhtar felmérte a környéket. A nő nem ment be a hotelbe, és nem vette észre a cigarettázó zsarukat sem. Ha átér a túlsó partra, akkor megint számos lehetősége nyílik majd. Amíg azonban a hídon van, nem tehet semmit. A víz pedig olajosan, feketén csillogott a mederben…

Megszaporázta a lépteit. Elhaladt a fürdő bejárata előtt, majd átvágott a téren, és felkocogott a híd bal oldali járdájára.

A nő a híd félénél járt.

Mukhtar kilépett. Ennyire nyílt terepen nem mert futni, de lemaradni sem lehetett, mert ha Sheila eléri a pesti oldalt, elveszhet a szeme elől.

Talán harminc méterre közelítette már meg, amikor a nő a válla felett hátranézett.

Sheila felsikoltott, és rohanni kezdett.

Mukhtarnak immár nem volt veszíteni való ideje.

Előre szegezte a pisztolyt, és tüzelni kezdett. Próbálta a lépteit összehangolni a lövésekkel, de látra, hogy a golyók célt tévesztenek. Leeresztette a fegyvert, és inkább a futásra összepontosított.

Sokkal gyorsabb volt a nőnél, de egyértelmű volt, hogy Sheila előbb éri majd el a pesti hídfőt, mintsem ő utolérné.

Mukhtar balra nézett. A rakpartról autók tartottak felfelé, hogy a híd lámpája majd megállítsa őket. Sheila segítséget tud kérni a sofőröktől. Elöl, a Vásárcsarnok előtt többen várakoztak a zebránál, majd, látva hogy nincs forgalom, elindultak.

Nőtt a környéken a mozgás, fogyott az idő.

– Sheila! Várj! – kockáztatott meg egy kiáltást, de a nőnek esze ágában sem volt megállni.

Mukhtar megtorpant, megtámasztotta a karját, és lőtt.

Sheila Ward megérezte, hogy abbamaradt mögötte a futó bakancs csattogása, és oldalt fordulva hátranézett. Ahogy kicsavarodott a felsőteste, a golyó centikkel süvített el a háta mögött, átlyukasztva a dzsekijét, végighorzsolva a hátát. A fordulástól megbotlott a saját lábában, dőlni kezdett, neki a korlátnak.

Olyan erővel vágódott a csípője a hídnak, hogy még egy recscsenést is hallani vélt, majd a lendület átfordította. Mire észbe tudott volna kapni, már zuhant is lefelé, és egy pillanat múlva a fekete vízbe csapódott. A jeges érintéstől elállt a lélegzete, és métereket süllyedt lefelé, mire végre tempózni kezdett. A hátán csípni kezdett a lőtt sérülés.

Zihálva bukkant a felszínre. Az áramlás már a hídszerkezet alá sodorta.

A köves part felé kezdett tempózni, és még a híd takarásában kikapaszkodott a sziklákra. Felbotorkált az alsó rakpartig, és meghúzódott a kövek között ott, ahol a legsűrűbbek voltak az árnyak.

Mukhtar lelassított, és a híd korlátjára támaszkodott, mintha csak unottan a vizet bámulná. A sikoltásra néhányan a fejüket kezdték forgatni, de mivel nem láttak semmi érdekeset, elfordultak.

A férfi a járdára nézett ott, ahol a nő átesett a korláton. Foltokat látott a betonon. Lehajolt, és végighúzta az ujját rajtuk, majd megnézte a kezét a lámpafényben. Vér.

Lesétált a hídról, és folyásirányban kétszáz métert tett meg a rakparton. A lány testét nem látta sehol. Úgy vélte, ha túlélte volna, itt már elérte volna a partot, hiszen közel hozzá zuhant a vízbe.

Elégedetten megállt, majd visszafelé indult. A szíve most kezdett sajogni, eddig az adrenalin és a düh nem hagyta, hogy eluralkodjék rajta érzés, ő már egyedül marad. Senki sem képes vele maradni, amíg így él.

55.

SHEILA WARD TÖBB MINT FÉL ÓRÁN KERESZTÜL nem mert előbújni a Szabadság híd pesti hídfője alól. Csak kucorgott a kövek között, a hideg sziklákhoz simulva, és igyekezett láthatatlanná válni. Beletapadt a földbe, kicsire húzta össze magát, és fel sem mert pillantani.

Amikor a nap első sugarai szürkére színezték körülötte a köveket, ráébredt, hogy a sötétség már nem védi meg. Mozdulnia kellett. Ha Mukhtar még a környéken van, csak az védheti meg őt, ha emberek közé megy. A tömegben talán nem meri bántani. Ráébredt, ha itt marad a híd elhagyatott aljában, semmi sem menti meg. Amennyiben a szír úgy dönt, lejön, és körülnéz a köves vízparton, neki vége.

Az alsó rakpart két sávja alig pár méterre volt tőle, most már az autók is sűrűn jártak. A forgalom zaja erőt adott neki.

Felállt, és amennyire lehetett, letisztogatta magát. A ruhája nedves volt, de már nem folyt belőle a víz. A haja nagyjából megszáradt, és az arcát is tisztára mosta a folyóban, de ettől még majd’ megfagyott.

Levetette a dzsekijét, és megnézte a hátán a sérülést. Egy bemeneti és egy kimeneti lyukat talált az anyagon. A hátát végigtapogatva egy tíz centiméter hosszú, nem túl mély, de erősen fájó sebhelyet talált. Még szivárgott belőle a vér. Visszavette a fekete kabátot, azon nem látszottak a vörös foltok.

Átlépett a szalagkorláton, és észak felé indult. Bár egyáltalán nem ismerte Budapestet, úgy vélte, az a sok híd bizonyára a városközpont közelében lehet. A követségre kell eljutnia, ott már minden rendben lesz.

Óvatosan átkelt az autók között, és végre talált egy helyet, ahol egy étteremhajóval szemközt feljutott az utcaszintre. Taxi várakozott az egyik épület előtt, a sofőr éppen a zakóját hajtogatta be a csomagtartóba. Sheila odalépett hozzá.

– Jó reggelt! Szabad a kocsi?

– Mindjárt az lesz – csukta le a férfi a csomagtartót, majd végigmérte a nőt. – Vagy nem.

– Elvinne az Egyesült Államok követségére?

– Hát hogyne, csak ki tudja fizetni?

– Nincs nálam pénz, de a követség rendezni fogja a számlát.

– Na persze – morogta a férfi, és beszállt a kocsiba.

– Kérem! Bajban vagyok. A követségen kifizetik a költségeit.

– Más viszont itt helyben kifizeti.

A kocsi elhajtott.

Sheila kétségbeesett, de aztán letorkolta magát. Nem a dzsungelben vagy a sivatag kellős közepén van, hanem egy európai fővárosban. Semmi oka sajnálni magát. Volt ennél már százszor rosszabb helyzetben is. Tempósan folytatta az útját a régi híd irányába.

Néha megállított egy-egy járókelőt, de nem tudtak neki útbaigazítást adni. Volt, aki csak a vállát vonogatta az angol nyelvű kérdés hallatán, mások viszont, bár szerettek volna segíteni, fogalmuk sem volt a követség hollétéről.

Hajnali hat körül ért el egy fehér színű, karcsú hidat, amelynek fogalma sem volt a nevéről. Itt már felgyorsultak az események. A ruhája is száradásnak indult, ezért nem érezte magát olyan elképesztően nyomorultul, mint addig, és az emberek között is egyre több lett a külföldi.

Egy korán nyitó bisztró előtt texasi kiejtés ütötte még a fülét. Nagy kalapos nő rendelt a pincértől reggelit. Sheila odalépett a hatvan év körüli asszonyhoz.

– Elnézést, ön amerikai?

– Az hát – nézett fel meglepetten a nő.

– Segítsen nekem, kérem. A követségünket keresem.

– Mi történt magával? Mint akit megvertek.

– Sok mindenen keresztülmentem az éjjel, ezért is szeretnék a követségre menni. Tud nekem segíteni?

– Persze. De nem akar egyet enni, mielőtt elindul?

Sheila Ward sóvárogva bámulta a kávét, amit akkor tett le a pincér az asztalra.

– Ha ezt megihatnám, azt megköszönném.

– Persze, igya csak meg! De tényleg mi a fene történt?

– Kiraboltak – hazudta a leghihetőbbet az újságíró. – Pontosabban ki akartak rabolni, de beleestem a Dunába. A tárcám és az útlevelem a folyóban maradt.

– Ó, szegénykém!

Az újságírónő letette a csészét, és élvezte, ahogy a forró ital jólesően elárad benne.

– Köszönöm. Meg tudja mutatni a követséget?

Sheilának ezúttal szerencséje volt, a texasi asszony éppen pár napja járt a követségen, így gyorsan elmagyarázta az utat.

Elbúcsúztak, és ő elindult a Váci utcán. Egészen addig egyenesen ment, amíg az utasításokat követve a Lánchíd előtti téren egy utcába benézve meg nem látta a Bazilikát. A jókora templom remek útjelzőnek mutatkozott, nyílegyenesen elindult felé. A Szent István Bazilika előtti tér szélét elérve balra fordult, és hamarosan feltűnt előtte a csillagos-sávos lobogóval ékesített impozáns épület.

A követséget vaskos acéltuskók, háromméteres fémkerítés és őrök védték. A kapu mellett golyóálló üvegkalitkában egyenruhás őrök figyelték kíváncsian a közeledő nőt. Amikor Sheila megpróbálta kinyitni a kaput, intettek neki, hogy oldalt próbálkozzon. Itt kattanva nyílt a zár, és egy háromszor három méteres fülkébe jutott, ahol aztán csapdába esett. A mögötte lévő ajtó bezárult, az előtte lévő viszont nem nyílt még ki.

Az elmúlt évtized öngyilkos merényletei alakították ki a gyakorlatot, hogy páncélüveg fülkében vizsgálják meg az érkezőket, mielőtt beljebb léphetnek. A robbanás itt is károkat okozott volna, de messze nem akkorákat, mint korábban, amikor könnyebb volt a bejutás.

– Miben segíthetünk, hölgyem? – kérdezte udvariasan az őr.

Sheila figyelmét nem kerülte el, hogy az épület mellett parkoló terepjáróból két tengerészgyalogos száll ki, és közelebb jönnek hozzá.

– A nevem Sheila Ward. Amerikai állampolgár vagyok. Újságíró New Yorkból. Bajba kerültem, segítségért jöttem.

– Kérem, azonosítsa magát a személyi adataival!

Sheila elsorolta a kérdésekre a válaszokat.

– Kérem, lépjen közelebb a kamerához, és nézzen bele!

A nő odalépett a falra szerelt terminálhoz, és belebámult a lencsébe. Az őr előtti monitoron a személyi adatok nyomán már ott volt Sheila Ward útlevélfotója, az arcfelismerő rendszer most ezzel vetette össze a nő arcvonásait.

– Most kérem, hogy tegye a jobb hüvelykujját a szkennerre!

Sheila engedelmeskedett.

Amikor az azonosítás megtörtént, kattanva nyílt a másik ajtó. A nő megkönnyebbülten belépett az Egyesült Államok földjének számító területre.

– Isten hozta, asszonyom! Miben segíthetünk?

56.

MUKHTAR TEMPÓSAN KAPTATOTT FEL A GELLÉRTHEGY OLDALÁN.

Igyekezett kizárni a gondolatait, de nem volt rá száz százalékig képes.

Több érzelem keveredett benne. Az önsajnálat és a düh volt a leginkább tetten érhető. Végtelenül sajnálta magát, hogy a körülmények ismét olyan helyzetbe kényszerítették, hogy szembesülni kellett a ténnyel: az ő életformájával lehetetlen társat találnia magának. Allah más sorsot szán neki. Pedig ezt a nőt akár szerethette is volna!

De nem lehetett.

Nem lehetett, mert az egész világ összeesküdött ellene.

És ebből fakadt a dühe is, amely most már egyre magasabbra csapó lángokkal tombolt.

Ha az egész világ gyűlöli őt, akkor ő mit szeressen ezen a világon? Mit számít ezentúl bárki vagy bármi? Allah azt akarja, hogy szenvedjen! Hát rendben. De megmutatja, hogy más is szenvedni fog!

A villához még időben visszaért ahhoz, hogy ott találja a két egyetemistát. Azok a korábbi utasításnak megfelelően épp indulni készültek, amikor megérkezett.

– Gyertek vissza! – adta ki az utasítást, aztán becsukta maga mögött a kaput.

A nappaliban ültek le.

– Úgy volt, hogy visszamegyünk a házhoz, Mukhtar.

– Nemsokára, de előbb beszélnünk kell. Hamarosan elmegyünk a házhoz, és ellenőrizzük a nagy bombát és a hátizsákokat. – Bár Sheila halott, és más nem tud erről a rejtekhelyről, nem akart kockáztatni. Inkább visszahúzódnak a fiatalok pestszenterzsébeti házába. Azt tényleg nem ismeri senki rajtuk kívül, hiszen alig két napja bérelték ki.

– Fog valaki keresni benneteket napközben? Mondjuk az egyetemről? Vagy valami nő?

A két fiatalember összenézett.

– Nem. Ha bárkinek kellenénk, itt van a mobil, elérnek minket. – Az jó. Hamid, délután elviszed a kocsit a mélygarázsba.

Megvan a tervrajz?

Az egyetemista a zsebébe nyúlt, és kigöngyölt egy iratcsomót.

– A tervek nyilvánosak voltak?

– Igen. Csak ki kellett kérnem a neten.

– Hagytál nyomot?

– Egy vidéki könyvtárban léptem be a számítógépes rendszerbe. A könyvtárban nem voltak kamerák, a belépéskor pedig egy lopott igazolvánnyal regisztráltak. A neten ingyenes mail címet készítettem, és azzal csatlakoztam a rendszerükhöz. Simán elküldték rá a kért terveket, miután kifizettem az illetéket.

– Mivel fizettél?

– Bankkártya. Ugyanazzal a lopott igazolvánnyal nyitottam.

– A bankban biztosan voltak kamerák.

– Sapkában és bajuszban voltam, amikor a számlát nyitottam. És még egy szemüveget is felvettem. A kártyát egy postafiókba kértem, ami szintén a lopott iratokkal lett bérelve. Ott is ugyanabban a ruhában jártam, amiben a bankban voltam. Ahogy kijöttem, a viselt dzsekit eldobtam, a parókát, sapkát, szemüveget szintén.

– A kártyára hogy került a pénz? Átutaltad?

– Nem. A fiókban fizettem be készpénzt. Nincs nyoma. A kártya tiszta.

Mukhtar elégedetten bólintott.

– Jól csináltad. Tehát akkor itt az épület alagsori tervrajza.

– Igen. Mindenhez hozzá lehet férni.

– Még mindig milyen ostobák! – csóválta a fejet Mukhtar. – Hadd lássam!

Alaposan áttanulmányozta a rajzokat. Ha nem is volt képzett mérnök, mint azt Sheilának állította, két évet elvégzett Damaszkuszban, mielőtt a harcosok közé állt, és végleg más utat választott. Rábökött két oszlopra.

– Ez és ez. Ez a kettő tartja az épület belső részét. Ide állj a kettő közé a kocsival.

– És ha ott parkol valaki?

– Ezért indulsz már kora délután. Addig vársz, míg fel nem szabadul a parkolóhely. Vigyázz, hogy minden szabályosan történjék. A parkolójegy érvényes legyen, a kocsi meg ne lógjon túl.

– Értem.

– Ha leparkoltál, beállítod az időzítőt este tizenegyre. Ha velünk valami történne, a bomba akkor is működésbe lép majd. Azután visszajössz a házba. Mi addig még egyszer átnézzük a felszerelést.

– Este indulunk?

– Addig még átvesszük a tervet legalább tízszer. Mindennek passzolnia kell. Ott már nem lesz idő módosítani. Mindenki kiszáll, felveszi a helyzetét, aztán indulunk.

– A kocát ki robbantja fel?

– Én. Amikor úgy ítélem meg, hogy eljött az ideje.

– Értem.

– Ki lesz a negyedik?

A két fiatalember zavartan összenézett.

– Nem találtunk senki mást – mondta halkan Dyab.

– Azt akarod mondani, hogy itt vagytok évek óta, és nem találtatok senkit, akit rá lehetett volna venni ennyi idő alatt, hogy az ügy mellé álljon?

– Mukhtar, itt nem olyan egyszerű a helyzet – köszörülte meg a torkát Mobayed.

– Mert talán Szíriában egyszerű? Vagy Irakban? Vagy bárhol másutt a Kalifátusban!?

– Nem úgy értem. A rendőrség szoros ellenőrzés alatt tartja az egyetemeket. Okultak a belga és a francia példákból. És különösen igaz ez a mi tanszékünkre. Beépített ügynökeik vannak, akik jelentéseket tesznek a hallgatókról.

– Idén már hármat vittek el az évfolyamról azzal a gyanúval, hogy terrorcselekményt akarnak elkövetni. Radikalizálódás, ezt mondják. Akinél csak a jelét is tapasztalják a magyarok, már le is fogják, és kiteszik.

– Ezért voltatok itt! Hogy ilyen embereket keressetek.

– A helyzet megváltozott az elmúlt években, Mukhtar. Már odafigyelnek.

– A tervhez négy ember kell – böködött a térképre a szír. – Négy kijárat az négy embert kíván! Ha csak egyet is szabadon hagyunk, arra menekülnek. Nem értitek?

– Sajnálom.

– Le kell zárnunk mind a négy kijáratot. Mindegyiket egy emberrel. A terv innentől egyszerű. Egy gépfegyveres elindul befelé mindegyik irányból, és lő mindenkire, aki csak mozog. A bejáratokban otthagyjuk a hátizsákokat, hogy ha utánunk érkezne a rendőrség, azt felrobbantsuk. Ha középen találkoztunk, végzünk mindenkivel, aki oda bezsúfolódott. Aztán rárobbantjuk a házakat az utcára a mélygarázsban elhelyezett kocsival, és a másik garázson át távozunk. De ehhez négy ember kell!

– Nincs negyedik.

Mukhtar idegesen az asztalra csapott.

– Márpedig kell lennie!

– Ha csak egy bejárat marad szabadon, az talán nem olyan nagy baj.

– Akkor arra menekülnek! Sokkal kevesebb áldozat lenne. Az a cél, hogy minél többel végezzünk, minél több ország érezze a csapást. Itt minden este sok százan mulatnak a világ hetvennyolcvan országából.

– Tudjuk, hiszen felderítettük, ahogy kérted.

– Akkor értitek, miért kell a negyedik.

– De nekünk nincs megbízható emberünk. Te nem ismersz valakit?

Mukhtar megdöbbent az orcátlanság hallatán, és vörös arccal fordult Hamid felé. Aztán hirtelen félbeszakadt a mozdulata. Nyelt egyet, és igyekezett lehiggadni. Ütés helyett inkább csak szelíden megveregette az egyetemista vállát.

– Szedjétek össze a holmit! Elhagyjuk a villát, átmegyünk a másik házba. Majd útközben folytatjuk ezt a beszélgetést.

57.

RADNAI ŐRNAGY LEPARKOLT A GELLÉRT FÜRDŐ ELŐTT, és kiszállt a kocsiból. A nap magasan járt, ezért kicsit hunyorgott is, mielőtt felkapta volna a napszemüveget. Nyugodt napnak tűnt. A Duna felett sirályok lebegtek, a folyón egy kirándulóhajó haladt. A Szabadság híd ívein egyetemisták és turisták üldögéltek, és a város panorámáját fotózgatták.

A nő becsukta a kocsit, és felkaptatott a lépcsőn a mecsethez vezető útra. A minaret ma délelőtt is nyugodt eleganciával fúrta magát a mélykék égbe. A déli ima közeledett, a torony tetejére szerelt hangszórókból hangos kántálás hallatszott, ahogy a müezzin imára szólította a hívőket. Margit egyszerre harmincnegyven férfi között találta magát, akik mind a mecset bejárata felé igyekeztek. Mivel a rövid derekú dzseki alól kilátszott a pisztolytáskája és a bilincse, többen lapos pillantásokat vetettek felé.

Egy férfi megvetően ránézett, és arabul szitkozódni kezdett felé. Néhányan megálltak mellette. Az egyik idősebb ember megtorpant a dühös alak mellett, és nyugtatóan a karjára tette a kezét, majd Margitra nézett.

– Csak felháborítja, hogy idejön, és nem takarja el magát.

– Ha nem tetszik neki, takarodjon haza! – vetette oda az aszszony, és a pisztoly agyára tette a kezét.

Az idősebb férfi pár mondatot váltott a fickóval, mire az meglepően jó magyarsággal megszólat.

– Én itthon vagyok. Magyar állampolgár vagyok.

– Akkor viselkedjen úgy, ahogy egy magyarhoz illik! Ez a mi országunk, a mi kultúránk.

– Az enyém is. És nekem nem tetszik, hogy itt ténfereg egy nő! – a nő szót szinte kiköpte magából. Margitot elfutotta a düh.

– Akkor nézegesse a férfiakat! Az való magának, ha jól sejtem.

A férfi a tiszt felé lendült, de Margit az orrába nyomta a fegyvert.

– Egy lépést se! – kiáltotta, aztán annyira lehalkította a hangját, hogy csak a férfi hallhassa. – Tedd meg! Annyira szeretném!

A dühös hívő rémületében megfagyott. Néhányan megragadták a vállát, és elrángatták onnan. Az érkezők széles ívben kikerülték Margitot, csak lopva vetettek rá helytelenítő pillantásokat. A mecset előtti tér hamarosan kiürült, az ima kezdetét vette.

Az imám egy oldalajtón keresztül lépett ki az épületből, és intett Margitnak. A tiszt odaballagott hozzá, majd egymás mellett sétálva elindultak a fák közé.

– Maga aztán fel tudja hívni a figyelmet magára.

– Nem tűröm, hogy ez az aljanép így beszéljen velem.

– Aljanép? – Az imám a jól ismert színpadias mozdulattal megsimította a szakállát. – Ez nem aljanép, kedves őrnagyom.

Ezek itt jó emberek.

– A jó emberek békén hagyják a nőket.

– Akibe maga belekötött, példának okáért egy mérnök. Felesége van és két fia.

– Nem én kötöttem bele. Egyébként nem irigylem azt az aszszonyt. Egy ilyen állattal élni.

– A mi asszonyaink így nevelődnek, Radnai őrnagy. Ezt maguk nem értik. Nem is érthetik. A mi asszonyainknak ez jó. Tudják, hol a helyük.

– Legalábbis maguk ezt gondolják.

– Ha elhagynánk a szabályrendszert, hová jutna a világ?

– Például oda, ahol mi vagyunk? A szabadságba?

– Szabadság? Falak mögött? – Az imám halkan felkacagott. – Ugyan már, őrnagy, hát hol van itt szabadság? A jog, amit alkalmaznak, vetekszik Sztálinéval.

Margit mély levegőt vett.

Miért hívott ide, imám? Ha jól emlékszem, a múltkor nem a legnagyobb barátságban váltunk el. Az akkori hitvitát akarja most folytatni?

– Nem. Azt lezártuk. Másról van szó.

Kiértek a mellvédhez, és lenéztek a széles folyóra. Balra az Erzsébet híd, jobbra a Szabadság híd terült el alattuk.

– Szeretem ezt a várost, tudja? – jegyezte meg a férfi.

– Ez újdonság nekem.

– Szeretek itt élni. Jó emberek laknak itt, és a vallásunkat is gyakorolhatjuk.

– De a törvény szerint nem terjeszthetik.

– A víznek ki tilthatná meg, hogy áradjon? – legyintett az imám.

– Miért mondja el nekem ezt?

– A segítségét akarom kérni, Radnai őrnagy.

– Maga? Az én segítségemet?

– Nézzen körül! – mutatott a város felé. – Nem akarom, hogy ez megváltozzon.

– Pedig megváltozik – horkant fel az asszony. – Éppen maguk miatt változik!

– De magának sem mindegy, milyen tempóban. Száz év múlva békésen is elérjük a célunkat. Innen, ahol most állunk, legalább annyi minaretet látunk majd akkor, mint ahány templomtornyot. – Vagy éppenséggel azokon cserélik le a keresztet.

– Az is lehet. Volt már rá példa a történelemben. De a fordítottjára is, amikor a félholdat verték le a lovagok.

– Én azt nem akarom – vallotta be őszintén a nő. – Nem akarom, hogy az utódaim ilyen világban nőjenek fel.

– Akkor mit akar? Kivándorol Amerikába?

– Talán jobb lenne.

– Ott maga lesz migráns, Radnai őrnagy. Magára néznek majd ferde szemmel.

– De azonos lesz a vallás.

Maga mondta, hogy ateista. Mit számít magának a vallás? A lényeg, hogy az iszlám győz. Itt száz év, ott messze kettő-vagy háromszáz. De az óceán sem állíthatja meg a folyamatot. Legfeljebb késlelteti.

– A kilenc-tizenegy nem tett jót az ügyüknek – jegyezte meg Margit epésen.

A férfi elrévedve nézett a város felé.

– Tökéletesen igaza van. Tökéletesen. Az a pár fanatikus évtizedekkel vetett vissza mindent. Nem csak Amerikában, de itt is.

– Azok után, amit elmondott nekem, fogalmam sincs, miben szeretné a segítségemet

– Meg akarom akadályozni, hogy vér folyjék. Nem akarom, hogy az én híveim vére borítsa az utcákat.

– Ez nem olyan világ, ahol erre sor kerülhetne.

– Na és Brüsszel? Emlékezzen csak, hány száz halott volt, amikor a feldühödött lakosság a nagy merénylet után rárontott az arab negyedre?

– Arra az arab negyedre, amiben már évek óta nem járt rendőr.

– Miért nem járt? Ha gyenge egy hatalom, ki kárhoztathatja azokat, akik kijátsszák?

– Magának Brüsszel csak ennyi volt? Pár száz halott?

– Pár száz muzulmán halott.

– Ja persze, tudom, ez magának jobban fáj.

– Ne legyen álszent! Magának is jobban fájnak a keresztény halottak.

Margit a férfi tekintetét kereste, majd amikor megtalálta, lassan bólintott.

– Látja, ebben teljesen igaza van.

– Akkor engedtessék meg nekem, hogy mindent megtegyek, hogy megmentsem az enyéimet.

– Mit akar mondani?

– Vér fog folyni.

Margit végre megértette, hogy miért kellett elsétálniuk a mecset közeléből. Szorosan a férfi mellé lépett, és a szemébe nézett. Egyforma magasak voltak. Belépett a másik intim zónájába, de direkt választotta ezt a lépést.

– Merénylet készül – Azt hiszem, igen.

– Mukhtar – jelentette ki a nő. Nem kérdést, hanem állítást fogalmazott meg.

– Már itt van.

– Hol?

– Egy villában. Pár utcányira innen. – Az imám egy cédulát csúsztatott a nő kezébe. Margit látta, hogy egy cím van rajta.

– Maga hívta ide?

– Nem. A fia. Azt mondta, az unokáját akarja megmenteni egy májátültetéssel.

– De készül valamire, igaz?

– A Kalifa áll az egész mögött. Az a fanatikus nem képes felfogni, hogy csak hagyni kell menni a dolgokat a maguk útján.

Mérhetetlen gőgjében sietteti az eseményeket.

– Hol és mikor lesz?

– Nem tudom. Mukhtar nem árulta el.

– Találkozott vele?

– Az éjjel. Részeg volt. Nagyon furcsán viselkedett. Megijesztett. Megpróbáltam lebeszélni, de csak kinevetett.

– Mit vár tőlem?

– Azt magának kell tudnia. – A férfi rácsapott a kőkorlátra, megfordult, és elindult a mecset felé. – Én ennyit tehettem.

Margit halkan utána szólt.

– Miért mondta el ezt, imám?

– Hogy megértse, nem mind vagyunk egyformák. Nekem az élet számít. Nem akarok a folyamatban visszaesést. Nem akarok vért. Csak hadd tegyük a dolgunkat.

Az imám eltűnt a fák között, Margit pedig a kezébe nyomott cetlire meredt.

58.

MUKHTAR BÉKÉSEN CIGARETTÁZOTT A NAPPALIBAN. A lábát felrakta az asztalra, és egy virágcserepet használt hamutartónak. A feje még kicsit zúgott, ezért korábban kiment a fürdőszobába, és a bevett háromnégy szemet az ott talált aszpirinból. Azóta jobban a lett, a sok megivott víznek köszönhetően múlóban volt a másnapossága.

Mióta a folyóba lőtte Sheilát, nem ivott semmit. Soha nem lett volna inkább szüksége az italra, mint most, mégsem nyúlt a palackhoz. Ma nem. Ma tiszta fejre van szüksége. Ma meg kell oldani egy feladatot.

Körülnézett a lakásban. Minden a gyerekről szólt. Az ismeretlen kisfiú képei lógtak mindenütt, és egy asszonyé. A gyereket felismerte. A saját vonásait látta az arcában, amikor végighúzta a kezét a fényképen. Igen. Ez az ő unokája.

A nő képe ismeretlen volt számára, és nem is váltott ki belőle érzelmeket.

Csak egy halott asszony. Nem neki fontos, hanem a fiának. A képek némelyike előtt mécsesek pihentek, legtöbbjükben fekete volt a kanóc.

Az ajtó felől kulcszörgés hallatszott, majd nyíló és csukódó zajok. Az érkező a kulccsal és a lánccal is bezárta maga mögött az ajtót. A cigarettafüst akkor csapta meg az orrát. Belépett a nappalig

– Hát te? – kérdezte Malki Zakariás az apjától.

– Azt mondtad jöjjek. Itt vagyok.

– Honnan tudtad, hol lakom?

– Amikor az emberek elkaptak Szíriában, megnéztem a tárcádat.

– Gondolhattam volna – rogyott le a fotelbe a tanár. – Hogy jutottál be?

– A Falon keresztül. Nem volt egyszerű. De az unokámért mindent.

– Ne gúnyolódj! Arra gondoltam, a lakásba hogy jutottál be?

– Nem nehéz, Zakaria. Ez a zár szart sem ért.

A fiatalember kétkedve nézte az apját. Azt akarta, hogy idejöjjön, hogy elhozza neki azt a májat, ami megmenti majd Tamáska életét.

És most itt volt.

Csakhogy Zakariásnak eddig tartott a terve. Egyszerűen nem tudott semmi újat kitalálni, mióta a főorvos keresztülhúzta a számítását. Antall Kristóffal nem beszélt azóta, hogy letiltották a műtétről dr. Réthelyit, ha nem lesz egyértelmű, honnan is származik a beültetendő szerv. Most mi legyen?

– Itt nem lehet dohányozni – mondta zavarában a tanár.

– Mindjárt nem is fogok. Csak ezt még elszívom.

– Kérlek!

– Miért élsz egy halott emlékével? Miért nem lépsz tovább?

Mukhtar egy percig farkasszemet nézett a fiával, aztán a virágföldben elnyomta a csikket.

– Rendben. És most mondd el, hogyan tervezted a műtétet!

Zakaria tétován belevágott a történetbe, és öt perc alatt felvázolta az eseményeket egészen odáig, hogy a főorvos megtiltotta a beavatkozást. Mukhtar szigorú tekintettel hátradőlt. – Ennyi?

– Hát…

– Ennyit tudtál összehozni a fiadért, Zakaria? Én átszeltem érte a földrészt. Átjutottam a Falon. Te meg itt fennakadsz egy ostoba doktoron?

– Nézd, nem tudom, hogy…

– Ha jól sejtem, tőlem várod a megoldást.

A fiatalember felnézett.

Van ötleted?

– Nincs – ingatta a fejét az idősebb Malki. – Abban maradtunk, hogy te itt mindent megszervezel, és én így érkeztem ide. De persze nem lep meg, hogy semmi sem áll készen.

– Ne beszélj úgy velem, mint egy kamasszal!

– Miért? Talán rászolgáltál, hogy komolyan vegyelek? Talán megtettél mindent?

– Megtettem mindent, ami tőlem telik!

– Akkor az kevés. Ott, ahonnan én jövök, és ahol te is laktál, a tizennégy éves fiúkat már felnőttnek tekintik. És azt is várják el tőlük, mint egy felnőttől. Te huszonhét évesen elpuhultál! Olyan vagy, mint ez a rohadó ország, csak a szád jár! Olyan vagy, akár egy csiga!

– Elegem van, hogy te…

– Állj! – tette fel a kezét Mukhtar. – Elég. Most nem ez a feladat.

– Tessék?

– Nem folytatom az okításodat, mert az idő megy. Most Tamáskát kell megmentenünk.

Zakariás mély levegőt vett.

– Ebben egyetértünk.

– Megoldom.

– Hogyan?

– Még nem tudom. De ennél komolyabb problémákat is megoldottam már.

– Köszönöm! – hálálkodott Zakariás, és minden büszkeségét félredobva az apjához lépett, és letérdelt az ülő férfi előtt. Megragadta a kezét – Köszönöm!

Mukhtar megrovón nézett rá.

– Elég jó orosz kapcsolataim vannak. A fiadat el lehet vinni; kórházból?!

– Kómában tartják. Nem szálítható.

Tehát Itt kell beültetni… Akkor nincs más, mint az ukránok. Majd ott kiveszik a májamat. Ezt el tudom intézni. De az orvost neked kell meggyőznöd.

– Nem tudok beszélni vele. Hajthatatlan.

–Akkor majd intézem a saját módszereimmel – vont vállat Mukhtar. – Meg fogom zsarolni azt a főorvost. Ha kell, a gyerekével. Ha nem menti meg a tiédet, meghal az övé. Ezt fogom neki mondani.

– Ne, majd én átadom az üzenetet.

– Ki venne téged komolyan? – nézett rá szomorúan a szír. – Ahogy elmondanád, azonnal hívná a zsarukat. Hidd el, én meggyőzőbb vagyok.

Zakariás tudta, hogy az apjának megint igaza van. Csendesen bólintott, és a megkönnyebbülés eláradt benne. Mukhtar megköszörülte a torkát.

– Én teljesítettem a kérésedet. Elhoztam ide azt a májat, ami megmenti a fiadat.

– Tudom, apám. Bármit megteszek neked.

– Kell a segítséged.

– Miben tudok én segíteni neked, apám?

Mukhtar a háta mögé nyúlt, és elővette a Strizht. Letette az asztalra. Zakaria értetlenül bámult rá.

– Mit akarsz?

– Értesz még hozzá?

– Megtanítottál rá.

– Bizonyítsd! Szedd szét és rakd össze!

– Miért?

– Csak csináld!

Zakaria felemelte a pisztolyt, és megvizsgálta. Nem tudta, mire megy ki a játék, de a fia élete volt a tét. Kipattintotta a tárat, kiugratta a töltényűrből a csőre töltött lőszert, aztán gyorsan darabokra szedte a pisztolyt. Amikor megvolt, fordított sorrendben összeszerelte, belehelyezte a tárat, csőre töltött, majd letette az apja elé a fegyvert.

– Elég lassú vagy.

– Soha nem volt még ilyen a kezemben.

– Az elv ugyanaz. Látom, rá is jöttél.

– Mit akarsz tőlem?

– Harcolj az oldalamon, fiam!

Zakaria megrázta a fejét.

– Nekem itt van dolgom. Itt a fiam. Nem mehetek veled.

– Nem is kell. Itt kell velem harcolnod.

Csak lassan fogta fel a szavak értelmét.

– Mire készülsz?

– Egy fontos feladatot kaptam a Kalifától. Budapesten kell végrehajtanom.

– Te egy terrorcselekményt akarsz itt végrehajtani?

– Ez a feladat. Az ügy érdekében. És neked velem kell tartanod.

– Elment az eszed? Én nem vagyok terrorista!

– Én sem. Harcos vagyok. Te pedig a fiam, és most bizonyítottad, hogy még elboldogulsz a fegyverrel.

– De miért pont én?

– Mert kell még egy ember.

– Többen vagytok?

– Te leszel a negyedik.

– Én biztosan nem veszek részt ilyesmiben! – Zakaria felpattant a földről. – Ezt nem hiszem el! Te nem is Tamáska miatt jöttél ide. Te nem is segíteni jöttél! Te gyilkolni akarsz!

Mukhtar nyugodtan nézte a fiát. Hadd tombolja ki magát.

– Nem akarsz még hangosabban kiabálni?

– Ez agyrém! – sziszegte most már fojtott hangon a tanár. – Ez kész agyrém!

– Nézd, Zakaria, mondhatsz, amit akarsz, de én ma este végre* hajtom a feladatomat. És te ott leszel mellettem, és teszed a dolgodat. Vergődhetsz itt még, ameddig csak akarsz, de a végeredmény ugyanaz lesz. Hát nem érted?

A tanár a nyakát kezdte masszírozni, hogy a görcsöt feloldja benne. Meredten bámult az apjára.

– Ha nem megyek veled, nem segítesz Tamáskán.

– Miért ne segítenék rajta? Csak előbb van némi munkám.

– De ha nem megyek veled, akkor soha nem látlak többé. És a fiam meghal.

Mukhtar szenvtelenül bámulta a fiát. Neki már mindegy volt. Sheila lelövésével végleg kiírta magát az élet napos oldaláról. Most, ahogy elnézte a fiát, különös érzés járta át. Magának is nehezen vallotta be, de irigységet érzett. Vegytiszta, gusztustalanul egyértelműen tetten érhető irigységet.

Ha neki nem lehet jobb, ennek a nyálas, elpuhult fickónak miért legyen az?

Mivel több ő?

Miért járna neki jobb élet?

Pusztán azért, mert az ő vére? Na és? Elhagyta a népét, a vallását, az ügyét. Egy elfajzott korcs lett belőle. Már abban is kételkedni kezdett, vajon jó ötlet volt-e egyáltalán idejönni? Hiszen ez a siránkozó kis pondró teljesen alkalmatlannak tűnt bármiféle komoly akció végrehajtására.

A ravaszt sem fogja meghúzni. Nem fog senkivel végezni

De talán nem is kell – jelent meg egy gondolat Mukhtar agyában.

– Nem kell senkit bántanod – mondta halkan.

– Hát persze. Egy terrorcselekmény, ahol nem bántunk senkit. Életszerű.

– Egy utcát kell lezárnod, Zakaria. Csak ennyi a feladatod. Aki arra akarna menni, elébe lősz a földbe, vagy a levegőbe eresztesz egy sorozatot. Nem kell senkivel végezned. Hallod, amit mondok?

Zakaria mintha csak álomból ébredt volna, megrázta a fejét.

– Nincs választásod. Ha nem tartasz velem, kevesen vagyunk. Nem fogjuk tudni végrehajtani az akciót. Jó eséllyel meghalunk – sorolta a várható eseményeket, majd szárazon hozzátette: – És oda a máj.

Zakaria kifejezéstelenül nézett le elterpeszkedve üldögélő apjára.

Nem maradt választása.

– Hol és mikor? – kérdezte fásultan.

Mukhtar felpattant, és megragadta a fia vállát.

– Ma este tízkor. A helyszínről annyit kell tudnod, hogy négy bejárata van. Neked az egyiknél kell elhelyezkedned. Lesz nálad egy hátizsák, tele robbanóanyaggal. Ha a zsaruk jönnek, eléjük kell dobni, és felrobbantani. Csak meg kell őket állítani! Aztán tűnés onnan. Nem kell lőnöd senkire. Csak nem engedhetsz ki senkit onnan. Megértetted?

Zakaria bólintott.

– Az egyetemre kell mennem. Van egy órám – mondta rezignáltan a tanár.

– Nem. Velem jössz.

– A zsaruk figyelnek. Feltűnne. Talán keresni kezdenének.

Mukhtar mérlegelte az információt, majd rábólintott.

– Jól van, fiam. Nyolckor felveszünk. Itt, a ház mögött, a kis téren.

59.

A KOMMANDÓSOK VEZETŐJE HÁTRATOLTA A SISAKJÁN A PLEXIT, és kiment a villából. Az épület udvarában három hatalmas terepjáró parkolt, az utcán pedig még kettő. A környező házak lakói kíváncsian lógtak az ablakokban, az utca két végét pedig egyenruhások tömkelegé zárta le. A rengeteg kék villogó tengerében szinte elveszett a kissé feljebb parkoló szolgálati BMW. Margit a kocsi mellett toporgott.

A kommandós parancsnok kijött az utcára, körülnézett, majd amikor észrevette az őrnagyot, odaintett neki.

– Senki sincs bent, őrnagy asszony.

– Ez nem lehet igaz!

– Pedig az. Végignéztük a pincétől a padlásig. Valaki lakott itt egy ideig, mert friss szemét van a kukában, összetört poharat, üres italos palackot találtunk. A vécét használták, a kukában egy használt intimbetét. Az ágy összetúrva… – Várjunk csak! Intimbetét?

– Igen. Használt, ha érti, mire gondolok. És kettőnek van a papírja a kukában, tehát a nő most is használ egyet.

Ezek szerint az újságírónő még mindig Mukhtarral van. Margit ajka keményen összepréselődött.

– Bemehetek körülnézni?

– Még most jönnek a tűzszerészek. Az legalább három óra, míg átnézik a házat, és biztonságosnak minősítik.

– Utána meg a bűnügyi helyszínelők.

– Ahogy mondja. Este lesz, mire be tud majd menni.

– Addig felesleges itt várnom.

Margit biccentett, aztán visszasietett a kocsijához. Hajós az autó motorházának tetején támaszkodott.

– Nem jutunk be?

– Nem. Tűzszerészek jönnek most, aztán a helyszínelők. A szokásos protokoll.

– Addig mit csináljunk?

Margit sejtette, mi legyen a következő lépés, de mást is intéznie kellett.

– Elmegyek az egyetemre. Begyűjtöm Zakariást.

– Egyedül?

– Igen. Egy tanársegéddel már csak elbírok. Te menj be, és mondd meg Ambrusnak, hogy a helyszíni nyomok alapján Sheila Ward is itt járt a villában.

– Még nem volt helyszínelés.

– Intimbetétet valószínűleg nem Mukhtar használt.

– Az igaz. Szóval beszéljek Ambrussal?

– Igen. Vegye fel a kapcsolatot az amerikai követséggel!

– Húzta a száját a múltkor is emiatt.

– Most is fogja. De nem azért ő a főnök, hogy csak a kellemes dolgokat csinálja meg.

– Rendben. Mi van, ha megkérdezi, ki volt a forrásod? Ki informált a villáról?

– Ne hazudj neki! Mondd meg az igazat! Hogy fogalmad sincs, én intéztem.

– Momentán ez tényleg igaz.

Margit beült a BMW-be, kimanőverezett a lezárt utcából, aztán legurult a hegyről. A túlpartra az erős forgalom miatt bő tíz percig tartott az út. Az egyetem előtt felhajtott a széles járdára, kitette a parkolótábláját, aztán bement az épületbe.

Fejből tudta, hogy Malkinak órája van, és azt is, hogy merre.

A folyosón diákok hada jött vele szembe, legtöbbjük jegyzetfüzetet vagy táskát szorongatott a hóna alatt. Margit megszaporázta a lépteit.

Ahogy belépett az előadóterembe, az utolsó diákok mentek már ki mellette.

Malki Zakariás lent, a lejtős terem aljában, a tanári asztalnál pakolászott.

– Zakariás!

A férfi felpillantott, és ahogy megismerte az őrnagyot, elsápadt. Szó szerint egy pillanat alatt kifutott a vér az arcából.

Sarkon fordult, öt lépéssel átszelte a távolságot, ami a lenti ajtótól elválasztotta, és kirohant a teremből.

Margit egy hosszú másodpercig döbbenten nézett utána.

– A szentségit!

Előrelendült, hármasával szedte a széles lépcsőfokokat, ahogy lerohant az előadóterem aljába. Húsz másodpercébe tellett, míg elérte a lenti ajtót, és feltépte. Egy szűk folyosón állt, mely két irányban kerülte meg a termet. Balról mintha lépéseket hallott volna. Arra indult, és elővette a fegyverét.

– Zakariás! Ne szórakozzon velem!

Végigment a folyosón, amely beletorkollott az egyetemet átszelő fő korridorba. Ez már tele volt diákkal. Margit eltette a pisztolyt, és a főbejárat felé tülekedett, feltételezte, hogy arrafelé mehetett a férfi. Amikor percek múlva elérte a kaput, dühösen állapította meg, hogy Malki meglépett.

Előhúzta a mobilját, és a tanár számát hívta.

A készülék kicsöngött, majd kinyomták. Amikor újra hívta, már ki volt kapcsolva.

A kocsihoz ment, beült, és leakasztotta a rádiót.

Kiadta a körözést dr. Malki Zakariás ellen.

A tanár azonban nem hagyta el az épületet.

Amikor meglátta Radnai őrnagyot, ösztönösen cselekedett. Kirohant az előadóból, és jobbra fordult, majd a terem másik bejáratához szaladt, amely az ívesen haladó fal takarásában volt. A kezét a kilincsre tette, és halkan lenyomta. Amikor meghallotta, hogy Margit felszakítja a másik ajtót, ő csendesen belépett az előadóba. A tanári asztal alá kucorodott. Tudta, hogy most két órán keresztül nem lesz óra.

Át kellett gondolnia mindent.

Tamáska élete a legfontosabb. Ha akár őt, akár Mukhtart elkapják, mielőtt megtörténne a műtét, a gyerek meghal. Nem adhatja fel magát. De nem akart részt venni a merényletben sem. Mukhtar azonban egyértelművé tette, ez az ára annak, hogy Tamáska megmeneküljön.

Az egyenlet egyre bonyolultabb lett.

Ha terrorcselekményt követnek el, hogyan fognak elmenekülni? Hogy jutnak orvoshoz? Ha őt körözni kezdik, ki viszi el a májat a kórházba? Mikor lesz ideje Mukhtarnak megzsarolni a főorvost, hogy hagyja elvégezni a műtétet?

Nem! Ez nem áll össze! Ezt így nem lehet megvalósítani!

A halántékára szorította az öklét.

Kell valaki, aki segít. Aki megmondja, mit legyen. Mélyeket lélegzett, hogy megnyugodjon.

És akkor meglátta.

Mindig is ott lebegett a szeme előtt. Nem volt könnyű, de meg lehetett csinálni. Ám kell hozzá Margit…

Feltápászkodott az asztal alól, leporolta magát, és óvatosan kiment a teremből. A főbejárathoz oldalfolyosókon keresztül jutott el. Ahogy kilesett a kapuszárny árnyékából, harminc méterrel előbbre egy BMW-t vett észre. A kormánynál Margit ült, és a rádióba beszélt.

Malki a fejébe húzta a sapkáját, és leszegett fejjel kilépett a kapun egy tucat diák takarásában. Átment a széles járdán, és beült egy taxiba.

– Hová lesz? – fordult hátra unottan a sofőr.

– Azt a BMW-t kéne követni.

– Aztán miért?

– Mert a nejem görbe utakon jár, azért. Dupla összeget kap.

A taxis nem firtatta tovább az ügyet. Egy percet vártak még, aztán a BMW elindult.

A fél városon átautóztak.

Margit nem az EBH központjába ment, hanem egy panelházakból álló tömbhöz hajtott. Malki nem hitte el, hogy olyan szerencséje van, hogy a nő hazaugrott napközben valamiért. Kifizette a taxist, aztán a bejárat felé indult.

Valaki költözködött, ezért a számkódos ajtót kitámasztották. Simán bejutott az épületbe. A lift kijelzőjén még éppen látta, hogy hol állt meg a fülke.

Felment a lépcsőn, és az ajtókat kezdte tanulmányozni. Az egyiken ott virított a Radnai név is egy másik társaságában.

Zakariás mély levegőt vett, és megnyomta a csengőt.

Margit még az előszobában volt, éppen csak, hogy lerúgta a cipőjét, és fájdalmasan masszírozta harisnyás lábát.

– Ez meg ki?

Felegyenesedett, és anélkül, hogy kinézett volna a kukucskálón, kitárta az ajtót.

– Igen?

Egy pillanatra megfagyott a levegő, majd a nő a derekához kapott, és fegyvert rántott. Malki ösztönösen felé csapott, és kiütötte a pisztolyt Radnai őrnagy kezéből. A fegyver megpattant az ajtófélfán, és kiszánkázott a folyosóra, Malki háta mögé.

Zakariás a magasba emelte a kezét.

– Nem bántom! Nyugalom!

– Mit akar itt?!

– Nyugalom! Margit, nem akarom bántani. Láttam, hogy bejön az egyetemre. Megijedtem. De beszélnem kell magával.

– Mit akar?

– Valamit el akarok mondani magának – Malki oldalra lépett. – Nézze, ha ez megnyugtatja, vegye csak fel a pisztolyát.

Margit nem habozott, elugrott a férfi mellett, és felkapta a fegyvert. Azonnal megint Malkira fogta.

– Befelé!

A tanár engedelmeskedett. Margit egy fotelbe parancsolta, ő pedig jó messze tőle leült a nappali másik oldalán. A pisztolyt maga mellé tette a karfára, a cső a férfi mellkasára mutatott, a nő ujja pedig a ravaszon pihent.

– Miért futott el az egyetemen?

– Ha maga fog el, esélyem sincs a gyerekemen segíteni. Így, hogy önként jöttem, talán van esélyem, hogy komolyan vegyen.

– Miért jött ide?

– Mert apám Magyarországra érkezett.

– Már én is mondtam ezt magának a kórházban. És?

– Meg tudom mondani, hogy adott időpontban hol lesz.

– Segíteni akar nekem elfogni?

– Jól sejtette, apámmal találkoztam Szíriában. Tamáskának, a fiamnak májra van szüksége. A legkézenfekvőbb donor az apám, mint az egyetlen élő rokon. Ezért jött ide. Pontosabban én ezért hívtam ide.

– Erről is beszéltünk már. Elég mesésen hangzik. Hogy akarták átültetni a májat? Nem lehet csak úgy besétálni egy klinikára.

Malki felemelte a kezét.

– Tudom. Naiv voltam. Jól hangzott a dolog, de semmi sem úgy sikerült, ahogy elterveztem. Mukhtar viszont azt mondta, ő meg tudja oldani. Cserébe azonban akart valamit.

– Cserébe? Az unokája élete nem elég neki?

– Más célja is volt, amikor beleegyezett, hogy beszökik az országba. Terrorcselekményre készül. Ma megzsarolt, hogy szálljak be negyediknek a csapatába, különben nem adja oda azt a májat.

– És maga belement?

– Nem tehettem mást. A fiam érdekét tartom szem előtt.

– Hol és mikor lesz? Mi a célpont?

– Nem árulta el. Este nyolcra kell készen állnom.

– Rendben. Ahogy megjelennek magáért, lecsapunk rá.

Zakariás megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Pont ezt akartam kérni.

– Jól döntött – Margit eltette a fegyvert.

– Van azonban még valami. Ha elkapják, hogy lesz máj a fiamnak?

– Gondolom, ez már megoldható. Az apja felajánlja, és a börtön-kórházban kiveszik. Biztosan akceptálna egy ilyen helyzetet a bíróság.

– És ha mégsem? Vagy az apám meggondolja magát bosszúból, hogy feladtam?

– Nem tudom, mit mondhatnék erre.

– Értse meg, nekem a gyerek a legfontosabb!

– Tudom. De ha már elmondta, csináljuk úgy, ahogy azt kell.

Rendben?

Malki felsóhajtott, és bólintott. Meggyőzték.

Legalábbis Margit ezt gondolta.

60.

SHEILA WARD FORRÓ VÍZZEL ZUHANYOZOTT, aztán tiszta ruhát kapott. Érkezése után két órával forró teát kortyolgatva ült a nagykövet tárgyalójában, és élvezte a testére tapadó farmer meg a laza blúz simogatását. Soha többé nem akart civilizálatlan vidékre menni. Egy életre elege lett abból, hogy megkísérti a sorsot.

A nagykövet és a sajtótitkára az asztal körül ültek, és maguk is a kávéjukat kavargatták. Sheila az elmúlt egy órában részletesen elmesélte a vele történteket.

A nagykövet megköszörülte a torkát.

– Mikor jött rá, hogy terroristával van dolga?

– Csak most éjjel, ahogy hallottam és láttam őket. Mindig is ott lebegett a szemem előtt, de olyan állapotban voltam, hogy nem tudtam összerakni a tényeket. Istenem, milyen vak voltam!

– És arra mikor ébredt rá, hogy a hírhedt Mukhtar és a maga Mukhtarja egy és ugyanaz?

– Csak itt, a követségen. Ahogy a biztonsági tisztekkel beszéltem.

– Értem… Nos, ez eléggé kalandos volt.

– Jó cikk lehet majd belőle – bólintott félé a sajtótitkár is, csak hogy mondjon valamit.

– Talán.

– Köszönöm, amit értem tettek, nagykövet asszony – udvariaskodott az újságírónő. – Most már csak a magyaroknak kell szólniuk.

– Mire gondol pontosan?

– A világ egyik legveszélyesebb terroristája itt van. Valamire készül, és én meg tudom mutatni, hogy hol van a rejtekhelye.

A nagykövet jelentőségteljes pillantást vetett a nőre, majd letette a csészéjét.

– Mint tudja, a politika mindig bonyolultabb annál, mint amit látni enged magából.

– Volt szerencsém ezt tapasztalni.

– Az Egyesült Államok jelen pillanatban fenntartja magának a döntést, hogy mihez is kezdjen ezzel az információval.

– Ezt most nem értem.

Sheilának rossz érzése támadt. Letette a kávét, és igyekezett megtisztítani a fejét, hogy minden apró momentumot észrevegyen. A nagykövet vérbeli diplomata volt. Nem könnyű az ilyenekkel őszintén beszélgetni.

– Mint tudja, tizennyolc évvel ezelőtt, amikor a menekültválság indult, Obama és az utóda is az emberi jogok mellett állt ki.

– Ami elég vicces volt annak a tükrében, hogy a világ leghoszszabb fala, amit a bevándorlás ellen építettek, éppen a mi országunkban áll, a mexikói határon.

– Az műszaki határzár.

– Az fal.

– Kár ezen fennakadni – legyintett a nagykövet. – A lényeg, hogy akkoriban nem volt az Államok érdeke egy erős Európa.

– Emlékszem. Folyamatos volt a bírálat az Európai Unió, és főleg a magyarok felé. A képmutatás történelmi példája volt, amit műveltünk velük.

– Ez politika. A menekültek miatt Európa elfordult számos olyan kérdéstől, amiben az Egyesült Államokkal konkurálhatott volna.

– Olaj, fegyver, gyógyszergyártás.

– Nem bocsátkoznék találgatásokba – mosolygott a diplomata.

– A lényeg, hogy nem volt prioritás az Unió erősítése vagy támogatása.

– A számítás bejött, ha jól sejtem.

Az Államok nem járt rosszul, maradjunk ennyiben. Európát évekig lekötötte a maga baja. Aztán felhúzták a Falat, és minden kezdett megváltozni. A határvédelem erős lett. A terrorcselekmények kezdtek megfogyatkozni. A kétségtelenül fasisztoid intézkedések beváltották a hozzájuk fűzött várakozásokat.

– Ha jól értem, az a baj, hogy Európa megerősödött?

– Stabilizálódott. És megint a gazdaság élénkítése felé fordult, tudja, Sheila?

– És ha jól értem, ez nekünk nem jó.

– Nem ezt mondanám. Ügy fogalmaznék, nem kifejezetten örvendetes számunkra az erős konkurencia ismételt megjelenése.

– Maga most azt csomagolja nekem celofánba, hogy nem akarja átadni Mukhtart a magyaroknak?

– Washington otthon szeretné látni magát, Sheila. Még ma.

– Miért?

– A nemzetbiztonságiak szeretnék meghallgatni önt, mielőtt politikai döntés születik a kérdésben.

– De az idő megy! Mukhtar itt van, és talán már ma éjjel készül valamire!

– Washington megérti ezt a lehetőséget, de úgy vélik, mindenekelőtt meg kell alapozni a döntést. És ehhez az kell, hogy önt meg tudják hallgatni.

– Addig is szól a magyaroknak? Vagy az EBH-nak?

– Mint említettem…

– Washington megalapozott döntést akar hozni, bla-bla-bla!

Értem. Szóval hagyják, hogy az a vadállat tegye, amit akar?

A nagykövet műmosolya nem hervadt le az arcáról.

– Önt a kollégáim kiviszik a repülőtérre. Három óra múlva indul egy gép Frankfurtba, ott lesz az átszállása Washington felé.

– Kísérőt is kapok talán? – kérdezte kihívóan a nő.

– Miért kapna? Ön az Egyesült Államok polgára, és nyilván az Egyesült Államok érdekeit tartja szem előtt.

Ez igaz De akkor sem engedhetjük meg, hogy emberek haljanak meg, amikor tudjuk, hol lapul egy terrorista!

– Hadd világítsam meg másként a tényeket, Sheila – tette keresztbe a lábát a sajtótitkár.

– Most jön a zsarolás? Ön játssza a rossz zsarut?

A titkár elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Ön sok-sok napon át együtt utazott azzal a Mukhtarral.

– Megmentette az életemet.

– Hát persze. Ön ezt állítja.

– Mert így történt!

– Nézzük objektíven! Több országba illegálisan lépett be. Fegyvert hozott át a határon, ami lássuk be, akárhogy is nézzük, fegyvercsempészetnek minősül… – Micsoda?!

– …ellopott egy autót. A törvény ellenére átkelt a Falon, úgy jutott az Unió területére. És ezt is fegyveresen tette… – Hé!

– …gyilkosságban volt bűnrészes, hiszen ott volt, amikor Mukhtar végzett azokkal a fekete-afrikai szerencsétlenekkel.

– Akik meg akartak erőszakolni!

– Talán csak segítséget akartak kérni. – A férfi hátradőlt és elmosolyodott. – Ki tudhatja? Mi nem voltunk ott. ön pedig azt mond, amit akar.

– Nem vagyok Mukhtar cinkosa!

– Ezt majd a nemzetbiztonságiak eldöntik. Amíg együttműködik, addig természetesen magunk is úgy gondoljuk, igazat mondott.

– Mi önnel vagyunk, Sheila – vette át a szót a nagykövet. – Nem akarjuk bántani. Csak tisztán szeretnénk látni, és ehhez kell az ön részletes vallomása.

– Amit csak Washingtonban tehetek meg.

– Nem az én döntésem. Ezt kérték. Hogy küldjem magát a fővárosba.

De addig Mukhtar végrehajtja, amiért idejött.

– Ez nem a maga gondja. És nem is az enyém. Mi csak a protokoll szerint járunk el.

Sheila Ward szúrós szemmel nézett a két diplomatára.

– Hadd foglaljam össze! Európa összeszedte magát, és ismét vetélytárs lett. Az Egyesült Államoknak jól jönne megint némi destabilizálás. Évtizedek óta egyensúlyozik Washington, hogy Európa elég erős legyen, hogy megvédje magát, de ne legyen annyira erős, hogy veszélyt jelentsen az amerikai hegemóniára.

Húzd meg, ereszd meg!

A nagykövet könnyedén vállat vont.

– Nézze, ezek a kérdések nem abban a ligában dőlnek el, amiben én játszom. De az tény, hogy éppen elég nekünk az oroszok és a kínaiak féken tartása. Nézzen csak ki az ablakon! Nap mint nap a szovjet emlékművet kell néznem. Mi ez, ha nem fricska?

– Ebből nagyon csúnya cikket írok magukra és az amerikai politikára nézve.

– Sheila, hát nem érti? Nem ír semmiféle cikket.

– Az, amin keresztülmentem…

– A dolog veleje, hogy maga segített, hogy a világ egyik legveszélyesebb terroristája bejusson az Európai Unió, a legfontosabb szövetségesünk területére. Semmit sem tett azért, hogy útközben feladja őt. Ez politikailag vállalhatatlan. Ha még lenne Guantanamo, a gépe most oda tartana.

– Guantanamo még létezik. Mindketten tudjuk.

– Akkor meg jobb, ha magába száll, kedvesem. – A nagykövet felállt. – George és a fiúk kiviszik a repülőtérre.

Sheila elképedten nézte az elegáns asszonyt.

– Maga szerint ez jól van így?

– Nem tisztem megítélni. De nekem a hazám érdeke a legfontosabb. Hát önnek?

– Nem mindenáron.

Ez csekély ár. Engedje el ezt a kérdést, ha szabad valamit tanácsolnom. Menjen haza, essen át a formaságokon! Mutasson együttműködést! Aztán felejtse el az egészet! Keressen más témát, amíg még teheti!

– És ha nem teszem?

A nagykövet biccentett, és kiment. A sajtótitkár Sheila felé fordult.

– Önt Mukhtar, a terrorista belelőtte a Dunába. Hát nem emlékszik?

Az újságírónőben megfagyott a vér. A férfi kedvesen folytatta.

– Menjünk! Mindjárt indul a gépe.

61.

MUKHTAR A PESTERZSÉBETI HÁZ NAPPALIJÁBAN PIHENT. A két egyetemista az alagsorban az utolsó simításokat végezte a felszerelésen. A szír meghagyta nekik, hogy mindent háromszor ellenőrizzenek, s ha majd ezt készre jelentik, ő személyesen végzi el az utolsó kontrolt.

A televíziót kapcsolgatta, mígnem az égjük hírtelevízión ott ragadt. Egy budai kerületből jelentkezett élőben a riporter. A magyar nyelvű szöveget nem értette, de azt látta, hogy a kertvárosi villaövezetben rengeteg rendőr nyüzsög. A háttérben fekete egyenruhás kommandósok jöttek-mentek fontoskodva. Az ilyen képek a világ minden táján azt jelentették, hogy valami komoly dolog történt.

A kamera fókuszálni kezdett egy távolabbi épületre, és Mukhtar felült a kanapén.

Az a Gellért-hegyi villa volt, ahol az éjszakát töltötte.

A szír feszülten nézte a képeket, majd kapcsolgatni kezdett, mígnem a helyi tévé egyik csatornáján végre angol nyelvű feliratozást talált.

„A villát délelőtt kommandósok rohanták le, mert a hírhedt szír terrorista, Mukhtar Malki feltételezett rejtekhelyét sejtették benne. A vizsgálat még tart, de minden jel arra mutat, hogy a keresett bűnöző a villában töltötte az éjszakát. A tűzszerészek és a helyszínelők még dolgoznak, nyomokat keresnek, és robbanóanyagok után kutatnak.” Mukhtar kikapcsolta a tévét, és felkelt.

Az imám.

Az a rohadt kurafi elárulta!

Nem volt nehéz a következtetés. Dyabon és Mobayeden kívül csak az imám tudott a villáról, hiszen ő segítette a kulcshoz Mukhtart. Meg persze Sheila Ward, aki viszont már halott.

Csak az imám maradt.

Mobayed lépett be a nappaliba. Mukhtar ránézett.

– Van a garázsban személyautó?

– Igen. Egy Opel.

– Hol a kulcsa?

– Kártyával indul – adott át egy kisebb tokot a fiatalember. – Elektromos.

– Két óra múlva itt vagyok. Ne menjetek sehová, és ne hívjatok fel senkit!

Kiment a garázsba, és a kisteherautó platójáról elvette az egyik hangtompítót, amit ráillesztett a derekába tűzött Strizh csövére. A fegyvert a kocsi ülésére tette, és letakarta egy újságpapírral.

Kihajtott a garázsból, majd a távirányítóval kinyitotta a kaput, és az utcán gondosan megvárta, amíg az bezárul mögötte.

Az M0 felé indult, és megkerülte Budapestet. Nyugati irányba tartott, majd a 6-os főúti csomópontban északnak kanyarodott, és a XI. kerület irányába hajtott. A Gellért tér környékén volt némi rendőri készültség, de senki nem állt elébe, amikor ráfordult a Kelenhegyi útra, és leparkolt a fürdő főbejárata előtt.

A düh egyre inkább nőtt benne.

Hogy tehetett ilyet vele egy igazhitű?

Miféle imám az, aki elárulja a saját vérét?

Az agya tudta, hogy végtelenül ostobán cselekszik, de nem érdekelte. Pontosan tisztában volt vele, hogy semmi keresnivalója nem lehetne ezen a környéken, alig karnyújtásnyira a villától, ahol az éjszakát töltötte. Most, ahogy kiszállt a kocsiból, látta, hogy feljebb a kanyarban közvetítőkocsik sora parkol a járda szélénél. A villa alig pár száz méterre volt tőle.

Gyorsan végigmérte magát a kocsi oldalablakában.

Kopott farmert, elnyűtt, zöld pólót és tornacipőt viselt. Behajolt az utastérbe, és a fejébe húzott egy baseballsapkát, meg felvett egy nagyobb napszemüveget. A fegyvert hátul a nadrágjába tűzte, és ráhajtotta a póló szélét. Kicsit mozgatta a csípőjét, hogy elrendezze a hangtompítótól hosszú csövet, de végül megtalálta a helyét. Becsukta a kocsi ajtaját, de nem nyomott rá a zárra. A lépcsők felé indult, és feltűnésmentesen felszaladt az utcáig, majd a mecset felé igyekezett tovább.

A déli ima már jó ideje véget ért, a következőig meg még több mint egy óra volt hátra. A környék kihalt volt, a napsütés foltosán ütött át a környező fák lombjain. A bejárat előtt két fiatalember üldögélt. Mukhtar tapasztalt szemmel mérte fel őket, ahogy határozottan közeledett a bejárathoz.

A fiatalok jókötésűek voltak, de a szír azonnal látta rajtuk, hogy nincs harci gyakorlatuk. Testépítéssel foglalkozó, magukat nagyon keménynek képzelő amatőrök voltak, az a fajta, aki nagyon meglepődik, amikor egy nála gyengébbnek tűnő fickótól megkapja élete első hatalmas pofonját.

Az egyik feltápászkodott, de Mukhtar felemelt kézzel jelezte neki, hogy maradjon csak ülve.

– Szálem! – köszöntötte őket, és arabul folytatta. – Az imám hívatott.

– Nem tudunk róla.

– Pár perce, telefonon szólt oda, hogy jöjjek be.

A két srác összenézett, aztán az egyik unottan a bejárat felé intett. A vékony, az ő korukból nézve idősnek tűnő fickó nem látszott veszélyesnek, és nem nagyon tudták elképzelni, hogy fegyver lenne nála az egy szem póló alatt. Hová is tudná azt elrejteni?

Meg különben is: szálemmel köszönt, arabul beszélt, tehát közülük való.

Mukhtar belépett a mecsetbe, és a hátsó rész felé indult, ahol az imám lakrészét sejtette.

Egy idős ember haladt át az udvaron, Mukhtar megállította.

– Hol találom az imámot?

– Mit akarsz tőle?

– Ő hivatott.

– Arról tudnék – mérte végig az öreg. – Rajtam keresztül intézi, ha látni akar valakit.

– Ne okoskodj nekem, apó! – morogta Mukhtar. – Merre van?

Az öreg kiáltásra nyitotta a száját, de a szír nem habozott. Az idős szolgát egy kemény, gonosz csapással gyomorszájon ütötte, mire benne akadt a levegő, és csak tátogni tudott. Elkapta a nyakát, és néhány lépéssel bevonszolta a mecset kerengőjéből nyíló kamra nyitott ajtaján.

A helyiségben szőnyegek hevertek a padlón, a sarokban téglákkal körberakott tűzrakó hely állt. Látszott, hogy még soha nem raktak benne tüzet, az alját borító csempe makulátlan volt.

Mukhtar a földre lökte az öreget, majd felkapta az egyik téglát. Az idős ember továbbra sem kapott levegőt. Fél könyékre támaszkodva felnézett, a magasba nyújtotta a kezét, de a szír lecsapott. A téglával háromszor sújtott le a vénember fejére. A vér beborította az arcát, a feje kinyílt, és a földre hanyatlott. A test még rángatózott egy darabig, de ezzel Mukhtar már nem törődött. Ismerte ezt a reakciót. Ez csak az idegek tánca, de az agy ilyenkor már halott.

Felegyenesedett, és kinézett a kerengőre. Semmi sem mozdult, nem volt jele, hogy bárki észrevette volna a közjátékot.

Kilépett a folyosóra, és behúzta maga után az ajtót.

A következő nyíláshoz lépett, de az is csak egy üres szobát rejtett.

A harmadik bejárat mögötti helyiség úgy látszott, hogy valamiféle előtér lehet. A hátsó falon egy függönnyel lezárt átjáró nyílt. Mukhtar belépett a szobácskába, majd félrehajtotta a függönyt.

Az imám az ablak előtt ült a földre halmozott párnákon, és egy könyvet olvasott éppen.

A szír halkan belépett, és megkerülte a csendesen üldögélő főpapot.

– Mi járatban, Mukhtar? – nézett fel a fiatal pap. – Nem vártalak ma.

– Csak te tudtál róla, hogy a villában vagyok.

– Emlékezz, miről beszélgettünk legutóbb! Kértelek, hogy ne itt csinálj világégést.

– Hogy vetemedhettél arra, hogy elárulj egy igazhitűt?

– Mióta vagy te igazhitű? – kérdezte szárazon az imám. – Nem sokat láttalak imádkozni.

– Jehad, pontosan tudod, hogy én és a magamfajták többet tesznek az ügy érdekében, mint te, meg a többi kaftános álszent, aki már elfelejtett harcolni!

– Képtelen vagy felfogni, hogy mennyit ártasz Allah ügyének?

– Ostoba! – sziszegte Mukhtar. – Kinek árultál el?

Az imám a fejét ingatta.

– Nem mindegy? Nem személyes ügy.

– Miért?

– Mert mi jó úton járunk. Ha végrehajtod, amit tervezel, viszszaveted az ügyet.

– Azt sem tudod, mit tervezek!

– Az biztos, hogy nem kenyeret fogsz osztogatni az árváknak.

– A magadfajta elpuhult papok miatt tunyulnak el a hívek is. A Falon túlról kell helyettetek igazi, hithű imámokat hozni.

– Ahogy a kétezres évek elején? Amikor az európai imámok háromnegyede nem itteni születésű volt? A legtöbb még olvasni sem tudott. Emlékszel még, hová is vezetett az?

– Elég! Nem akarok egy halott emberrel vitatkozni. – Előhúzta a háta mögül a pisztolyt.

Az imám szemében rémület villant.

– Ne tegyél olyat, amit megbánsz majd!

– Ne áruld el a társaidat! – Felemelte a pisztolyt, és a pap mellkasára célzott.

– Ne!

Az imám felpattant, ezért az első lövedék a hasába fúródott. Felüvöltött a fajdalomtól, és az oldalára zuhant. Kétségbeesetten nézett fel Mukhtarra, és felé nyújtotta a kezét.

Mukhtar a következő három lövést az imám fejébe eresztette. A férfi nem mozdult többé, Mukhtar pedig kiment a helyiségből. A kerengőn a két fiatalember toppant elé, akik pár perce még a kapuban sütkéreztek.

– Hé! – kiáltott rá az egyik Mukhtarra. – Mi történt itt?

A szír szenvtelenül rájuk nézett.

– Az imám eltávozott. Menjetek vele ti is!

Két-két lövést adott le a döbbent arccal toporgó két hústoronyra. A fiatalok a földre zuhantak, Mukhtar pedig átlépett rajtuk. Még akkor is izzott a dühe az árulás miatt, amikor visszaült az Opelbe, és kitolatott a fürdő elől.

62.

AMBRUS TAMÁS EZREDES az Európai Bevándorlási Hivatal külvárosi központjának hetedik emeletén található irodában ült, és a székén hintázott.

– Érdekes történet – mondta végül a vele szemben ülő Sheila Wardnak.

– Azért jöttem magához, mert tudniuk kell róla! Mukhtar itt van! Egy budai villában bujkál. Mivel rám lőtt, azt hiszi, meghaltam. Biztos, hogy még ott van! Meg tudom mutatni maguknak, és el tudják fogni a fickót.

– Ön azt mondta, hogy bent járt az amerikai követségen.

– Igen. De… – Elhallgatott, nem tudta, mennyit árulhat el abból, amit az amerikai külpolitika sötét oldaláról megtudott a nagyköveti megbeszélésen. – Ők úgy döntöttek, először ellenőrizni akarják az információt.

– És önt kikísérték a repülőtérre.

– Úgy van.

– De akkor hogy kerül ide?

– Egy órát vártam bent a reptéren, de azt éreztem, hogy nem helyes, amit teszek. Kijöttem, taxiba szálltam, és most itt vagyok.

– És mit vár tőlem?

– Hogyhogy mit? – ütközött meg a nő. – Fogja el Mukhtart!

– Elmenekült. Pontosabban ott sem volt már.

Ambrus felvett egy távirányítót az asztalról, és a falra szerelt tévére irányította.

– Nézze csak!

Sheila Ward azonnal felismerte a villát, és látta, hogy rengeteg rendőr mozog a ház körül.

– Elfogták?

– Elmenekült. Pontosabban ott sem volt már.

– Akkor tegyenek meg mindent, hogy elkapják!

– Ez már a mi dolgunk, Ms. Ward.

Kopogtattak, majd kinyílt az ajtó, és Ambrus titkárnője két fekete öltönyös férfit kísért be az irodába. Sheila elsápadt a láttukon.

– Maga elárult engem! – fordult Ambrushoz.

A férfi széttárta a kezét.

– Ugyan mivel árulhattam volna el? Tudomásunk volt arról, hogy ön Mukhtarral utazik, és az illegális utakat használva bejutott az Európai Unió területére. Mit kellett volna tennem? Természetes, hogy értesítem a követségét. Nem akarunk abból diplomáciai bonyodalmat, hogy egy újságírót letartóztatunk. Majd otthon elrendezik ezt a kis ügyet önnel.

Az egyik ügynök a nő elé állt.

– Mehetünk?

Sheila szó nélkül felállt, és kiment. Az ügynök odabiccentett Ambrusnak.

– Köszönjük, ezredes úr. Jövünk eggyel.

– Nincs mit.

Amikor egyedül maradt az irodában, a férfi elégedetten hátradőlt a székében.

Mukhtar itt van.

Bejutott. Teljesen egyértelmű, hogy merényletre készül.

És ő ezt, ha jól magába néz, nem is bánja.

Az EBH hatásköre kiterjedt ugyan az Unió egészére, de leginkább a határon és a menekülttáborok körül voltak élénkek. Feleltek mindenért, ami ezeken a területeken történt. Ha azonban Budapesten egy merénylet történik, azért nem ő lesz a felelős. Azért Budapest Rendőrfőkapitányát fogják elővenni.

Ambrus ízlelgette magában a dolgot. Mukhtar biztosan készül valamire. Amilyen nagy hal, nem fog csak úgy erre járni. Mukhtarnak célja van ezzel. Készül valamire. Valószínűleg egy robbantásra vagy egy fegyveres támadásra. Annak pedig áldozatai lesznek. Budapest kellős közepén vér fog folyni. Lehet, hogy nem sok, de valamennyi mindenképpen. Neki pedig pár csepp is elegendő.

Ambrus úgy gondolkodott, hogy ennél kevesebbe is buktak már bele főrendőrök.

Akkor pedig egy új főkapitányra lesz szükség a fővárosban.

Ő pedig alkalmas jelölt lenne, hiszen belülről ismeri a főkapitányságot, és nemzetközi tapasztalata is van. Higgadt, okos. És ami a legfontosabb: Ambrusnak jó politikai kapcsolatai vannak. Egy országban, ahol bármilyen szakmai felkészültséget felül tud írni a megbízhatóság, ez nem utolsó szempont. Ha új seprű kell majd, jól tudta, hogy a neve ott lesz a várományosok között. Akkor pedig már csak egy kis zsír kell majd a fogaskerekekre.

Ennek a szép elképzelésnek egyetlen akadálya lehetett.

Ha Mukhtart elfogják, mielőtt végrehajtaná, amire készül. Akármi is legyen az.

Talán éppen tényleg a Gozsdu-udvar? – tette fel magának a kérdést. Radnai őrnagy vesszőparipája. Hány jelentést is írt már az az izgága asszony, hogy jobban kéne védeni azt a helyet? Talán fél tucatot?

Lehet, hogy el kéne tüntetni ezeket a papírokat?

És persze Margitot is – jutott eszébe. Mert amilyen bulldog, még képes, és elkapja Mukhtart.

Felemelte a telefont, és felhívta az őrnagyot.

– Mi újság, Margit?

– Jelentem, jó nyomon vagyunk! – mondta a telefonba izgatottan az őrnagy.

Ambrus gyomra összeszorult. Távolodni látszottak a tábornoki rangjelzések.

– Mit történt?

– Malki Zakariás elárulta, hogy az apja mire készül.

– És mire?

– Terrorcselekményre. Méghozzá valószínű, hogy ma.

– Mi a célpont?

– Nem tudom. De nagy összegben fogadnék rá, hogy a… – A Gozsdu? – vágott közbe vészjóslóan az ezredes.

– Az. És ha…

Ambrus üvölteni kezdett.

– Margit, a szentségit neki! Elegem van a rögeszmédből! Mindig csak ezt hajtogatod, és még most is mit csinálsz? A jelenlegi helyzetre is ráhúzod a saját ostoba elméletedet! Azonnal hagyd abba!

A vonal végén csend támadt, majd egy idő után az őrnagy halkan visszakérdezett.

– Mit hagyjak abba?

– Ezt az egészet! Azonnal gyere be a központba az egész csapattal együtt!

– Tamás, egy óra múlva fel kell állnunk a kommandósokkal Malki Zakariás lakása mellett. Nyolc körül ide fog érkezni az apja, hogy felvegye a merénylet előtt. Itt el tudjuk fogni!

– De nem te! Elfogult vagy. Csomagoljatok, és gyertek vissza!

Más veszi át ezt az ügyet.

– De hát mit történt veled?…

– Nem hagyom, hogy egy ilyen veszélyes ember kapcsán a rögeszméd irányítson. Új feladatot kapsz. A géped pár óra múlva indul.

– Hová?

– Vissza a Falhoz!

– Ezt nem teheted!

– Végeztem! Irány befelé!

Ambrus elégedetten letette a telefont. Nem fog ez a nő keresztbe tenni neki. Nehogy már ő mondja meg, hogy mit akarnak a terroristák. Túl hosszú pórázra engedte az elmúlt időszakban.

Nos, ennek most vége.

63.

MUKHTAR AZ OPELLEL BEPARKOLT A GARÁZSBA, aztán visszasietett a házba. Mobayed és Dyab a nappaliban vártak rá.

– Mi bajotok? – nézett rájuk a szír, ahogy megérezte a temetői hangulatot.

– Dyab öccse meghalt – közölte a tényt Mobayed. – Most láttuk a CNN-en.

– Hogyan?

– A török határőrök lelőtték a szír határon. A falon akart átjutni.

Mukhtar arca elsötétedett. A törökök már vagy tizenöt éve, hogy felhúzták a betonfalat a szír-török határon. Azóta ez az építmény szedte a legtöbb áldozatot a történelem során. Az Európai Unió által épített Fal csak a kistestvére lehetett. Az, hogy az Unió viszonylag szűzen jöhetett ki a konfliktusból, és sokáig elkerülhette a kemény válaszlépéseket, leginkább Ankarának volt köszönhető. Aztán megindult Afrika, és minden összedőlt.

– Történt valami? – kérdezte meglepetten Hamid.

– Miért?

– Véres a pólód és a sapkád. Meg az arcod is.

Mukhtar belenézett a tükörbe. A pólóján egy sorozatnyi vérpötty volt, a sapkáján egy felkenődés, feltehetőleg a véres kezével fogta meg a sildet. Az arcán szintén maszat látszott. Téglával agyonverni valakit nem tiszta munka.

– Volt egy kis affér.

Nem akarta elmondani nekik, hogy végzett az imámmal. A két egyetemista talán túl régen lakott már Magyarországon. Az ügy elkötelezett hívének tűntek, de nem tudhatta, hogyan viszonyulnak a saját imámjukhoz. Ha nagy a kötődés, akár még ellene is fordulhatnak.

A mecsetben hagyott négy halottat bármikor felfedezhetik. Abból Budapesten hatalmas felzúdulás lesz, döbbent rá a valós helyzetre. A muzulmán közösség tízezrei fognak az utcára vonulni pár órán belül, és biztos, hogy ez összecsapásokba torkollik majd. És ez akár még kapóra is jöhet neki.

Mukhtar ráébredt, hogy nem várhat tovább.

Estére akkora zűrzavar lesz a városban, mint még soha. Ő pedig ennek leple alatt végrehajtja a tervet. A Kalifa nagyon elégedett lesz, az akció így sokkal nagyobbat szól majd, mint gondolták. Ráadásul pedig a Kalifa ellenségének számító budapesti imámnak is vége.

Átment a hálóba, kinyitotta a fiókot, és elővett egy még soha nem használt SIM-kártyát meg egy szűz mobilt. Az első hívást egy minden lében kanál netes oknyomozó újságírónak szánta, aki lehoz minden sztorit akár ellenőrzés nélkül is. Pár mondatban vázolta neki, hogy keresztény fiatalok megtámadták a mecsetet, és megöltek négy muzulmánt, köztük az imámot is. Volt, akit lelőttek, volt, akit agyonvertek. Minden csupa vér. Azokat a szavakat használta, amire ezek a dögkeselyűk bukni szoktak.

Másodszorra a 112-t hívta, és bejelentette a gyilkosságot.

A mobilt szétszerelte, a SIM-et eltörte, aztán visszament a nappaliba.

– Átöltözöm – mondta határozottan. – Aztán indulunk. Előbbre hozzuk az akciót!

– Inshallah – állt fel azonnal Dyab. Benne forrt a düh az öccse miatt.

Mukhtar tiszta ruhát vett. Fekete pólót és baseballsapkát, aztán magára öltött egy kevlár golyóálló mellényt is, arra pedig egy kapucnis pulóvert húzott. A derekára mindkét oldalon egy-egy pisztolyt csatolt.

Amikor végzett, kiment a garázsba.

A két egyetemista már a kisteherautó mellett várta.

Mukhtar felpattant a platóra, és megvizsgálta a bombát.

Minden a helyén volt. Az időzítőt beállította délután hatra. Ellenőrizte, hogy a távirányító működik-e, és az elem rendben van-e. Leugrott a platóról, és a szerkezetet letakarta egy ponyvával. A garázs sarkában jókora, hasáb alakú hungarocellbálák voltak, a ház tulajdonosa nyilván hőszigetelésre készült. A bálákkal körülrakták a bombát, majd erősen leszíjazták a szállítmányt.

Mukhtar intett Dyabnak.

– Te indulhatsz is. Tudod, hol kell hagynod a kocsit. Ha leparkoltad, hívj, és megmondom, hol veszünk fel.

– Indulok.

– Részvétem a testvéred miatt. Most itt a lehetőség, hogy megbosszuld.

A fiatalember komoran bólintott, és beült a vezetőülésbe. Mobayed és Mukhtar az elektromos Opellel szintén elindultak. A fiatalember vezetett.

– Hová megyünk?

– Mutatom az utat. Felvesszük a negyediket.

– Hát sikerült találni valakit?

– Persze.

– Sajnálom, hogy mi eredménytelenek voltunk, Mukhtar.

– Sajnálhatod is. Többet nem hibázhattok.

– Értettem.

Egy ideig némán autóztak. Amikor már közel jártak Zakariás lakásához, Mukhtar megköszörülte a torkát. Úgy érezte, elő kell készítenie a terepet a találkozáshoz, nehogy a tanár megjelenése szélsőséges reakciót váltson ki az egyetemistából.

– A negyedik társunk a fiam lesz, Hamid.

– A fiad Magyarországon él?

– Majdnem tizenöt éve.

– Hát ez elképesztő.

– Az a helyzet, hogy ismered is. A neve Malki Zakariás.

Szerencsére egy piros lámpánál álltak éppen, különben a fiatalember beleugrott volna a fékbe. Iménti meglepetése most már döbbenetbe csapott át.

– Az egyetemi tanárom?

– Igen.

– A fiad gyűlöl minket – jegyezte meg egy idő után Hamid, és gázt adott, ahogy a lámpa váltott.

– A fiam rossz környezetben nevelkedett. Most már rendben lesz.

– Biztos vagy benne? Én sok előadásán ott ültem. Nagyokat vitáztunk. Szívből gyűlölte az egész bevándorlási témakört. Az iszlámot kártékonynak nevezte. Emlékezz, még mi is megemlítettük neked, amikor kérdezted, hogy keveredtünk-e bárkivel konfliktusba.

– Ne aggódj, ma minden rendben lesz vele. – Látta, hogy az egyetemista nem nagyon érzi jobban magát, ezért még hozzátette: – A fiam is Alvó, akárcsak ti. De ő ezek szerint jobban csinálta a munkáját. Róla senki sem gondolná, hogy hozzánk tartozik.

Hamid csak a fejét csóválta. Hitte is, meg nem is, amit hallott.

– Felhívod, hogy indulunk?

– Nem. Azt mondtam neki, hogy este nyolckor vesszük fel, az eredeti terv szerint. De most előbbre hoztam a csapás időpontját – az órájára nézett. – Fél négyre ott vagyunk nála. Majd felmegyek hozzá.

Megint csendben folytatták az utat.

A panelházi parkolóban az Opel megfordult, aztán visszatolatott a csenevész fák alá. Mukhtar lecsatolta a derekáról a pisztolyokat tartó övét, és csak az egyiket dugta vissza a póló alá, a derekához.

– Mindjárt visszajövök.

Kiszállt a kocsiból, és átvágott a parkolón a lépcsőház felé.

Zakariás ekkor vette észre az apját a konyha ablakából. A tanár arcából kiszaladt a vér.

Előbbre hozták!

Kétségbe esett a gondolatra, hogy mit kell tennie. A hideg verejték egy pillanat alatt kiütközött a homlokán. Felkapta a mobiltelefont, és az asztalon heverő névjegyre pillantott.

Radnai Margit őrnagy, EBH.

Reszkető kézzel beütötte a számot, és a füléhez tartotta a készüléket.

– Igen?

– Itt Malki Zakariás. Az apám most érkezett meg.

– Maga mellett van?

– Nem. Lent a parkolóban állt meg a kocsija, és most jön felfelé. Szerintem előre hozta az akciót!

– Tud majd informálni, merre járnak?

– Nem hiszem!

– Akkor csak némítsa le a telefont, és rejtse el az alsónadrágjában. Megtalálom magát, ne aggódjon!

Csengettek az ajtón.

64.

MARGIT A MÁSIK ÜLÉSRE HAJÍTOTTA A MOBILTELEFONT, és megpördítette az autót. Fékcsikorgás és harsány dudálás hangzott fel körülötte, de nem törődött vele. Beletaposott a gázba, és a kocsi tetejére kitette a mágneses villogót. Fél kézzel vezetett, közben a telefonért tapogatózott. Amikor megtalálta. Hajós hadnagy számát hívta.

– Mi van? – vette fel a telefont Attila.

– Hol vagy?

– A központban.

– Megvan neked Malki Zakariás telefonszáma?

– Persze.

– A lehallgatás még rajta van, igaz?

– Bent ülnek a fiúk, szorosban fogjuk a pasast.

– Oké. Rohanj le hozzájuk, és hívj fel, ha ott vagy!

– Miért?

– Malki feldobta az apját, hogy belerángatta őt egy mai budapesti merényletbe. Eredetileg este jött volna a fiáért, de az a ravasz szarházi természetesen előrehozta a támadást. Most hívott Malki, hogy megjelent nála az apja. Már nincs időnk felállni a kommandóval, hogy ott kapjuk el. Zakariás viszont már nem fog tudni többet hívni, hogy hol lesz a merénylet. A telefonját remélhetőleg elrejtette a ruhájába. Mérjétek be, hogy merre jár, és folyamatosan informálj!

– Rendben, már úton is vagyok – Margit hallotta, ahogy Hajós lába futás közben csattog az EBH folyosólyán.

– Szükség lesz egy bevetési egységre is, ha már tudom majd a helyszínt.

– Hol álljanak fel?

Margit agya lázasan dolgozott.

– A belváros felé tartok. Szerintem Mukhtarék is valami ottani célpontra mennek. Álljon fel a buszuk a Nyugati téren, az eléggé közel van mindenhez, és várják a jelentkezést.

– Intézem.

– És még valami, Attila!

– Igen?

– Ambrus engem levett az ügyről, ne szólj neki, hogy mit csinálsz.

– Ne szóljak? De hát miért vett le téged?!

– Fogalmam sincs, és most nem akarok neki magyarázkodni. Ahhoz túl gyorsak az események. De nem akarom, hogy rád is fröccsenjen, ha majd borul a bili. Akárki kérdezi, te nem tudtad, hogy én már nem dolgozom az ügyön.

– Ambrus kapja be!

– Oké, de maradjunk abban, hogy ha vizsgálat lesz, egyet hazudunk. Azt, hogy te nem tudtál semmiről, az én utasításaimat követted, és fogalmad sem volt, hogy már nem dolgozom az ügyön, mert én nem mondtam!

– Rendben.

– Hívj, ha ott vagy a lehallgatóban!

Margit letette, és ismét a vezetésre összpontosított. Ő a Deák teret lőtte be magának, amíg nem tud pontosabbat, addig oda tart: a belváros közepét jelentő csomóponthoz. Folyamatosra állította a szirénát, és a villogót is használta. Keményen letolt maga elől mindenkit. Kivágódott a Váci útra, és padlógázzal indult dél felé. Percek alatt elérte a Nyugti teret, már messziről látta, hogy a felüljárón csak araszolnak a kocsik, ezért jobbra kitért, és szabálytalanul keresztülvágott a Körúton, majd a Bajcsy-Zsilinszky útra kiérve ismét felgyorsított. Az Arany János utcai metrómegállónál járt, amikor megcsörrent a telefonja.

– Itt Hajós!

– Mondjad!

– A bevetési egység most ér ki a Nyugati térre. Szerencséd van, csak nem régen vonultak el a Gellért-hegyi villától. Még teljes felszerelésben ültek a mikrobuszban, amikor hívtam őket.

– Mi van Malkival?

– Mindjárt, már nézzük… Igen! Az Astoriánál van! Pontosabban a telefonja az Astoriánál jár… – De merre haladnak?!

– Várj már, kell egy kis idő, hogy lássam a mozgást!

Margit a Deák térre ért, túlhaladt az Anker közön, majd a Károly körút elején balra rántotta a kormányt, és felugratott a BMW-vel a villamossíneket kísérő füves sávra. Kipattant a kocsiból a fülén a telefonnal, és körülnézett. A szemébe villant a tetőlámpa. Ha Mukhtarék errefelé jönnek, azonnal észreveszik a rendőrségi autót. Lekapta a lámpát, és behajította a hátsó ülésre. Igyekezett megnyugodni, mély levegőket vett. El sem tudta hinni, hogy ilyen közel van Mukhtarhoz!

– Merre mennek?!

– Most keresztezik a Rákóczi utat az Astoriánál!… Igen. A Dohány utca felé mennek a Károly körúton.

– Itt vagyok a Deákon!

– Mindjárt ott lesznek előtted!

Margit megpördült, és délkelet felé nézett. A körút ott jobbra kanyarodott, de kétszáz métert belátott az útszakaszból, egészen a kanyarig.

Túl messze van! Benyúlt az ajtózsebbe, és egy kisméretű távcsövet húzott elő. A szeméhez emelte, és az Astoria felől érkező kocsikat kezdte vizsgálni.

– A Dohány utca felé haladnak a Karoljon – hallotta a telefonban Attila hangját. – Most megálltak.

Persze, mert piros a lámpa! – gondolta Margit, aki a távcsövön nézte az utat.

Három autót látott a lámpánál várakozni, a többit eltakarták az épületek.

Az első egy mentőkocsi volt, a szélvédő mögött a vörös ruhás ápoló kényelmesen beszélgetett a sofőrrel.

A második egy apró Volkswagen, benne a letekert ablak mellett négy egyetemista rázta a zene ütemére az üstökét.

A harmadik helyen egy fehér, elektromos Opel állt. Elöl két férfi ült. Egy fiatalabb fickó vezetett, mellette egy baseballsapkát és nagy lencséjű napszemüveget viselő markáns arcú alak ült. Nem volt egyik sem ismerős Margitnak. Ekkor valaki leeresztette a hátsó, sötétre színezett üveget, és Malki Zakariás kibámult az ablakon.

Radnai őrnagy szíve kihagyott egy ütemet.

Balra rántotta a távcsövet, és most alaposabban megnézte a napszemüveges férfit. Idősebbnek tűnt, valahol ötven körül lehetett. Ez megfelelt Mukhtar korának. Hasonlított a Falnál készült, pár nappal korábbi felvételre, de nem volt benne biztos, hogy ő az.

Zakariás jelenléténél azonban nem kellett komolyabb bizonyíték.

A lámpa zöldre váltott, és a kocsi elindult a Deák tér felé.

Margit eltette a távcsövet, és lassan előhúzta a pisztolyát.

– Gyere csak, te szemétláda – suttogta maga elé.

Arra számított, hogy amikor közel ér hozzá, tüzet nyit a kocsi kerekére, és utána az utastérre is. Mukhtarral nem lehet kesztyűs kézzel bánni, mert a legkisebb esélyt is kihasználja. Egy pillanatra eszébe jutott, hogy a férfi májára vigyáznia kell, de elhessegette magától a gondolatot. Itt most életek százairól van szó!

Az Opel kitette jobbra az indexet, és bekanyarodott a Dob utcába.

Eltűnt Margit szeme elől.

– A szentségit!

Margit beugrott az autóba, és a füvön kipörgő kerekekkel kilőtt. Végigszáguldott a villamossínen, és harminc másodperc múlva csikorgó gumikkal balra bevágott a Dob utcába. Még éppen időben ért oda, hogy lássa, az Opel balra jelez, és a második sarkon befordul. Radnai őrnagy szíve nagyot dobbant. Nagyon is jól ismerte azt az utcát.

A Holló utca.

Innen nyílik a Gozsdu-udvar alatti parkolóház.

Padlóig nyomta a pedált, és közben ismét a telefonba kezdett kiabálni.

– Attila! A Holló utcában vannak!

– Látom a jelet! Bassza meg, Margit, bassza meg! Úgy tűnik, igazad lesz!

– Azonnal indítsd a kommandósokat!

– Már szóltam nekik. Négy perc, és ott vannak!

– Várj! – Margit balra fordult, rá a Holló utcára. – Itt vagyok a sarkon, látom őket! Most hajtanak be a mélygarázsba! A Gozsduba mennek!

– Ambrus megcseszheti magát!

– Megyek utánuk!

– Ne csinálj hülyeséget, Margit! Tűnj onnan! Várd be a bevetésieket! Már úton vannak! – El fognak késni^1 – Margit!

A nő odaért a parkolóház bejáratához. Az Opel lent éppen áthaladt a sorompón. Margit nyomott egy kövér gázt, és ötven méterrel tovább gurult, majd ott kiugrott a kocsiból. A Gozsdu udvart keresztező Madách utca sarkán hagyta az autót, lélekszakadva rohant befelé. A járókelők ijedten adtak utat a kezében pisztollyal rohanó ötvenes nőnek.

Radnai őrnagy három biztonsági őrt vett észre a kereszteződésben. A kis csapat éppen a két utca kereszteződésének kellős közepén diskurált. Margit közéjük robbant, és felmutatta az igazolványát.

– Radnai őrnagy vagyok az EBH-től! Segítsenek!

A férfiak meglepetten bámulták a náluk egy fejjel kisebb nőt. Azonnal meglátták a kezében tartott pisztolyt, és önkéntelenül hátrébb léptek.

Az őrnagy lihegve folytatta:

– Terrorcselekmény készül!

– Mi van?!

– Azonnal zavarjanak ki mindenkit! Mindenhonnan! Minden étteremből, és az utcáról! Négyen vagyunk, mindenki választ egy ágat, és zavarja kifelé az embereket! – De hát… – Most!!!

A férfiak nem mozdultak.

Margit vállat vont, a magasba emelte a fegyvert, és háromszor a levegőbe lőtt, majd üvölteni kezdett:

– Terroristák!

Az utca abban a pillanatban megélénkült.

A járókelők rohanni kezdtek a kijáratok felé, a Holló utca, a Király utca és a Dob utca felé, illetve a Rumbach Sebestyén utca irányába. Az éttermek teraszain ülők az asztalokat felbontva igyekeztek kifelé. A biztonsági őrök is végre mozgásba lendültek, ketten a rádiójukba kezdtek ordibálni.

Végre megindult mindenki.

Margit megfordult, és elkapta az egyik őrt.

– Folytassák!

– Maga hova megy?

– Le a mélygarázsba! Ott vannak a szemétládák. Ha megjönnek a rendőrök, mondja meg, hogy lementem!

Margit pontosan tudta, hol van az alagsori parkolóház gyalogos lépcsőháza. Már számtalanszor járt itt, amikor az elméletét csiszolgatta. Miközben feltépte az ajtót, jóleső elégedettség töltötte le.

Lám, igaza lett!

Most történik meg! Ebben a percben!

Elhessegette a gondolatot magától, és kettesével véve a lépcsőfokokat, lerohant a garázsba. Ahogy az ajtóhoz ért, résnyire kinyitotta, és kilesett.

A garázs tele volt autóval, de embert csak négyet látott. Mukhtar és két fiatalabb fickó, meg persze Zakariás. Egy kisteherautó körül álltak, amely két vastag betonpillér között parkolt. Margit gombócot érzett a torkában. Ahogy megjósolta: a betonpillérek felrobbantásával az egész önmagába roskad majd, ki tudja, hány száz embert maga alá temetve. Egy pillanatnyi kétsége sem volt afelől, hogy a platón egy nagy hatóerejű pokolgép van.

A fehér Opel pár hellyel arrébb parkolt. A férfiak fegyvereket pakoltak le a platóról, és a vállukra vették őket.

Legalább hatvan méterre voltak tőle.

Túl messze ahhoz, hogy lőjön.

Viszont most, amíg nem szélednek szét, sokkal nagyobb az esély, hogy megsemmisítse őket. Margit a háta mögé dugta a pisztolyát, és kilépett a mélygarázsba. Fennhangon felkiáltott:

– Fifi! Fifike! Hol vagy, édes kincsem?

Mukhtarék megdermedtek egy pillanatra, majd a kocsi takarásába léptek, onnan kémleltek ki. Csak egy ősz hajú, dzsekis nő, aki a hülye kutyáját keresi. Megvetően néztek össze. Zakariás megdermedt meglepetésében.

Margit lassan haladt, és mélyen lehajolva a kocsik alá nézegetett.

– Fifi!

A szeme sarkából látta, hogy Mukhtar odaint a két egyetemistának. A fiatalok visszarakták a platóra a karabélyokat, és pisztolyt húztak elő, majd elindultak Margit felé. Mukhtar maga után húzta Zakariást, és a kocsik között a másik lépcsőház felé indultak.

Margit nem nézett a közeledő Mobayedre és Dyabra, hanem lehajolva befordult két magas felépítésű terepjáró közé.

– Fifikém! Merre vagy?

Radnai őrnagy megfordulj és fél térdre ereszkedett, a fegyverét előre szegezte.

Amikor betért az autók közé, a két egyetemista már csak húsz méterre járt tőle.

Mindjárt meg kellett jelenniük.

Mobayed tűnt fel a két autó között, lefelé tartott pisztollyal.

Hiába volt felkészült, arra nem számított, hogy az apró, ősz hajú nő fegyvert szegezve várja. Margit nem habozott, három golyót eresztett a férfi mellébe, majd felállt, és a kocsi takarásában álló Dyab felé lendítette a kezét.

Yasser Dyab utolsó képe az volt az életben, hogy a földre omló Hamidról a felálló nőre emeli a tekintetét, és szembenéz a fegyvercsővel. Két golyót kapott a fejébe, és hanyatt zuhant a betonon.

Margit kilépett a kocsik közül, és ismét Mobayedre nézett. A férfi hanyatt feküdt, a kezében tartott pisztollyal Margitra célzott. A nő leguggolt, de az első golyó eltalálta. Érezte, ahogy a vállán áthatol a lövedék, és éles fájdalom hasított belé. Balja lehanyatlott, de jobbjában szilárdan állt a pisztoly. Visszalőtt, és eltalálta a pisztolyt a férfi kezében.

Az idő lelassult, látta, ahogy a terrorista fegyvere darabokra esik, és három ujja pörögve repül a levegőben. A férfi felüvöltött. Radnai őrnagy csak most ébredt rá, hogy hiába lőtte korábban háromszor mellbe a férfit, azon golyóálló mellény volt. Csak pár bordája törhetett el, és a levegő kiszorult a tüdejéből, de egyébként kutya baja volt, amikor a földre zuhant.

Margit feltápászkodott a földről, és odalépett a földön heverő sebesült fölé.

Mukhtar valahol a hátában lehetett, és Zakariásban sem volt száz százalékig biztos. Nem volt ideje a sebesülttel foglalkozni.

Felemelte a fegyvert, és az egyetemista homlokára célzott.

Nem könnyű lelőni egy sebesültet.

Aztán eszébe jutott, mit műveltek ezek a lányával, és mivé tették az életét.

Meghúzta az elsütő billentyűt, Mobayed feje pedig a betonhoz vágódott. A sűrű vér ömleni kezdett a koponyájából De hol van Mukhtar?

Ekkor kapta a lövedéket a hátába.

Margit úgy érezte, mintha csákányt vágtak volna a lapockái közé. Az ütés hozzácsapta a terepjáróhoz, ahonnan lecsúszott a földre.

A hátára fordult, és megpróbált levegőt venni. Csillagokat látott, a háta szaggatott, és azt hitte, menten meghal a fájdalomtól. A gerincére kapta az ütést, egyelőre nem tudott feltápászkodni. Hirtelen eszébe jutott, hogy ő is mellényt visel. A lövedék nem hatolt a testébe, de egy időre megbénította a sokk.

A lábát megpróbálta megmozdítani, de az egyelőre nem reagált. A lövés a lapockái között, egy jó arasszal a válla alatt érte.

Ettől lefelé teljesen elzsibbadta a teste.

A kezére összpontosított, és összeszorította az ujjait. Ez működött. A balja pokolian fájt, és érezte, ahogy meleg nedvesség áztatja el a felső karját. A golyó a húsába vágott, de talán nem okozott túl nagy bajt. A karja mozgott, de pokolian fájt. A lövés nem érhetett sem csontot, sem ideget.

A jobb kezében még ott volt a pisztoly.

Honnan jöhetett a lövés?

Kiszolgáltatottan hevert a hátán, és azon mélázott, mekkora szerencséje volt, hogy a lövés nem húsz centivel feljebb, a nyakán vagy a fején érte. Most nem lenne már semmi gondja. De így se jósolt magának hosszú jövőt, hiszen ott feküdt bénán két autó között, a hátán, és a mennyezetet bámulta.

A Charlie Hebdo elleni egykori merénylet jutott eszébe.

Az utcán heverő, meglőtt, sebesült rendőr, akihez odamegy az egyik terrorista, és szenvtelenül fejbe lövi.

Rémálmaiban azóta is visszatért az a jelent. Ahogy sok kollégájának is.

Most ugyanebben a helyzetben volt.

Csak nála még van egy pisztoly. Hány lövése lehet még? Hármat lőtt az utcán a levegőbe. Hármat lőtt a terroristába, aztán kettőt a másikba. Megint hármat a sebesült kezébe, és még kettőt annak a rohadéknak a fejébe. Tizenhárom. Még egy maradt a tárban, egy a csőben. A derekára csatolt tárakkal most nem számolt. Ha nem elég, ami még a fegyverben van, úgy már nem lesz gondja és ideje a cserére.

Lépéseket hallott. Jobbra fordította a fejét.

Katonai bakancsokat látott két parkoló autóval arrébb. Az egyik állt, a másik lassan lépkedett. Feltételezte, hogy az álló Zakariás lehet. Ha ő a lopakodva közeledő bakancsok tulajdonosa,

akkor minden elveszett. De ha Zakariás áll… Akkor a másik Mukhtar.

A betonon végigcsúsztatta a karját, kinyújtotta, és célzott.

Mindkét golyó kilőtte bokamagasságban Mukhtar felé. A fegyver szánja hátul maradt. Kiürült. Ordítás harsant, és egy férfi zuhant a földre, tőle alig hét méterre, két autóval arrébb.

Egy hosszú másodpercre egymás szemébe néztek a kocsik alatt.

Mukhtar és Margit alaposan felmérte egymást annak ellenére, hogy az egész alig pillanatokig tartott.

A szír a dereka felé tapogatózott, ahol a másik pisztolyának az agya villant. Margit a tartalék tárért nyúlt. Kipattintotta a pisztoly agyából az üres tárat, majd letette a fegyvert, és jobbal elővette a teli tárat. Talpával a betonra állította, és rányomta a fegyvert. Hallotta, ahogy a pisztolyban a helyére kattan az új tár. Átdobta félig béna bal karját, és felüvöltött a fájdalomtól, amikor csőre töltötte a pisztolyt.

Végig a lövést várta a kocsik alatt, ami majd véget vet az életének.

De az egyelőre nem jött.

Csak most mert újra átnézni Mukhtarra, hogy ismét felé tudta fordítani a pisztolyt. A cső felett odanézett, ahol tizenöt másodperce még a férfi hevert.

Nem volt ott senki.

A lépcsőház ajtaja kivágódott. Margit arra fordított a fejét, és látta, hogy fekete ruhás kommandósok nyomulnak be a mélygarázsba. Azonnal letette a fegyverét a betonra, és felnyújtotta a kezeit a levegőbe. Akármennyire is sajgott a válla, a levegőben tartotta a balját is. A jobb kezében az igazolványát tartotta. Ömlöttek a könnyei a fájdalomtól.

Egy perc múlva fegyvercső nyomódott a vállába.

– Ne mozduljon!

– Radnai Margit őrnagy, EBH – nyögte.

– Látom a papírját – mondta a kommandós. – Megsebesült?

– A vállamon. A hátamba is kaptam egyet, de a mellény felfogta.

– Lábra tud állni? Kivinnénk innen.

– Nem. Elzsibbadtam a lövéstől. Talán le is bénultam.

– Kivisszük.

– Hé! – mondta Margit. – Négyen vannak. Kettőt lelőttem, Mukhtar megsebesült a bokáján. Aki vele van, az a fia, de az én ügynököm.

A kommandós mellé térdelt a földre, őrnagyi rangjelzést viselt, Margit feltételezte, hogy a férfi a csapat parancsnoka lehet.

– Azt mondja, a negyedik magával van?

– Igen. Ne bántsák!

– Kösz az infót! Mi van még?

– A fehér elektromos Opellel jöttek, és a hungarocellel megpakolt pick-uppal. Azon szerintem bomba van. Hívják a tűzszerészeket!

– Előbb kifüstöljük őket.

– Miért, hol vannak?

– Beszorultak a szemközti lépcsőházba. Ahogy leértünk, még láttuk, hogy az egyik a hátán viszi a másikat. A lépcső tetején a csapatom másik fele várja őket. Mostanra már rájöhettek, hogy nincs kiút.

– Mukhtar fel fogja robbantani a bombát, ha beszorul.

– Egyelőre nem tudok vele mit csinálni.

A férfi felkelt, odaintette két emberét.

– Mozgassa meg a lábát, őrnagy!

Margit szót fogadott, és megforgatta a lábfejét. Pokoli kellemetlenül zsibbadt, de már mozgott.

– Nincs gerincsérülés – állapította meg a parancsnok. – Vigyétek ki!

A két férfi felnyalábolta Margitot, és kicipelték a garázsból.

65.

A LÉPCSŐFORDULÓBAN LIHEGTEK.

Zakariás a földre engedte a vállán lógó Mukhtart. A férfi felszisszent, ahogy lezöttyent a lépcsőre.

– Súlyos? – kérdezte a tanár.

– Az a kurva kétszer is eltalált.

– Vedd le a bakancsot!

– Ha levenném, darabokra esne a bokám! Bassza meg! Egy hülye kurva nyír ki, ezt nem hiszem el! Hátba lőttem! Eldőlt, mint egy zsák! Hogy a picsába tért magához?!

– Talán nem olyan vészes a lábad.

– Eh! Érzem, hogy darált hús lett az egészből. Csak úgy recsegnek benne a csontszilánkok.

– Mutasd!

Mukhtar ellökte a fia kezét.

– Hagyj engem békén! Inkább menj fel, és nézd meg, kijutunke arrafelé? Bár ha a garázst ellepték a zsaruk, akkor nyilván fent is vannak.

– Megyek és megnézem.

– Fegyvered van?

– Még nem adtatok. A kocsi mellett álltam, és Hamid éppen egy pisztolyt nyújtott oda, amikor megjelent a nő.

Mukhtar végigtapogatta magát, aztán elővette az oldalán lévő Strizht, és átnyújtotta.

– Vidd ezt!

– Nálad maradt?

– A fenét. A másikat elhagytam, amikor eltalálta a lábam.

Zakariás vonakodva átvette a pisztolyt, és elindult felfelé. Három lépcsőfordulóval feljebb ment, majd felnézett.

Egy sisakos kommandós állt a fenti ajtónál, és ahogy észrevette, ráfogta a fegyverét.

– Rendőrség! Eldobni!

Zakariás visszaugrott pár lépcsőfokot. Rövid sorozat verte végig a lépcsőt. A hangja hosszan visszhangzott a lépcsőházban.

A tanár lerohant a lépcsőn.

– Fent is zsaruk vannak!

– Nézz ki a garázsba!

A fiatalember lélekszakadva leszaladt a garázsszintre, és ott is kikukucskált. A parkoló autók mögött tucatnyi fekete sisakos férfit fedezett fel, akik mind feléje céloztak. A háttérben a hungarocellel megpakolt teherautó éppen kigurult a garázsból. Zakariás emlékezett rá, hogy a kulcsot benne hagyták az önindítóban, amikor elkezdték a fegyvereket lepakolni a raktérről. Még nem volt idejük lezárni a kocsit. Visszahúzta az ajtót, és felkaptatott a lépcsőn. Leült az apjával szemközt, tőle úgy két méterre, és a hátát a falnak vetette.

– Vége.

– Lent is nyüzsögnek, mi?

– Mint a hangyák.

– Ez félresiklott – támasztotta a tarkóját a korlátnak Mukhtar. – Hogy történhetett ez meg?

– Én dobtalak fel – mondta egyszerűen Zakariás. – Annak a nőnek szóltam, aki lelőtt. Nyilván a mobilomat figyelték.

A szír hosszan nézte a fiát.

– Nem hittem, hogy van ennyi vér a pucádban.

– Hogy megteszem, vagy hogy bevallom?

– Mindkettő.

– Nem ismersz. Amikor áttettél a határon, egy életre lemondtál rólam.

– Elfajzottál azóta.

– Ez ostobaság, apám – mondta fáradtan a tanár. – Csak másként látom a világot. A magadfajták azt hiszik, csak egyetlen válasz lehet mindenre. És azt a választ csak ti tudjátok jól. Még soha nem merült fel benned, hogy tévedhetsz?

– Allahot követem. Sok mindent tettem, de mindig az ő érdekében. És ő nem téved.

– Ha jól sejtem, soha nem beszéltél Allahhal.

– Ne káromold őt!

– Te legfeljebb a könyvet olvastad. Azt pedig emberek írták.

– Nem mondom, hogy mindig helyesen cselekedtem. De az ő útját jártam.

Fentről megafonnal felerősített hang hallatszott.

– Itt a rendőrség! Körül vannak véve. Adják meg magukat! A fegyvereiket tegyék le, és felemelt kézzel induljanak el a garázs irányába! A garázsban feküdjenek a földre!

Zakariás a mennyezet felé nézve hallgatta, ahogy a rendőr még kétszer elismételi a felhívást, aztán ismét az apjára nézett.

– Itt a vége.

– Akkor éppen ideje, hogy még egyszer beléjük harapjon az oroszlán – vigyorgott rá elkínzottan az apja, és a zsebéből előhúzta a távirányítót.

– Mit akarsz tenni?

– A teherautón van egy bomba. Rárobbantom az egészet erre a tetves társaságra. Ha nem is sikerült az utolsó akció, azért egykét tucat mocskos zsarut még magunkkal viszünk a másvilágra.

Zakariás felemelte a kezét.

– Várj még!

– Nem nagyon lehet, fiam. Hamarosan jön a könnygáz, vagy valami ideggáz. Füstbomba. Már nem sokáig hagyják, hogy kedélyesen beszélgessünk itt, ebben a csapdában.

– Ha rájuk robbantod az épületét, mi is alatta maradunk.

– Ahogy mondod.

Zakariás nagyot nyelt.

– És Tamáska?

– Inshallah – vont vállat Mukhtar. – Nagyon sajnálom, hogy nem ismerhettem meg a fiadat. De Allah akarata kell, hogy érvényesüljön. Ha Allah úgy akarja, majd küld neki egy másik donort.

– Nincs rá idő.

– Mindenre van idő, ha Allah akarja.

– Apám! Kérlek! Adjuk meg magunkat! Akkor Tamáska megkaphatja a májadat.

– Nem lehet. Ezeknek a kurafiaknak nem adhatjuk meg magunkat

– Kérlek! Tamáskáért tedd meg!

Mukhtar nem várt tovább, előhúzta a zsebéből a távirányítót, és a magasba emelte.

– Apám!

– Allah akhbar!

Megnyomta a gombot.

Aztán még egyszer. Majd újra.

Nem történt semmi.

Mukhtar leengedte a kezét, és csüggedten eldobta a távirányítót.

– Benne hagytátok a kulcsot – mondta halkan a tanár. – Láttam, hogy kihajtanak vele a garázsból. Már messze jár. Hatótávon kívül.

– Nem eshetek a fogságukba. Add vissza azt a pisztolyt! Párat még a másvilágra viszek magammal.

– Semmibe vetted a fiam életét – mondta tompa hangon Zakariás.

– Na, add azt a fegyvert, hadd menjek ki a garázsba!

– Nem. Nekem Tamáska a legfontosabb.

– Ne ugass vissza! Add azt a pisztolyt!

Zakariás feltápászkodott a földről, és megállt a fal előtt.

– Nem lehet. Sajnálom apám, de nem ez a megoldás.

– Hanem mi?! Mit tudsz te a megoldásokról? Mit tudsz te bármiről is?

– Azt tudom, hogy nekem fontos, hogy a gyerekem éljen. És egy jó világban éljen. Békességben, dolgozva, tanulva. Másokat nem bántva. Ezt tudom. Nem is akarok többet tudni, mert valójában csak ez számít.

– Add a pisztolyt!

– Nem.

Zakariás felemelte a fegyvert, és az apja fejére célzott vele. Az idősebb Malki döbbenten meredt a fiára. Fél perc is eltelt így. Zakariás kezében remegni kezdett a Strizh. Mukhtar szemében lassan megjelent a felismerés fénye. Halkan odaszólt a fiának:

– Ez mindenkinek jó megoldás.

– Nekem nem.

– Mit számít az? Tedd meg!

Lehajtotta a fejét és becsukta a szemét. Zakariás meghúzta a ravaszt. A golyó Mukhtar feje tetején hatolt be, és egy szemvillanással később a tarkóján át távozott.

A terrorista hátrahanyatlott, és lecsúszott a lépcső aljába.

Zakariás fásultan bámulta a szélesen csordogáló vérpatakot. Elengedte a pisztolyt, amely egy félemeletet lebucskázott a fokokon, majd megállt a fal tövében. A tanár leült a fal tövébe, és a keze közé szorította a fejét.

Valami zúgott.

Eltelt egy idő, mire ráébredt, hogy a mobilja rezeg a nadrágjában. Lassan előhúzta. A képernyőn ismerős szám villogott, de név nem tartozott hozzá. Elhúzta a képernyőt, és a füléhez emelte a készüléket.

– Lövést hallottunk. Maga az, Zakariás? – kérdezte Margit a távolból.

– Én. Mindennek vége. Apám halott. Bejöhetnek.

– Hol van?

– Lentről a harmadik lépcsőfordulóban.

Akkor most bemegyünk. A kezét tegye a tarkójára, és üljön a földre. Ne ellenkezzen!

– Értem. Őrnagy?

– Igen?

– Elintézi, hogy vigyék a testét a kórházba?

– Nekem is fontos a fia. Intézkedem.

– Ha nem viszi oda a fiamhoz, akkor hiába öltem meg.

Margit némi csend után válaszolt.

– Nem tudom, miről beszél. A fiát intézem én. Maga csak tegye le a telefont, és kezeket a tarkóra! Bemegyünk!

Zakariás engedelmeskedett.

Egy perc múlva már két keménykötésű kommandós térdelt a gerincén, ő pedig könnyektől fátyolos tekintettel nézett az apja megtört szemébe.

66.

MARGIT A MENTŐAUTÓBAN ÜLT, és az orvost figyelte, aki a vállán dolgozott. Csak egy melltartó volt rajta, de az orvos hamarosan azt is levette róla.

– Nagy szerencséje volt.

– Ha maga mondja. Én nem úgy érzem.

– A golyó csak mélyen végigszántotta a vállát, de igazából nem hatolt a bőr alá.

– Varrni kell?

– Majd igen. Egyelőre adok fájdalomcsillapítót, meg egy injekciót a fertőzés ellen.

Az orvos a hátába került.

– Az igen!

– Mit lát?

– Most, hogy lekerült a golyóálló mellénye meg a ruha, egy óriási lila véraláfutás került elő. Hajszálpontosan a gerincén. Ha nincs magán a mellény, már az angyalokkal lógázná a lábát. Ma újjászületett, őrnagy asszony.

– Mi lesz most?

– Bemegyünk, és megnézzük, nem sérült-e a gerincvelő. Megfigyeljük egy ideig.

– Ad nekem pár órát, doki? Ígérem, bemegyek, amint végeztem.

Az orvos ismét elé állt, és úgy nézett le rá.

– Fel tud öltözni?

A nő magára kínlódta a melltartót és a blúzt.

– Látja?

– Csak a saját felelősségére. Ha reggelre lebénul, nem tudok felelősséget vállalni.

Nem lesz semmi bajom.

– Maga tudja.

Margit visszatűzte a pisztolyát a tokjába, majd kiszállt a mentőből. A lábai még irgalmatlanul zsibogtak, de már egész jól tudott járni. Megkereste a kommandós parancsnokot. A férfi

Mukhtar teste felett állt, és telefonált.

– Őrnagy úr!

A parancsnok megfordult, és eltette a telefonját.

– Gratulálok, kolléganő! – mosolygott rá a férfi. – Most szóltak a tűzszerészek, hogy megérkeztek a bombával a Ligetbe. Már dolgoznak rajta. Akkora, hogy simán szétdobta volna a környező házakat. Ha nem szól, itt halunk meg mindannyian. Remek munkát végzett.

– Nem vettek komolyan azok az idióták. Nem veszik komolyan a nőket. Ez lett a vesztük. – Mit tehetek önért?

– Hová lett Malki Zakariás?

– Már bevitettem a főkapitányságra. Kihallgatják.

– Ez az ember – mutatott a holttestre – Malki apja.

– És?

– Zakariásnak van egy kisfia. Kómában van. Májátültetésre van szüksége. A nagyapja azért jött ide, hogy odaadja a fél máját.

– Meg felrobbantson pár száz embert.

– Igaz. De erről nem a kissrác tehet.

– Mit akar?

– Segítsen nekem! Tetesse be a mentőbe a hullát, én meg elviszem a gyermekkórházba.

– A helyszínelőket várjuk, őrnagy asszony.

– Mi a fontosabb? A helyszín érintetlensége, vagy egy kisfiú élete?

A férfi beharapta az ajkát.

– Nehezet kér.

– Csak egy kis szabályszegést. De jó okból. Tíz perce még dobogott a szíve. Gondoljon bele! Mintha csak autóbalesetben halt volna meg. Akkor is kivennék a roncsból, és azonnal vinnék a testet transzplantációra.

A kommandós kérdő tekintettel nézett Margitra.

– Fejlövés végzett vele.

– Igen.

– És csak a fia volt itt vele.

– Talán öngyilkos lett.

A férfi lenézett a holttestre. A bementi nyílás a fejtetőn volt.

– Szerintem is. Na, vigyük!

A mentő három perccel később már vijjogó szirénával vágódott ki a Károly körútra két rendőrségi motor felvezetésével. A kórházig alig négy perc alatt tették meg az utat. Margit telefonon hívta az ügyeletest, és a nővér azonnal kapcsolta neki dr. Réthelyit

Mire beértek, a bejáratban már egy hordágy várta két ápolóval.

– Az orvos?

– Már elkezdett bemosakodni!

A holttestet eltolták, Margit pedig felment a műtők szintjére. Dr. Réthelyi észrevette a kerek ablakon keresztül, és odament az üveghez. Már nem jött ki, csak a hüvelykujját mutatta fel. A szeme vigyorgott a maszk felett.

Margit lerogyott egy székre. Tíz perccel később kivágódott az egyik ajtó, és egy ideges férfi rontott be a váróba. A kávégépnél iszogató nővérek megmerevedtek.

– Mi a fene folyik itt?! – kiáltott fel dr. Tasnádi.

– Dr. Réthelyi egy donor máját veszi ki, főorvos úr.

– Ki a halott?

– Nem tudjuk.

– És kinek szánják a szervet?

– Malki Tamásnak. Már készítik elő a transzplantációhoz.

Hah! Ki engedélyezte ezt?! Azonnal hagyják abba! Maga meg szóljon Réthelyinek, hogy most rögtön jöjjön az irodámba!

Margit lassan felállt, és halkan megszólalt.

– Senki nem szól senkinek. Dr. Réthelyi végigcsinálja a műtétet.

– Ki a fene maga?! – toppant elébe az orvos. – Itt én vagyok a főorvos!

– Radnai Margit őrnagy. EBH. A donor Mukhtar Malki, nemzetközileg körözött terrorista. Alig huszonöt perce vesztette életét egy tűzharcban. Ő a kisfiú nagyapja. Dr. Réthelyi vizsgálatai szerint alkalmas donor a fiúnak.

– Mit tud maga erről?

– Hogy megmenti a srác életét. Más nem is érdekel.

– Ez így nem szabályos. Azonnal hagyják abba! Hívják az őrséget!

Margit szelíden megkopogtatta a vállát.

– Doktor, én megértem, hogy maga itt a halljakend, de nálam meg itt van ez a kurva nagy pisztoly – azzal felmutatta a szolgálati fegyverét. – Ilyen biztosan nincs az őrségnek. Én itt maradok, amíg a kisfiút ki nem tolják a transzplantáció után a műtőből. Ha meg akarja akadályozni, ahhoz a radiátorhoz fogom bilincselni… – Hogy merészeli?!

– …és ha már ott lesz, elkezdem ábécésorrendben felhívogatni az összes tévéállomást, rádiót és napilapot, hogy van itt egy orvos, aki nem akar megmenteni egy gyereket.

Dr. Tasnádi összeszorította a száját.

– Megértette, amit mondtam?

– Ezzel még nincs vége! Panaszt fogok tenni. – Tegyen! De addig is, ha már segíteni nem tud… – Igen?

– Menjen innen a picsába, ha megkérhetem.

Az orvos felhúzta az orrát, és szó nélkül elviharzott.

A nővérek összenéztek, majd az egyik megszólalt.

– Őrnagy…

– Igen?

– Nem kér egy kávét? Hosszú este lesz.

Valóban hosszúnak bizonyult.

Margit csak kora hajnalban ért a lakásba. Csendesen becsukta maga mögött az ajtót, és a gyerekszobába ment. A kislány békésen szuszogott a paplan alatt. Leült mellé a földre, és megfogta a kezecskét. A hüvelykujjával csendesen simogatta a lányka tenyerét. Némán zokogott, csak a válla rázkódott, ahogy elkezdtek ömleni a könnyei. Az elmúlt két hét feszültsége egyszerre, viharosan távozott belőle.

Nem is hallotta, hogy Ádám mikor jött be a szobába. A férfi letérdelt mögé a földre, és óvatosan átölelte. Margit mindennél jobban vágyott a nagy mackó ölelésére, és ahogy megérezte a köré fonódó karokat, csuklani kezdett a zokogástól.

Ádám szorosan tartotta.

– Ne tedd ezt velem!

– Nem teszem.

– Soha… soha többé ne tedd ezt velem!

Ádám nem válaszolt, csak még szorosabban tartotta, állát a nő feje tetejére tette. Hagyta, hadd sírja ki magát.

67.

SHEILA WARD BEFEJEZTE A VALLOMÁSÁT az FBI két ügynöke előtt. Hátradőlt a széken, és az ügyvédjére pillantott. A férfi megnyugtatóan rámosolyogott, és megveregette a kezét.

– Ennyi? – kérdezte az egyik ügynök.

– Ügyfelem nem kíván mást előadni.

– Ebben az esetben… elmehetnek.

Az ügyvéd felpattant, és maga után húzta az újságírónőt is.

Öt perccel később leültek a J. Edgar Hoover épülettel szemközt a Pennsylvania Avenue egyik kávézójába. Az ügyvéd meglazította a nyakkendőjét.

– Jól csináltad!

– Végig hazudtam.

– Csak nem mondtad el a teljes igazságot.

– Az is hazugság.

– Nézd, pontosan tudod, hogy mindent félremagyaráztak volna. Ahogy a budapesti nagykövet már meg is tette. Egy ilyen sztorival egy életre tönkre lehet tenni egy embert. Biztos, hogy nem ezt akartad.

– Szerintem ezt így is bármikor elővehetik.

– Nem. Itt a táskámban a megállapodás. Te kussolsz, ők meg nem bántanak. Bármikor elővennék a történetet, perelhetővé válna az FBI. Ezt nem vállalják fel. Nekik csak annyi a lényeg, hogy csendben maradj.

A nő a fejét ingatta. Az ügyvéd közelebb hajolt hozzá.

– Ugye eszedbe sem jut?

– Micsoda?

– Hogy mégis megírd a sztorit.

– Nem.

– Nézz a szemembe, és úgy mondd!

– Nem írom meg! Nyugi!

A férfi kétkedve dőlt hátra, és ivott egy korty kávét.

– És most mihez kezdesz?

– Nem tudom, Steve – mondta őszintén Sheila. – Minden, amiben hittem, összeomlott. Hittem Amerikában, és bebizonyosodott, hogy milyen mocskos módon politizálnak. Hittem az újságírásban, de ahogy ott jártam a menekültek között, csak hiénának éreztem magam. A nyomorból témát merítő dögkeselyűnek.

Díjat akartam nyerni más fájdalmán.

– Erről szól az újságírás, nem?

– Ha erről, akkor hányok tőle.

– Ez már nem is te vagy.

– Igen, én is ezt érzem.

– Így nem fogsz tudni írni.

– Nem is akarok. Most csak aludni szeretnék. Sokat.

– És aztán?

– Valami értékteremtőt kéne csinálni.

– Agyagozz például!

– Jó poén, de tényleg valami ilyesmire gondoltam.

– Eddig mindig azt mondtad, az embereknek joguk van tudni a dolgokat.

– Ma meg azt mondom, joguk van tudni, de nekünk nincs jogunk kéretlenül mindent az orruk alá dugni.

– Ez a kettő hogy fér össze?

– Sehogy. Ez ugyanannak az éremnek a két oldala. Ha valaki nem akar valamiről tudni, ahhoz is joga van, nem? Mi jogon vágom én ki minden reggel az átlagember étkezőasztalára, hogy milyen szar a világ?

– Azon a jogon, hogy jó lenne, ha tudná, hogy a történelem éppen zajlik.

– Hát nem látod, mennyire kényelmes dolog a struccpolitika?

– Az már nem segít, Sheila – tette le a poharat az ügyvéd, és aprót tett a tányérra, mielőtt felállt. – Az már nem segít rajtunk.

Vége

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.