Réti László

KAMÉLEON

Ulpius-ház Könyvkiadó Budapest, 2012

Copyright © Réti László, 2012

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

ISBN 978 963 254 648 3

HÉTFŐ

1

Zzzzzzz...

Kinyitottam a szemem. Nem láttam semmit. Pontosabban az addigi fekete semmit halványszürke semmi váltotta fel. Fogalmam sem volt, hol vagyok, hány óra, és mit csinálok éppen.

Az iménti halk zümmögés most újra kezdődött.

Zzzzzzz...

Hol közeledett és erősödött, hol távolodott és elhalkult. Valahol, valamikor már ezt is hallottam.

Hasogatott a fejem, a nyakam meg legalább olyan merev volt, mint... nos, szóval éppen elég merevnek éreztem. Kissé oldalra fordítottam a fejemet, míg az arcom bal fele bele nem ütközött valami szilárd tárgyba. Hideg, sima felületet éreztem, de a szemhéjamon áttetsző fény tompult, amiből arra következtettem, hogy elfordulhattam a fényforrás felől.

Zzzzzzz...

A zúgásnál sokkal jobban aggasztott az a fojtogató érzés, amely egyre erősebben szorította a torkomat. Valami mindenáron felfelé tolakodott a nyelőcsövemen, én pedig mindenáron ott akartam tartani, ahol volt. Vagy inkább egy kicsivel lejjebb. A dolognak persze nyilván van elegáns orvosi neve is ékes latin nyelven, ám attól ez még csupán mezei hányinger volt. Latinul amúgy is csak annyit tudtam, hogy alea iacta est. A kocka el van vetve. Nos, félni kezdtem, hogy ha nem sikerül hamarosan feltápászkodnom, más is el lesz vetve.

Ideje volt ismét megpróbálni kinyitni a szemem.

Az arcomnak nyomódó tárgy kezdett testet ölteni. Hosszúkás volt, áttetsző, egyik felén vöröses folttal, rajta aranyos minta. A kisebb aranyszínű alakzatok hamarosan betűkké álltak össze, s bár értelmüket még nem sikerült megfejtenem, a legnagyobb pacából lassan megformálódó sétáló piperkőc elvezetett a megoldáshoz. Az estét alighanem Mr. Johnnie Walkerrel töltöttem.

Nem csoda, ha kiütöttem magam. Ez a liter még egy lónak is elég lett volna. Mondjuk, egy póninak.

Ideje volt valahogy felkászálódni.

Az éjjeliszekrény alig egylábnyira volt a fejemtől, rajta a lámpa mellett ízléstelen lila kaspóban egy rákvirág szomjazott. Egész pontosan egy Aglaonema commutatum. Ezek szerint tudok még egy latin kifejezést. A felirat a cserépen virított, amikor gondolkodás nélkül levettem a polcról a szupermarketban, hogy valami gaz is legyen végre a lakásban. A szerencsétlen szobanövény azóta alighanem ezerszer megbánta, hogy nem növesztett lábakat, amikkel elszökhetett volna előlem a 7-Eleven polcán.

Mióta megvettem, véget nem érő kiképzés az élete. Hogyan éljük túl a vízhiányt? – erről könyvet írhatott volna szegény rákvirág. Ezzel az erővel a sivatagban is születhetett volna: jó napot, merre van a legközelebbi oázis? Menjen egyenesen előre, és kedden forduljon balra!

Elhatároztam, ha innen felkelek, meg fogom locsolni. Még ma. Vízzel. Budot kapott ugyan néhanapján, de nem igazán vidította fel, viszont a levelei szépen fénylettek tőle. Ilyenkor mindig elfacsarodott a szívem: milyen kár azért a finom Budért! Bár ez sem teljesen igaz, hiszen a német márkák mellett csak egy vacak lötty volt, nem több szénsavas lóhúgynál. Állítólag! – mert összehasonlítási alapom azért nem volt. Mármint a lóhúggyal, mert egyéb sörökkel annál inkább. A németek! Azok igen! Három dolgot tudnak a németek igazán: sört főzni, kocsit készíteni, és menetelni.

Zzzzzzz...

Már megint. Egy légy volt az. Nem lepett meg, még minden tele volt ezekkel a fáradt őszi legyekkel. Az ember kinyitott egy szekrényt, és a legyek éktelen méltatlankodással már zúdultak is ki. Nem tudom, apám mit csinált ebben a lakásban a halála előtt, talán legyeket tenyésztett, vagy idomította őket, de az tény, hogy nem akartak elfogyni annak ellenére, hogy már vagy hatvanat levadásztam egy tapadókorongos játék pisztollyal. Pár napja, kissé illumináltan vettem egyet a sarki boltban, és mindjárt vásároltam hozzá két tucat olyan kis izét, amivel meg lehet tölteni. Pálcikákat, amiknek a végén az a tapadókorong van. A második karton Heineken után egész jó mulatság volt a legyeket lövöldözni vele a tévé körül. Aztán másnap olyan volt a fal, mintha a Cosa Nostra hajtott volna végre luparás kivégzést.

A légy ekkor megállapodott.

Az orromon.

Először el sem hittem. Csak meredtem rá bandzsán.

Abban a másodpercben megéreztem, hogy valamit elfelejtettem. Valami az imént mozgott a rákvirágon, és nem tudtam azonosítani, aztán meg a légy elterelte a figyelmemet. Odapillantottam. Alig féllábnyira az orromtól, a rákvirág egy masszívabb szárán volt valami. Zöldes tónusú, barnás foltokkal ellátott masszát láttam, amint előre-hátra hintázik az ágon.

Egy másodperccel később összeálltak bennem a dolgok: a légy és a zöld massza a virágon.

Ha nem vagyok ilyen rossz állapotban, nem okozott volna gondot a menekülés, de most már éreztem, hogy esélyem sincs. Csak egy erőtlen sóhajra telt tőlem:

– Samantha, ne!

De már késő volt.

A zöldes valamiből kivágódott egy halvány rózsaszín, vékony pányva, elsüvített a felrebbenő légy mellett, s belevágódott a bal szemembe. Mire meghallottam a halk, bár határozott cuppanást, a rózsás szál már vissza is húzódott a masszába.

– Az anyád úristenit!

Mit sem törődve a fejfájással kipattantam az ágyból, és megragadtam az izét, hogy letépjem az ágról, de annyira ragaszkodott az Aglaonema commutatumhoz, hogy a virágot is magával rántotta, a cserép pedig tompa roppanással ezer darabra freccsent a masszív parkettán.

– Rohadj meg! – sziszegtem, és csak tartottam a zöld valamit, ami viszont a rákvirág szárát tartotta.

– Caroline! – bömböltem bele a lakás csendjébe, miközben egy szál farmerben, ami még előző éjjelről maradt rajtam, áttrappoltam a nappaliba.

– Caroline! Gyere elő, mert kitekerem ennek a dögnek a nyakát!

Caroline azonban nem jött elő. Közben odaértem a terráriumhoz, és a háromszarvú kaméleont visszatettem a kiszáradt ágra, ami általában az otthonának volt nevezhető, kivéve, amikor valahogy megszökött, és vadászni indult a lakásban. Az állat belekapaszkodott a száraz mangrovegyökérbe, és előre-hátra hintáztatta a testét, miközben egyik szemét rám szegezte. Nem voltam neki annyira érdekes, hogy még egy szemet szenteljen nekem; azzal inkább az üvegkalitka alját pásztázta, nyilván valami étel után kutatva. És közben unottan kérődzött a kontaktlencsémen, amit az imént nyalt ki a szememből.

Persze egy fél perccel később kiköpte.

Felvettem a lencsét, és az ablak felé fordulva megvizsgáltam. Ennek lőttek. Ha felteszem, még szarabb színben fogom látni a világot, ráadásul pókhálósan is. Samantha alaposan megrágta, mielőtt emészthetetlennek nyilvánította.

– Caroline!

Ezúttal sem jött válasz.

Caroline egyébként a barátnőm... na, jó, ez így nem teljesen igaz. Valójában egy lusta kurva, akivel az elmúlt egy hónapban, mióta visszatértem Great Fallsba, együtt éltem. A konyhában használhatatlan volt a nő, a házimunkában pedig már rajthoz sem állt. Beszélgetni vele körülbelül annyira volt érdekes, mint egy coloradói farmon kukoricával dobálni a teheneket. Az ágyban viszont jó volt. Legalábbis azt hiszem, mert mire odakerültünk, rendszerint nekem már lőttek. Hát, igen, Mr. Johnny Walker segített – már ha ezt segítségnek lehetett nevezni.

– Caroline! A rohadt gyíkod megzabálta a kontaktlencsémet!

Morogva kislattyogtam a konyhába, de a lány nem volt sehol.

Bekukkantottam a fürdőbe, a vécébe is, ám minden üres volt. Jobban belegondolva: túl üres. A női kencékkel és egyéb szeméttel teli polcok meg szekrénykék például csupaszon álltak.

– Caroline!

A konyhában aztán megleltem a végső bizonyítékot. A frizsiderre volt tapasztva egy vigyorgó smileyt ábrázoló hűtőmágnessel. A sárga noteszlap úgy hívogatott, mint eltévedt hajót a világítótorony. Lekaptam a fecnit, és az orromhoz emeltem. Egyetlen kontaktlencsével furcsán félhomályos volt a világ. Egyszerre láttam élesen és elmosódottan, a térérzékelésem pedig romokban hevert. Nagy nehezen kibetűztem az üzenetet: „Cameron, reménytelen vagy! Dögölj meg egyedül! Caro. ”

Nos... egy gonddal kevesebb.

Mint mondottam, úgyis csak egy lusta kurva volt. Hogy miért is nem rúgtam ki korábban! Talán azért, mert én még nála is lustább voltam. Még kirúgni is. Lám, az egyik kedvenc elméletem ismét beigazolódott. Tíz problémából nyolc megoldódik, ha hagyunk rá időt. Caroline-nak egy bő hónap kellett, de megoldódott. Magától.

– Egyedül maradtál, Samantha! Anyuci nincs többé, hogy megvédjen. Mostantól nekem engedelmeskedsz. – Igyekeztem határozott hangot megütni, hogy a hüllő érezze, ki az úr a háznál.

Számba vettem a lehetőségeimet, s úgy döntöttem, hogy az egészből egy jó dolog máris kisült: elmúlt a hányingerem. A gyomrom még háborgott ugyan, de arra tudtam a receptet. Feltéptem a frigó ajtaját, és kivettem egy zacskó vákuumfóliás virslit. Megnéztem a szavatosságát, aztán elégedetten felhasítottam a zacskót. Alig hat napja járt le. A tűzhelyre lábast tettem egy adag vízzel, és beledobtam a virsliket.

A nyitott ajtón át benéztem a nappaliba. A kaméleon még mindig ugyanazon az ágon dzsiggelt.

– Szánd már el magad, Samantha! – morogtam, de az állat nem zavartatta magát. Mivel láttam, hogy szilárd jellemmel van dolgom, békülékenyebb hangot ütöttem meg:

– Kérsz egy virslit, te átkozott? Van olyan jó, mint a kontaktlencse.

Samantha nem válaszolt. Mindig ez volt. Nagyapámat kivéve sosem találkoztam még ennél a dögnél egykedvűbb lénnyel.

Felforrt a víz. A virslik dagadni kezdtek.

Undorítóak voltak.

Kiforgattam a szekrényt, hogy valami szárazat is egyek melléjük, mert így nem fog lecsúszni. Fél doboz vajas kekszen akadt meg a tekintetem, és levettem a felső polcról. Csak egy méltatlankodó kaszáspókkal kellett megvívnom a dobozért, s ezúttal én nyertem, ami némileg jobb kedvre derített. Ha a kaméleonnal való harcban alulmaradtam is, azért az ízeltlábúaknál már jobb vagyok. Íme, az erő, ifjú Anakin!

Megfőtt a virsli.

Elővettem egy papírtányért a komódból. Ezt jobban szerette Caroline, mint a porcelánt. Nem kellett elmosni, csak kidobni. Esetleg néha, amikor éppen elfogyott, kiradírozott egyet-kettőt, és ezzel a konyhai munka be is volt fejezve.

Műanyag villával ráemeltem a tányérra az első két virslit, s ahogy néztem, azonnal felkavarodott a gyomrom. Erőt kellett merítenem az elkövetkezőkhöz. Az erő pedig ugyebár velem volt, pontosabban a frigóval – így benyúltam, kiemeltem egy doboz Heinekent, és letéptem a fület a dobozról. A hideg sör jótékonyan lehűtötte a gyomromat, de tudtam, hogy most azonnal enni kell, különben nagy baj lesz. Bal kezemben a vajas keksszel, a jobban egy virslivel nekiláttam a reggelinek. A szememet becsuktam, mivel a fél lencse miatti rossz látásom csak növelte az émelygést. Történjen, aminek történnie kell!

Az első harapással nem volt gond. Annál inkább a nyeléssel. Aki már próbált erős másnapossággal küzdve virslit enni, tudja, miről beszélek. A virslinek megvan az a tulajdonsága, hogy minden szemetet beledarálnak, tehát nem sajnáltam, ha utóbb mégis kijött. Úgy vettem a virslit, mint más a fogpiszkálót. Ha volt egy csepp eszem, ivás előtt is eszembe jutott bekapni hármat-négyet, s akkor általában egész jól megúsztam az estét, ám ha nem, akkor végem volt. Akárcsak ma reggel. De hát aligha lettem volna – ahogy a pszichológus fogalmazott – „önpusztító jellem”, ha mindig átgondolom, mit és hogyan kéne okosan csinálni.

Elfogyott az első virsli és egy vajas keksz. Szerencsére a keksz kissé avas volt, így elterelte a figyelmemet a kolbászról.

– Samantha, biztos nem kérsz egy harit? Nagyon finom!

A háromszarvú kaméleon megvetően elfordította a szemét. Ezúttal teljesen barnának tűnt, mint a poshadt állóvíz. Gusztustalan kis jószág volt, de végül is el tudott szórakoztatni pár percig. Az őrületbe tudtam kergetni azzal, hogy a futballmeccs alatt a tévé elé tolt asztalkára állítottam. Na, ezt a színvilágot utánozd, haver!

Közben befejeztem a második virslit, és tekintetemet a zsíros, forró lében lebegő harmadikra fordítottam. Félidőben jártam, s ez mindig kritikus időpont, akárcsak a futballban.

Szerencsém volt.

A gyomrom azt jelezte, jöhet a következő, így gyors, gépies rágással a két utolsó virslit is a többiek után küldtem, majd a maradék három korty sörrel leöblítettem. Tulajdonképpen mindegy volt, hol kötnek ki a virslik, mert a problémámat így is, úgy is megoldják. Ezúttal úgy döntöttek, bent maradnak. Remek.

A sörrel viszont valami gond volt. Lehajoltam a kosárhoz, és kivettem az összegyűrt dobozt, hogy megnézzem, mikor jár le a szavatossága. A rányomtatott dátum szerint november végén, tehát még három-négy hétig nem lehetett vele gond. Aztán alaposabban megvizsgálva a pakkot meg kellett állapítanom, hogy az eltérő ízt az okozta, hogy alkoholmentes sört sikerült kivennem a hűtőből. Sosem ittam még alkoholmentes sört. Egy régi cimbora szerint az alkoholmentes sör nem más, mint az első lépés a guminő felé. Akkor viszont hogy a fenébe került a hűtőbe alkoholmentes? Kinyitottam a frigó ajtaját, és megszemléltem a készletet. Két darab hatos guriga volt a középső polcon, az egyikből ittam meg egy dobozzal. Mind a két karton alkoholmentes volt. Na, igen, Caroline utolsó rágása.

– Caroline, Caroline, remélem, megtalálod a számításodat. Csak azt a nyavalyás dögöt is vitted volna magaddal! – Felemeltem a hangom, és beordítottam a nappaliba: – Samantha, anyád itt hagyott!

Határozott kopogás hallatszott az ajtó felől.

Csodálkozva felvontam a szemöldökömet. Ki a fene lehet az hajnalok hajnalán? Na, jó, tíz óra van, de hát a hajnal szubjektív fogalom, ahhoz köthető, aki megéli. Nekem pedig hajnal volt. Kőkemény, alig pirkadó hajnal. És még úgy délután kettőig az is lesz.

A kopogás megismétlődött.

– Jól van már! Megyek.

A bejárat felé indultam, útközben a polcról lekaptam egy levél aszpirint, és három tablettát a nyelvemre pattintottam, majd nagy öklendezéssel lenyeltem. Persze nem fog a fejfájásomnak használni, de mentálisan segít azt hinni, hogy tettem valamit magamért.

A hosszú bejárati lépcső tetején közepes alkatú, kissé aszott fejű férfi toporgott. Barna zakót viselt és fekete nadrágot, zöld, nyomott mintás nyakkendőjét fehér inghez kötötte. Őszülő, gyér barna haját balról jobbra átfésülte a fején, hogy elfedje a kopaszságát. Ezt a hibát sok férfi elköveti. Szerintem a kopaszodás méltóságteljes elviselésének egyetlen módja, ha észlelve a foltot szépen levágatjuk nullás géppel az egészet. Kivétel Sean Connery.

A látogató kissé vizenyős szürke szemmel meredt rám, ahogy laza terpeszben a sarkán hintázott, miközben hüvelykujját az övébe akasztotta, láthatóvá téve a félautomata pisztolyt és a rendőrségi jelvényt.

Chuck Logannek hívták, és harminchat éves volt, akárcsak én. Csak ő annyinak is látszott, míg én legalább negyvennek. Igaz, ezt csak magamnak köszönhettem. Chuck a csoporttársam volt a rendőrakadémián, amit Montana állam fővárosában, Helenában végeztünk el tizenkét évvel korábban. Chuck Logan évfolyamelső volt, és megtett mindent annak érdekében, hogy jó zsaru váljék belőle. Én a középmezőnyhöz tartoztam, és megtettem mindent, hogy megnyerjem az éves sör-virsli versenyt.

Az iskola elvégzése után mindketten a helenai városi rendőrséghez kerültünk, és miután túlestünk a kötelező tizennégy hetes utcai gyakorlaton, együtt járőröztünk bő öt éven át. Akkor aztán szétváltak az útjaink. Chuck Great Fallsban, az állam legnagyobb városában megpályázott egy megürült nyomozói állást, és el is nyerte, én meg maradtam a járőrkocsiban még egy évet, mígnem megelégeltem a mosómedvék hajkurászását, és kerestem magamnak egy másik helyet. Történetesen akkoriban nem volt Montanában üres nyomozói állás, így San Diegóban kötöttem ki a gyilkossági csoportnál. Miért pont San Diegóban? Magam sem tudom. Miért pont a gyilkosságinál? Mert épp oda kerestek valakit, aki már látott közelről negyvenötöst, meg bilincset. Jó csapatba kerültem, s a következő hat évet a napos városban és környékén töltöttem. Mit mondjak, egy idő után visszasírtam a mosómedvéket. A szenny, az szenny mindenütt, csak éppen az állati kevésbé ocsmány, mint az emberi. Minden értelemben.

– Szervusz, Cameron.

– Gyere be, Chuck! Vagy hívjalak hadnagy úrnak?

Régi barátom megcsóválta a fejét, és beljebb ballagott.

Becsuktam utána az ajtót, és a nappali felé tereltem.

– Régen jártam apádnál, Cameron. Mióta kórházba került, már csak árnyéka volt önmagának... Részvétem.

– Kösz.

Apám három héttel korábban halt meg. Ahogy az újságok írták, „a hosszan tartó, méltósággal viselt súlyos betegség végül felülkerekedett”. Ez cizellált formában azt jelentette, hogy sem a kemoterápia, sem a sugárkezelés nem segített rajta, s az utolsó hónapját a morfium jótékony kábulatában töltötte. Ezt azonban mégsem írhatta a helyi lap a város köztiszteletben álló volt tűzoltóparancsnokának nekrológjában. Még valakinek elment volna a kedve a reggeli lap böngészése során a kukoricapehelytől és a szalonnás rántottától.

– Kérsz inni valamit? Esetleg egy sört?

– Dolgozom, Cameron. Mindössze délelőtt tíz múlt.

– Amúgy is csak alkoholmentesem van itthon.

– Akkor kérek.

– Ülj le, máris hozom.

Kimentem a konyhába, és behoztam a hűtőből két doboz sört. Az egyiket Chuck kezébe nyomtam, a másikkal rázuhantam a kanapéra.

– Apádra!

– Úgy legyen!

Csendben ittunk egy-két kortyot.

– Szép temetése volt.

– Eh! – legyintettem lemondóan. – Nincs olyan, hogy szép temetés. Ez csak a túlélők vigasztalására szolgál.

– Apád jó ember volt, Cameron, még akkor is, ha mostanában nem tartottátok a kapcsolatot.

Mostanában? Tizenkét éve nem beszéltünk egy szót sem, mióta zsarunak álltam. Elköltöztem Helenába, ami hiába van alig százmérföldnyire Great Fallstól, sosem tértem vissza. Illetve haza, hiszen itt nőttem fel. Apám, az öreg Jack nem akarta, hogy rendőr legyek, szerinte őt követve a tűzoltóságot kellett volna választanom. Nem is tudom, miért ellenkeztem vele. Talán csak megszokásból. Vagy mert nem bírtam a kormot. Tulajdonképpen annyira zsaru se akartam lenni, hogy érdemes legyen összeveszni miatta az öreggel, de aztán szó szót követett, és megmakacsoltuk magunkat. Felnéztem Chuckra.

– Tizenkét év után a múlt hónapban látogattam meg először.

– Hogy sikerült a találkozás?

– Sehogy. Be volt gyógyszerezve. Talán jobb lett volna, ha el sem jövök. Akkor most úgy emlékeznék rá, ahogy kilencvennégyben itt hagytam. Ehelyett most éjjelente egy összeaszott ember képe kísért.

– Mindenkinek megvannak a maga szellemei.

– Ha te mondod.

Chuck Logan jó ember volt, legalábbis hat évvel ezelőtt még az volt. Az emberek különös átalakulásra képesek, de hát miért feltételeztem volna mást róla? Ötévi járőrözés alatt elég jól ki lehet ismerni a másikat, hiszen az életedet bízod rá a társadra.

– Hogy érzed magad? – kérdezte volt csoporttársam, miközben szürke szeme az arcomat kutatta.

Tudtam, mire gondol.

– Megkaptad a személyzeti anyagomat, nem? Pontosan tudod, miért vagyok itt.

Persze hogy tudta. Eléggé híre ment annak az esetnek, még ha San Diego messze volt is innen.

– Tényleg neki kellett menned a pasasnak?

– Hetek óta hiába jelentettük a társammal szóban is, írásban is, hogy az a kocsi nem jó. Üldözni kezdtünk egy mexikói szemétládát, és megtörtént a baj. Alan meghalt, nekem meg eltört négy bordám, és a légzsák kis híján kitörte a nyakamat. Az volt a legkevesebb, hogy ráborítottam az infúziós állványt, amikor bejött meglátogatni. Az ilyen főnök dugja fel magának az érdemérmet!

Ami igaz, az igaz, nem bántam vele kesztyűs kézzel. Az az állvány betörte a fejét. Hála istennek! Nehezen tudtam volna elviselni, hogy ráborítom, és még csak baja sem esik. Először persze úgy volt, hogy ki fognak rúgni. Aztán a műszaki szakértő elkészítette a járőrkocsiról a véleményét, amiben kerek perec leírta, hogy a fékek teljesen szétrohadtak. Előkerültek az irattárból a jelentéseink, és – láss csodát! – néhány kolléga még arra is emlékezni vélt, hogy szóban többször jeleztük a főnöknek, új kocsi kéne. Így aztán mégsem rúgtak ki. Valahol a bürokráciában azonban elhatározhatták, hogy azért az mégsem jó precedens, hogy egy nyomozó őrmester leüti a felettesét, ezért fél év kényszerszabadságra küldtek, amihez a jogalapot a bordatörések teremtették meg, valamint az a pszichológusi jelentés, amely önpusztításra való hajlamban megnyilvánuló személyiségtorzulást és kezdődő alkoholizmust diagnosztizált. Ez is azt mutatja, hogy a dilidokik szart sem érnek. Mi az, hogy kezdődő? Krónikus – az talán, de kezdődő?!

Vártam hát négy és fél hónapot, míg összeforrtak a bordáim, de ennyi idő alatt arra is rájöttem, nem fogok visszamenni a gyilkosságiakhoz. Alan és az árván maradt két sráca nem ment ki a fejemből, így az a kezdődőnek diagnosztizált alkoholbetegség szépen fejlődésnek indult. El kellett jönnöm San Diegóból, mert maradni nem volt erőm. Apám ekkor már haldoklott, s hamarosan megörököltem a Great Falls-i házat. És Great Fallsban akkor már egy ideje Chuck Logan volt a nyomozók hadnagya...

Négy vagy öt héttel ezelőtt beköltöztem apám lakásába a Riverview Drive-on. A lakás valójában egy apró ház volt, amit vastag farönkökből róttak össze, és valaha fehérre festett deszkával burkoltak. A nappali földig érő ablaka előtti hintaszékből rálátok a bő félmérföldnyire kanyargó Missourira. A folyó itt még nem több, mint egy jókora patak, ám amikor tavasszal az olvadás után lezúdul a víz a Sziklás-hegység keleti lejtőin meg a Big Belt csúcsain, akkor sokkal vadabb képet mutat. Most, október utolsó napján azonban szelíden kanyargott tova.

Az ablakhoz léptem, és kibámultam a délre fekvő városközpontra. Balról dübörgést hozott a szél, a pár mérföldnyire lévő Malmstrom Légibázison egy szállítógép melegítette a motorjait.

Az ébredésemkor még fejhasogatóan éles késő őszi napfény mostanra semmivé lett. Az eget felhők takarták, de elég magasan ahhoz, hogy ne kelljen esőtől tartani.

– Szóval, hogy vagy? – törte meg gondolataim menetét Logan hadnagy.

– Ha arra vagy kíváncsi, iszom-e, hát azt kell mondanom, az éjjel egy kicsit túllőttem a célon.

– Igen, azt látom.

– Nézd, elég szar napom van, Chuck. Éktelen fejfájással ébredtem, a csajom elhagyott, amiről egy cédulából értesültem, ellenben a rohadt kaméleonját itt felejtette, és az a dög azzal indította a napot, hogy kiette az egyik szememből a kontaktlencsét. És mostanában nem ez volt a legrosszabb napom!

Logan láthatóan megrázkódott az undortól, ahogy végigmérte a kaméleont, ami most ismét zöldben pompázva legeltette a szemét a világ két eltérő pontján. Chuck a hüllőre nézett.

– Tényleg megette a lencsédet?

– Tulajdonképpen nem. Csak kinyalta a szememből, megrágta, aztán kiköpte.

– Undorító – röhögte el magát a rendőrtiszt, én meg egyetértően bólintottam.

– Főleg erre ébredni.

– Azt hittem, ezek sosem tévesztik el a lövést.

– Ez a közvélekedés, de persze nem igaz – csóváltam meg a fejem. – A fiatal példányok, mint ez is itt, elég sokszor elhibázzák, mire beletanulnak.

– Tényleg változik a színe?

– Tényleg. Tele van a bőre melanofórákkal, azaz pigmentet tartalmazó sejtekkel. Amikor világosodik az állat, a pigment egy pontba sűrűsödik, amikor meg sötétedik, eloszlik az egész sejtben. De hogy ezt hogy csinálja, azt csak ő tudja.

Chuck Logan furcsán nézett rám.

– Honnan tudsz te ilyeneket?

– Caroline, a nő, akivel ma reggelig együtt éltem, kiokosított. Megnézett valami természetfilmet a National Geographicon, aztán beállított ezzel a döggel. Samanthának nevezte el.

– Nőstény?

– Fogalmam sincs. Én biztos nem fogok a szoknyája alá nézni. Majd beadom valami jó helyre, mert nem akarom sokáig a lakásban tudni. A vécén meg mégsem húzhatom le, nem igaz? Lemegy a csatornába, megnő akkorára, mint egy varánusz, aztán lerántja az embereket a rácson át az elefántormány nagyságú nyelvével – láttam, hogy Chuck gyanakodva néz rám, így kicsit visszavettem a tempóból:

– Van itt állatkert?

– Nincs. De van egy jó állatklinika a Park Garden Roadon. Ők biztos el tudják helyezni.

– Kiváló! Samantha, búcsúzkodj! Költözöl.

Azután megint a hadnagyhoz fordultam.

– Minek köszönhetem tulajdonképpen a látogatást, Chuck? – tettem félre a Heinekent.

A hadnagy megforgatta kezében a sörösdobozt, mielőtt válaszolt.

– A segítséged kellene.

– Még van két hetem, mielőtt munkába kell állnom.

– Tudom, de most csak te vagy elérhető.

– Se fegyverem, se jelvényem, még a kapuőr sem ismer meg.

– Ezen segíthetünk – mondta Chuck, és a zsebéből egy bőrtokba bújtatott nyomozói jelvényt vett elő, mellé csúsztatott egy fényképpel ellátott belépőkártyát, melyek a Cascade megyében található rendőrségi objektumokba való belépésre jogosítottak. A kitűző mellé pedig letett egy Glock 17-est, két tárat, meg egy doboz lőszert.

Megvakartam az állam.

– Honnan van a fénykép a kártyához?

– Ostoba kérdés. A személyi anyagodból. Már pár hete készen van, mióta megküldték a dossziédat.

– A fegyver?

– A nevedre van felvéve. Szintén egy-két hete elintéztem. És a jelvényt is.

Tűnődve nézegettem a pisztolyt és a jelvényt, ami az asztal maszatos lapján feküdt. Nem voltam benne biztos, hogy kész vagyok újra munkába állni. Elodázandó a döntést hátradőltem, és Chuck Loganre néztem.

– Mi a gond?

– A hegyek közt, egy farmon csúnya gyilkosság történt. A jelek szerint egy fiú megölte az apját. A Cascade megyei seriff emberei már ott vannak, és biztosítják a helyszínt.

– Miért én kellek?

Chuck most először jött kissé zavarba, mióta belépett a lakásba. A mozdulat, ahogy megcsavarta a füle mögötti tincset, emlékek ezreit élesztette újra. Hányszor láttam már ezt a mozdulatot, amikor valami megoldhatatlannak látszó problémával került szembe!

– Az a helyzet, Cameron, hogy a fiúk tegnapelőtt este részt vettek egy összejövetelen. Az egyik őrmesternek fia született. Nos, nem sikerült jól az ünneplés.

Elhúztam a szám.

– Berúgtak, igaz?

– Rosszabb – rázta a fejét Logan hadnagy. – Ételmérgezés. Tizenkét órája minden nyomozóm a városi kórházban fekszik. Amelyik nem lázas és hasmenéses, az folyamatosan hányni jár.

Hangosan felröhögtem.

– Azt akarod mondani, hogy minden embered bedobta a törülközőt?

Logan bólintott.

– Így van. Ha én nem éppen Fort Bentonban lettem volna egy megbeszélésen, magam is ott feküdnék mellettük. Tudod, ez kis város, Cameron, talán ha ötvenezer lakossal. Összesen tizenöt nyomozóm van és két őrmesterem. Ebből egy hiányzik, az ő helyén kezdenél te két hét múlva. De a helyzet úgy hozta, hogy már ma kellenél.

– Fel is hívhattál volna. Ezért igazán kár volt eljönnöd, hiszen berendelhettél volna telefonon is, ha...

Elharaptam a mondatot, mert Chuckra nézve megláttam a szemében a választ, miért személyesen jött el. Lassan bólogatni kezdtem.

– Látni akartad a saját szemeddel, milyen állapotban vagyok, igaz?

– Valóban. És el kell mondanom, hogy... őszintén szólva, Cameron, szarul nézel ki.

– Mondom, hogy kicsit elhajoltam az este. Nincs semmi bajom.

– Szerintem komoly bajod van, de most nem tudok ezzel foglalkozni. Hogy érzed: el tudod vállalni az ügyet? Mondtam, a feltételezett tettes már megvan. Csak a helyszíni munka vár rád. Nem kell a gyilkos után rohangászni.

Megdörgöltem az arcomat, éreztem, hogy serceg a borosta a tenyerem alatt. Az elmondás alapján rutinügynek számított. Már persze, ha az elmondás igaz, ami ebben a szakmában ritkábban fordult elő, mint Jimmy Carter egy melegbárban.

– Vágjunk bele.

Újdonsült főnököm a térdére csapott, és felpattant.

– Akkor először is tedd rendbe magad. Kapsz egy negyedórát.

– Nem kellene jobban igyekeznünk? Ki fog hűlni a nyom.

Logan hadnagy lemondóan legyintett.

– Nincs forró nyom. A család ott van, a tettes ott van, a hulla ott van, és szerencsére már a seriff emberei is ott vannak. Aztán meg amúgy is hiába rohannánk, a helyszínelőnk is a kórházban fekszik. Neki is jutott az olasz kajából tegnapelőtt este.

– Akkor mi lesz a nyomokkal?

– Helenából kértem helyszínelőket, tekintettel a rendkívüli helyzetre. Már elindultak, de körülbelül két óra az út kocsival, úgyhogy ha sietsz, nem sokkal előttük fogunk odaérni.

– Érezd otthon magad! – intettem körbe a nappaliban, aztán sietve a fürdőszoba felé vettem az irányt.

A zuhany alá beállva jéghideg vízzel kezdtem lemosni magamról az alkohol és a nehéz álom bűzét. Magamhoz szólítottam egy eldobható borotvát, majd a forró víz függönye alatt lekapartam arcomról a háromnapos borostát.

Elzártam a vizet, kiléptem a kőre, és apám egyik ősrégi törülközőjével megtörölköztem. Talán még Noé is ezzel tisztogatta az elefántjait a bárkában. A színe legalábbis erről tanúskodott. Az arcszesz csípett, de ez valami olyan fájdalom, ami a férfiembernek jólesik. Azt az érzetet kelti, hogy ápolt vagy. Akár ápolt vagy valójában, akár nem.

Az agyam még kicsit tompa volt, de tudtam, hogy a kocsiban majd kiszellőzik az éjszaka utolsó nyoma is. A jó negyven perccel korábban szó szerint letuszkolt virsli megtette a hatását, eltüntette a hányingert, lecsillapította a háborgó gyomrot. Ha vannak a gyomorsavban hajósok, most nyugodt tengerre számíthattak. Bár valószínűleg abban a szagban ez sem dobja fel őket túlságosan.

A fogmosás újabb darabkát helyezett vissza közérzetem javuló képet mutató mozaikjába, aztán megajándékoztam magam egy új kontaktlencsével is.

Jé, ilyen a világ?

A fürdőszobából közvetlenül egy tolóajtón át lehetett bejutni a gardróbba, ami nagyapám egyik legjobb ötlete volt, amikor a házat megépítette valamikor a múlt század ötvenes éveinek derekán.

Felöltöztem, s végül egy háromnegyedes bőrkabátot kaptam magamra, hogy teljesnek érezzem öltözékemet. A kabát középbarna volt, és velúrhatást keltett, de az összképet rontotta az ujjak varrásánál végig felfűzött, jó négyhüvelyknyi hosszú bőrszíjak sora. Mint egy indián törzsfőnök! Vagy lehet, hogy csak elpuhultam San Diegóban, hiszen itt, Montana hegyeinek lábánál ez egészen megszokott viseletnek számított.

Az ujjaimmal gyorsan beleszántottam rövidre vágott hajamba, hogy a zuhanyozás utolsó cseppjeit is kiűzzem a szálak közül, majd lekattintottam a csupasz villanykörtét, és a másik tolóajtón át kiléptem a nappaliba.

Chuck Logan éppen az utolsó töltényeket nyomkodta a még mindig az asztalon heverő Glock harmadik tárába. Az előbb csak kettőt láttam, lehet, hogy a pisztolyban is benne volt egy. A hadnagy felnézett, s láttam a szemén, hogy rosszabbra számított.

– Megfelelek a Great Falls-i városi rendőrség nyomozó őrmesteréről kialakult képnek?

A régi barát nem vette a lapot, hanem határozott tekintettel végigmért, s végül kurtán bólintott.

– Most nem rossz, hiszen terepre mész. Amúgy azt szeretném, hogy amikor majd valóban felveszed a munkát, zakót és nyakkendőt viselj.

Nos, akkor már Chuck sem az a minden tréfában benne lévő fickó, aki hat-hét éve volt. Nem árt majd erre emlékezni, ha megint eszembe jut valamelyik hülye viccemet elsütni. Nem mindenki vevő a humoromra. Sőt jobban belegondolva, már szinte senki. A fene egy meg.

De a főnöknek azért mást mondtam:

– Rendben van.

Felvettem a jelvényt, gyorsan megjegyeztem a számát, aztán bal oldalamon az övemre csatoltam. A belépőkártyát a belső zsebembe süllyesztettem, akárcsak a pénztárcámat.

– Megtöltöttem a tárakat, Cameron, hogy azzal is előbbre legyünk – mondta Logan. – Tizennégyet raktam mindegyikbe.

– Kösz.

A helyükre tettem a tartalék tárakat, és rájuk zártam a patentot. A Glockot is felemeltem az asztalról. Sosem volt még ilyen a kezemben, de határozottan kellemes fogása volt, jól kézre állt. Reméltem, hogy egyéb tulajdonságait nemigen lesz alkalmam kitapasztalni. Ellenőriztem, üres-e a töltényűr, aztán a helyére ütöttem a tárat, és a pisztolyt jobb oldalon a csípőmre szíjazott tokba tettem.

– Mehetünk.

– Remek. Van kocsid?

– Persze – néztem meglepetten Loganre. – Azt hittem a tiéddel megyünk.

– Nem. Csak kiviszlek a helyszínre, aztán ha mennek a dolgok, visszahozatom magam a seriffel. Majd ha már jössz dolgozni, valószínűleg kapsz egy kocsit is.

– Nem örülök. San Diegóban sokáig a sajátomat használtam, aztán amikor kaptunk egyet a társammal, mindjárt bele is halt.

– Itt szolgálati kocsit használunk, Cameron. Kétnaponta le kell mosni, a tank legalább félig legyen, és a többi és a többi.

– De jól el vagytok eresztve autóval!

– Nyolcvankét emberre van hatvanöt kocsink. Nem rossz arány. Na, induljunk!

Az előszobában felvettem a Cherokee kulcsát a komódról, azután Chuck Logan nyomában kiloholtam az utcára. Jó fél év után az első hulla várt valahol a ködös felhőkbe burkolódzott montanai hegyek között.

2

A ’97-es Jeep Cherokee küszködés nélkül ellódult a járda-szegélytől. Jobbra tekertem a kormányt, miközben balra pillantottam, aztán kikanyarodtam a kocsival a Riverview Drive-ra.

– És most merre? – vetettem oda a mellettem gubbasztó hadnagynak.

– Simmsbe megyünk. Tudod az utat, vagy navigáljak?

Kölyökkorom óta ezen a vidéken éltem – leszámítva az utolsó tizenkét évet. Nem volt szükségem segítségre ahhoz, hogy megtaláljam a megfelelő utat. Valamit morogtam az orrom alatt, amit Chuck Logan magától is nemleges válasznak vett. Elfordultam a Missouritól, és az Észak-nyugati elkerülő felé vettem az irányt, ahonnan már nem volt gond átsorolni a pár mérföldön át vele párhuzamosan haladó 89-es főútra. Kiérve az autópályára felgyorsítottam hetvenmérföldes sebességre, aztán beállítottam a tempomatot. Jelen lábadozó állapotom szempontjából ez a sebesség bőven megfelelő volt.

Simms városa Cascade megye nyugati végében, Great Fallstól nagyjából negyvenöt-ötven mérföld távolságra található. Érdekes módon sosem jártam még arrafelé. Az út majdnem végig nyugatnak tartott, és lassan emelkedni kezdett. Bár az eget sűrű felhőtakaró borította, messzire lehetett látni. A horizontot a Sziklás-hegység meredek, fenyegetően sötét lánca uralta. A legtöbb távolabbi csúcsot hó borította, de voltak olyanok is, melyek eltűntek egy-egy mélyebbre lógó felhő takarásában. A kocsi mellett gyorsan elmaradtak a termőföldek, és legelőknek adták át a helyüket, majd, ahogy felfelé haladtunk, ezek is lassan eltűntek.

Logan megköszörülte a torkát.

– Mit gondolsz, elboldogulsz az üggyel?

Vállat vontam.

– Hat éve gyilkossági ügyekkel foglalkozom. A hulla itt is csak hulla, nem igaz?

– Nem erre gondoltam.

Vetettem egy lapos pillantást útitársamra, de állta a tekintetem.

– Már jól vagyok – szólaltam meg jóval békülékenyebb hangon. – Ne aggódj, nem foglak szégyenben hagyni.

– Ezt akartam hallani.

– Remek. Van családod, Chuck? – váltottam hirtelen témát, ami egy másodpercre zavarba is hozta a hadnagyot. Láttam, amint megcsavarja a tincset a füle mögött. Valamibe belenyúltam. Ezt az önkéntelen mozdulatot mindig akkor vetette be, amikor meg akarta kerülni a választ.

– Elváltam – bökte ki végül.

– Mikor történt?

– Két éve.

– Nem bírta a rendőrfeleség szerepét, igaz?

Lemondóan legyintett egyet, és a belső zsebébe nyúlva előkotort egy csomag cigarettát. Hosszú szálú Marlboro volt. Kirázott egy szálat, a szája sarkába illesztette, aztán elővett egy levél gyufát, de ahogy felnyitotta a papírfedelet, csalódottan vette tudomásul, hogy már az utolsó szálat is letépte. Szolgálatkészen benyomtam a szivargyújtót. Reméltem, hogy működik. Utoljára három éve használtam: egy skorpiót igyekeztem kiűzni az izzó fémmel a hátsó ülés alól egy nevadai benzinkútnál. Akkor sikerrel jártam. De hát az sokkal egyszerűbb létforma, mint egy kaméleon.

A gomb diszkrét kattanással kiugrott a helyéből, jelezve, hogy felforrósodott a spirál. Chuck kivette, és két-három gyors szipákolással meggyújtotta a cigarettát. Rám tévedt a tekintete.

– Dohányzol?

– Nem. De ha azt akartad kérdezni, hogy most jólesne-e egy staub, akkor a válaszom igen.

– Elnézést.

Kihúzott még egy szálat, amit elvettem, aztán én is a szivargyújtó után tapogatóztam, és meggyújtottam a koporsószöget. Jólesett a maró, kesernyés füst. Minek is hagytam volna ki? Hogy aztán kicsit később és kicsit egészségesebben haljak meg? Íme, az önpusztítási hajlam!

Mivel Chuck nem válaszolt, gondoltam, ütöm még egy kicsit a vasat.

– Szóval?

– Mit kérdeztél? – nézett rám csodálkozva. Láthatóan megfeledkezett az iménti kérdésről.

– A feleséged. Nem bírta a rendőrfeleség szerepét?

– Az otthon ülést nem bírta. Unatkozott. Tudod, Cameron, ez itt Montana szíve, nem pedig New York City. Hegyek és marhafarmok, s minden nap egyforma. Én reggel bemegyek dolgozni, és este hazamegyek. Kevés a túlóra, és az utcán elég nagy a biztonság ahhoz, hogy este tízkor nagy valószínűség szerint anélkül hazaérj, hogy leütnének.

Ez speciel igaz volt. Egyszer sem éreztem, hogy valaki ki akarna rabolni éjjel az utcán, pedig az elmúlt hetekben végigvettem a Great Falls nyújtotta éjszakai élet lehetőségeit. Körülbelül az első három napban a repertoár végére is értem; onnantól csak ismételtem a leckét.

– Hát akkor?

– Hát akkor mi?

– Mi lett vele?

– Lelépett Jeff Millerrel.

– Az ingatlanügynökkel?

– Ismered?

– Évfolyamtársam volt a középiskolában. Rögtön a suli befejezése után beszállt az apja irodájába.

Logan helyeslően bólintott.

– Ő az. Áthelyezte az üzletét Las Vegasba. Mary meg vele ment, mondván, elege van az itteni unalomból. Azt mondta, itt csak hegyek vannak, meg hokimeccsek.

– Legalább egy hokimeccsre azért elvihetted volna.

Logan szúrós szemmel átpillantott az anyósülésről.

– Bocs – motyogtam némileg zavarban. Megint nem jött be egy hülye viccem. Azt hiszem, ez is az önpusztítás részét képezi nálam, legalábbis a pszichológus nyilván annak tudta volna be a hasonló megjegyzéseket. De az is lehet, hogy senki másnak nincs humora. Vagy ha van is, ezt a válfaját csak én értem. Akárhogy is, ideje lenne visszavennem egy kicsit.

Barátságosan megszólaltam:

– És az asszony mindent vitt?

– Mint a tornádó. Teljesen lenullázott anyagilag a válás.

Úgy gondoltam, egy ideig csendben maradok. Még két-három dologra emlékeztetem, és főbe lövi itt magát nekem. Aztán moshatom a kocsit. Közben elhagytuk Vaughnt, és a pálya enyhén balra fordult, Simms irányába. Az út néptelen volt, mindössze egy piros Porschét láttam, ami már Great Falls óta ment előttünk. Ha jól emlékszem, Helena felől, a 15-ös útról érkezett, és mi kanyarodtunk fel mögé a sztrádára. Ahhoz nem volt elég közel, hogy a rendszám leolvasható legyen, de ő is hetvennel haladt. Chuck – mintha csak olvasott volna a gondolataimban – megszólalt.

– Miriam Wintersnek pont ilyen kocsija van – bökött a Porsche felé.

Meglepődtem.

– Az a vörös hajú csaj, aki eggyel alattunk járt, és mindenki meg akarta dugni az Akadémián?

– Ő bizony. Nem fejezte be a rendőriskolát.

– Hát, ha ilyen kocsija van, hülye is lett volna – vontam vállat. – Felszedett valami gazdag pasast?

– Dehogy. Megjött az esze. Elvégezte a Columbiát, aztán nyitott egy ügyvédi irodát Helenában, és tavalyelőtt egy fiókirodát Great Fallsban. Most úgy tartják számon, mint az állam legjobb büntetőjogászát.

Oldalvást rápillantottam.

– A legjobb büntetőjogász? Az itt pontosan mit jelent? Hány gyilkosság is történt a megyében tavaly, Chuck?

– Mit tippelsz?

– Nem is tudom – gondolkoztam el. – Talán húsz?

– Kettő.

– Kettő mi?

– Kettő darab.

– Ne szívass már! Azt akarod mondani, hogy tavaly csak két emberölés volt Cascade megyében? – hitetlenkedtem.

– Így van. De a legjobb évünk kétezerben volt, akkor csak egyetlenegy történt.

– Hihetetlen! – csaptam a kormányra. – Ha ennek híre megy Floridában, az összes meleget utáló nyugdíjas ide fog költözni. Már persze, ha vannak itt jó plasztikai sebészek.

– Nincsenek.

– Kár. Már azt hittem, megvan az évtized üzlete.

– Nem, Cameron. Az év harmadik hullája van meg.

– Október utolsó napján már három!? Micsoda szar év!

– Én speciel örülök neki, hogy nem járunk bokáig a vérben.

– Meg fog ölni az unalom – sóhajtottam. – Mit is mondtál, hová szokás innen elmenekülni a megbolondulás elől? Las Vegasba?

Ezt megint nem kellett volna. A fene azt a nagy pofámat!

Csend telepedett a kocsira, csak a motor álmosító brummogása hallatszott. Ránéztem a műszerfalra, és minden rendben lévőnek látszott. Kivéve, hogy az üzemanyagszint kijelzőjén a mutató éppen most könyökölt rá a piros mezőre. Hamarosan meg kell itatni a kocsit.

– Gyerek van? – fordultam megint Chuck felé.

– Még csak az hiányzott volna! – bukott ki a hadnagyból a keserűség.

– Mi bajod a gyerekekkel?

– Semmi, csak így, válásnál jól jön, ha nincs gyerek.

– Miért? Mit tudott volna még elvinni az asszony gyerektartás címén...?

Logan valószínűleg megelégelte, hogy Great Falls óta ő van terítéken, mert vett egy mély lélegzetet, és felém fordult.

– Te jössz.

– Nálam semmi hír, Chuck – vontam vállat. – Gyerek nincs, asszony nincs, és nem is volt. Barátnők igen, de semmi komoly. Egyik sem bírta mellettem.

– A pia miatt? – szegezte nekem a kérdést.

Alighanem elégtételt akart venni az iménti froclizások miatt. Nem baj, idővel meg fogja szokni a dumámat. Eddig mindenki megszokta, és egy idő után már nem sértődtek meg a megjegyzéseimen. Legfeljebb nem szerettek. Ha most Chuck Logan azt hitte, belelépett a lelkembe a kérdésével, hát nagyot kellett csalódnia. Unottan elnyomtam egy ásítást.

– Részben a pia miatt, részben az életmód miatt. San Diegóban azért nem az volt a napi szenzáció, hogy délelőtt is jön egy fáradt tehén keresztbe az úton, meg délután is. Ha menni kellett, mentünk, a nő pedig ezt nem bírja hosszú távon. Egy elmaradt vacsorát vagy színházat elnéz. Kettőt is, de már kezd pipa lenni. A harmadiknál veszekszik. A negyediktől nyolcadikig terjedő alkalmak valamelyikénél pedig lelép. Körülbelül ennyit bírnak. És tudod, mit mondok, Chuck? Igazuk is van.

Az út jobb szélén feltűnt egy zöld tábla, ami tudatta, hogy öt mérföldre járunk Simmstől. Ideje volt az ügyre koncentrálni.

– Tulajdonképpen mit tudunk a gyilkosságról?

– Nem sokat – köhintett Logan. – Reggel ötkor telefonált be a 911-re egy Helen McCormick nevű nő, hogy a fia valószínűleg megölte az apját, vagyis az ő férjét. A Cascade megyei seriff kiküldött két járőrt, akik aztán jelezték, hogy igaz a történet, mivel a pasasnak csak a lába látszik ki egy szemétdomb aljából.

– Orvos látta?

– A hullát?

– Igen.

– Még nem.

– Akkor honnan tudjuk, hogy tényleg meghalt? – vetettem közbe. San Diegóban senki nem volt addig hivatalosan holtnak nyilvánítható, amíg a helyszínen megjelenő orvos szakértő ki nem mondta rá az igent.

Chuckot azonban nem hozta zavarba a kérdés.

– Onnan tudjuk, hogy a helyszínen lévő seriffhelyettes szerint, idézem: „olyan hideg a lába, mint a varangynak télen”. Idézet vége. Szóval a fiú ott van a kollégák őrizetében, és a család is jelen van. Akárcsak a halott.

– Hogyan ölték meg?

– Tudomásom szerint leszúrták egy vasvillával.

– Tradicionális hangulatú vidéki halálnem.

– Így is meg lehet közelíteni a kérdést, Cameron. Remélem, ha odaérünk, azért mutatsz majd némi részvétet.

– Csepegni fogok tőle.

Logan hadnagy rosszallóan morgott valamit. Gyorsan témát váltottam.

– McCormickék bent laknak a városban?

– Nem. A várostól délnyugatra van egy közepes méretű farmjuk. Néhány hold erdejük pedig átlóg a szomszédba, azaz már Lewis és Clark megyében található.

– Ismered őket?

– McCormickékat? Nem.

– Mit tudni róluk?

– Novelle seriff szerint nem halnak éhen, de túlzás lenne tehetősnek nevezni őket. Azt mondja, hogy a családfő, Robert McCormick egy aranybányát vezetett valahol Marysville mellett. Aztán úgy ezerkilencszázkilencven táján kifogyott a telér, és az aknát be kellett zárni. McCormick nyugdíjba vonult, és inni kezdett. De ezt a seriff is csak hallomásból tudja, személyesen nem ismeri az áldozatot.

Vállat vontam.

– Szóval a srác megunta, hogy apu folyamatosan kiképzés alatt tartja a családot, és elégtételt vett. Szokásos CSB.

– Hogy micsoda? – értetlenkedett Logan.

– CSB. Családi bajnokság. San Diegóban bevett fogalom a zsaruk közt arra, amit manapság divatosan családon belüli erőszaknak neveznek. Tudod, anyu és apu meccseinek, a gyerekek meg hallgatják a műsort évekig. Csak idő kérdése, hogy valaki előbb– utóbb találjon egy konyhakést.

Jó negyed mérföldre előttünk felvillantak a Porsche féklámpái, és a kocsi lekanyarodott a főútról.

– Mi is ott megyünk le – szólalt meg Chuck.

– Hogy találjuk meg a címet?

– A seriff vár minket a lehajtónál az autójával. Majd állj meg, ha járőrkocsit látsz.

– Rendben.

Kitettem az indexet, és rátértem a lekanyarodó sávra. A fehér rendőrségi terepjáró ott parkolt a fűben az út szélén, mintha csak a gyorshajtókat leste volna. Oldalán méretes sárga, alul vörösbe hajló betűk hirdették, hogy a jármű a Cascade Megyei Seriff Hivatalának tulajdona. Ahogy hátulról közelebb értem a kocsihoz, észrevettem a vezető oldalán, az ablakon kilógó óriási kart. A seriff nem lehetett kistermetű figura. Leparkoltam a várakozó autó mellett, Chuck pedig leengedte az ablakot, és átköszönt a tisztnek.

– Szervusz, Dan!

– Üdv, Chuck – bökte meg mutatóujjával a kalapja karimáját a seriff.

Dan Novelle személyében nem mindennapi jelenséggel szembesült az ember. Legalább hat láb tíz hüvelyk magas volt, és a súlya igencsak meghaladta a kétszáz fontot. Bár hosszú ujjú inget viselt, az alig takart valamit erős karjából, a csontra kötegekben tapadó izmain hasadásig megfeszült az anyag. Haja gyakorlatilag nem volt, s elsőre nem is tudtam megállapítani, hogy a jó negyvenes férfi borotválja a fejét, avagy üstöke természetes úton távozott. Rövidre nyírt, enyhén őszülő bajusza és elképesztően fekete szeme volt. Akárhogy is meredtem rá, nem sikerült megállapítanom, meddig tart az írisz, és hol kezdődik a pupilla. Nem lehetett kellemes érzés olyankor beszélgetni vele, ha az ember rossz fát tett a tűzre.

– Jó napot, seriff! – köszöntem át Chuck Logan felett.

– Helló – bólintott felém, aztán megint a hadnagyra nézett. – Új fiú?

– Csak nálunk az. Két hét múlva kéne kezdenie, de hát tudod, mi történt a nyomozóimmal.

A seriff szemében huncut fény villant.

– Fél Montana rajtatok röhög.

– Szép dolog az együttérzés.

– Az bizony.

– Cameron Larkin őrmester vagyok, seriff – intettem át a másik autóba.

– Üdv. Dan Novelle – jelzett vissza, majd komolyabb hangon folytatta. – Na, és hol dolgozott?

– Helenában járőröztem hat évet, aztán másik hatot San Diegóban a gyilkosságiaknál húztam le.

A seriff mindentudóan bólintott.

– Akkor magának köszönhetjük.

– Mit?

– A gyilkosságot. Magával hozta a rossz szellemeket.

– Ha maga mondja.

– Biztosan így van – csóválta a fejét halálos komorsággal Dan Novelle. – Amikor siklóernyőztem, mindig az a mondás járta köztünk, hogy meg kell figyelni, ki az a három ember, aki ha együtt van, esik az eső. És ha megfigyeltük, tudja, mi volt a teendő?

– Fogalmam sincs.

– Legalább az egyiket le kellett beszélni a részvételről! – jelentette ki a hatalmas ember, aztán, látva buta arckifejezésemet, hatalmasat nevetett. Nekem nem volt annyira vicces a dolog. Inkább ékelődöm, mint viselem a tréfát. Hiába, pocsék természetem van.

– Merre menjünk? – kérdeztem szárazon.

– Gyertek utánam!

Felhörrent a terepjáró motorja, felkapaszkodott az útra, aztán megindult Simms felé. Tisztes távolból követtem Novelle kocsiját.

– Érdekes fickó – jegyeztem meg halkan, miközben a rendőrségi kocsi nyomában haladva ráfordultam egy zúzott kővel borított magánútra.

– Meg fogod kedvelni, Cameron.

Hamarosan már csak földúton jártunk, és egy mérföld távolságban feltűnt a rönkfából összeállított, legalább négy yard magas kapuív, aminek a közepéről tábla lógott. Közelebb érve már látni lehetett, hogy a gyalulatlan, vastag tölgydeszkába billoggal égették bele a betűket: „McCORMICK RANCH”.

Még két és fél mérföldet vezettem a seriff autója után, és nyeltem az általa felvert port, mire feltűntek a házak. Egy központi épület és számos mezőgazdasági jellegű melléképület alkotta a McCormick– farm központját. Balra, az útnál kissé mélyebben fekvő legelőn pár tucat marha kérődzött csendesen, mellettük pedig három-négy kipányvázott hátasló tépkedte unottan az október végéhez képest szokatlanul zöld füvet.

Dan Novelle félkörívben megfordult, és megállt a ház melletti, kaviccsal felszórt területen, amely láthatóan parkolóként funkcionált. Nem mi voltunk az elsők. A parkolóban már ott állt a Cascade Megyei Seriff Hivatalának két másik terepjárója, valamint egy régi Lincoln és egy ütött-kopott Ford pick-up. Kissé arrébb méretes, sötétkék Explorer parkolt, melynek oldalán a Helenai Bűnügyi Helyszínelők címere hirdette, hogy a technikus már megérkezett a helyszínre. Ahogy megkerültem Novelle kocsiját, meglepődtem. A rendőrségi terepjárók takarásában tűzpiros Porsche állt, fekete vászonteteje felhúzva. Ezen a vidéken nem volt ez annyira megszokott kocsi, hogy ne lehettem volna biztos benne: ugyanez ment előttünk Great Falls óta. Miközben leállítottam a motort, Chuck Logan rábökött a sportkocsi rendszámára, melyen a Montana felirat alatt a „MIRIAM 1 ” szöveg virított.

– Nos, akkor bejött a tippem. Az ügyvéd előkerítésével már aligha kell fáradoznunk.

– A rendszáma alapján a hölgy valószínűleg nem híve a személyi kultusznak.

– Valahogy úgy – morogta Chuck, és kiszállt a kocsiból.

Lepattintottam az övemről a jelvényt tartalmazó bőrtokot, és a csillaggal kifelé a nyakamba akasztottam. Nem árt, ha a sok ismeretlen tudja, melyik csapatban játszom. Logan csodálkozva pillantott a jelvényre.

– Ez errefelé nem szokás.

– Akkor most hagyományt teremtek.

Dan Novelle közben kikászálódott a kocsijából, és odajött hozzánk. Végre kezet nyújthattunk egymásnak. Tíz másodperc múltán nagyjából minden második kézcsontomat töröttnek éreztem, s egy darabig még masszíroznom kellett a kezemet, mire az összes apró alkatrész visszazökkent a helyére.

Az idő nem volt rossz, legalábbis még mindig nem esett, ugyanakkor kellemetlenül hideg szél fújt, aminek a környező, évtizedekkel ezelőtt legelőnek letarolt vidéken semmi sem szabott gátat, így a légáramlat szabadon süvített át a parkolón. Behúzódtunk a kocsik nyújtotta szélárnyékba, és üdvözöltük a közben odalépő seriffhelyettest.

– Hol vannak? – kérdezte az emberét Novelle.

– Bent a házban. Doug vigyáz a fiúra.

– Ki van még itt?

– Mrs. McCormick, aztán Manny Grattano, az egyik munkásuk. Vén szeszkazán, de állítólag vagy húsz éve itt dolgozik, és a munkájára nincs panasz.

– Kié a Lincoln? – vetettem közbe.

– A szomszéd ranch tulajdonosa, Daniel Weill jött át egy órával ezelőtt. Ő a közvetlen szomszéd.

– A Porsche?

– Két perccel előttetek jött, Dan. Miriam Winters. Be kellett engednem a védencéhez. Amúgy ezt nem értem. Pokoli drága a nő, óránként elkér vagy háromszázat. Fogalmam sincs, miből fogják fizetni.

– Én sem tudom – csóválta a fejét Novelle.

Kinyílt az Explorer ajtaja, és egy sovány férfi lépett ki a kavicsra, aztán két vaskos koffert emelt ki a hátsó ülésről, és odaballagott hozzánk.

– Helló – köszönt rekedt hangon. – Dennis Randall vagyok a helenai bűnügyi labortól. Maga Logan hadnagy? – nézett Chuckra a helyszínelő.

– Igen. Köszönöm, hogy ilyen gyorsan ideért.

– Nincs mit. Jobbulást az embereinek.

– Kösz – Logan rám mutatott. – A kollégámé az ügy.

– Üdv, Dennis! – nyújtottam kezet a férfinak. – Cameron Larkin.

– Mit szeretne? Kezdjük el máris?

Bólintottam.

– Az kiváló lenne. Amíg tájékozódom, addig jó lenne, ha csinálna pár felvételt a környékről. A holttesthez ne nyúljon, amíg meg nem jön a halottkém.

– A halottkém a kocsimban van – mondta váratlanul a helyszínelő. – Még Great Falls előtt felvettem, és most alszik. Kicsit fáradt, mert egész éjjel boncolt. Valami autóbaleset áldozataival volt dolga.

Na, persze. Egész éjjel boncolt. Én meg kémiai feladatokat oldottam meg.

– Úgy látszik, ma mindenki fáradt kissé.

– Tessék?

– Semmi... Csinálja meg azokat a felvételeket, kérem, aztán szóljon, ha kezdhetünk.

– Rendben – bólintott Randall, és a kofferből elővarázsolt egy fényképezőgépet, majd elindult az épület sarka felé, hogy munkához lásson.

Dan és Chuck közben halkan tanakodott valamin.

– Nem gondoltam, hogy ekkora lesz – mutattam körbe a területen. – Meséljen már nekem valamit a családról, Dan!

A seriff bólintott.

– Csak az asszonyt meg a fiút ismertem, az áldozatot nem, és ahogy tudom, az embereim sem.

– Hogyhogy nem ismerik? Nem lakhatnak errefelé olyan sokan.

– Amíg dolgozott, McCormick hajnalban ment, és sötétedés után ért haza. Aztán, amikor elvesztette az állását, már ki sem mozdult a ranchról. Az embereim legtöbbje alig három-négy éve dolgozik itt, azóta nem is látták. Én is csak egyszer futottam össze vele egy percre, úgy kilencvennyolc körül. Talán már meg sem ismerném.

– És a segédmunkás?

– Nem ismerem. Simmsben az a hír járja, hogy hajnalban vagy ő, vagy az asszony jön bevásárolni, de csak hetente egyszer, és már megy is vissza a farmra. Tudja, bőven van itt munka az állatokkal.

– Mit kéne még tudnom?

– A farm állítólag egy-kétszáz hektárnyi, de nem művelik. A jó része erdő, meg sziklás legelő. Tudja, az öreg McCormick, aki már vagy tizenöt éve halott, komoly gazdaságot működtetett, de a fiát nem érdekelte a dolog, ő inkább a bányászattal foglalkozott.

– Igen, hallottam, hogy aranybányát vezetett.

– Valóban. A pletyka szerint Robert McCormick magasról tett arra, hogy mi van a farmmal. Amíg a bánya működött, dőlt a pénz, és meglehetősen jól éltek, a család köztiszteletnek örvendett. A kissrác, Bobby ide a városba járt iskolába, eleven kölyöknek ismertem.

– És hol csúszott félre a dolog?

– Kilencvenegyben a bányát igazgató részvénytársaság úgy döntött, nem rentábilis tovább működtetni az aknát, és egyik napról a másikra bezárták, az embereket szélnek eresztették. Robert elég szép végkielégítést kapott, amivel megpróbálta felfuttatni a farmot. Nem sikerült. Robert McCormickot soha nem érdekelte a mezőgazdaság. Hozzászokott az irodai munkához, ami lényegesen kényelmesebb volt, mint traktoron ülni. Meg lehet itt élni egy ekkora farmból nagyon is tisztességesen, de keményen meg kell érte dolgozni. Neki ez nem ment. Inni kezdett, a család meg... – A seriff tehetetlenül megvonta a vállát.

A szokásos történet. Körbenézve a farmon, mindenfelé az enyészet nyomai látszottak. A pajta teteje be volt süppedve, nyilvánvaló, hogy a következő havazás súlyát már nem fogja elbírni. Az istálló ajtajának leszakadt zsanérját csak egy darab drót tartotta a helyén ahelyett, hogy rendesen visszacsavarozták volna a fába. Számos, földműveléshez használt szerszám rozsdásodott szerte a gazdasági udvaron: boronák, tárcsák, ekék és egy vetőgép. Ennek kerekei körül magasra nőtt a gaz, jelezve, hogy idén nemigen mozdult el a helyéről.

– Mi lett a családdal?

– Érdekes módon nem hullott szét. Alighanem Helen, azaz Mrs. McCormick volt a família motorja. A férje az elmúlt hat-hét évben már nem is járt a városban. Rendszerint hozatott pár karton whiskyt, meg néhány tálca sört. Állítólag maga is főzött pálinkát, ahogy a farmerek legtöbbje, de sosem látta senki, hogy eladott volna belőle. Ez pedig csak azt jelenthette, hogy egyedül itta meg.

Ez nem is tűnt túl kellemetlen életcélnak.

– Gyerekek?

– Kettő. Emily, a nagylány huszonöt körül járhat. Négy-öt éve volt az esküvője, egy építészhez ment hozzá Omahában. Azt hiszem, minél előbb és minél messzebbre akart kerülni az apjától. Az öccse, Bobby most tizenkilenc éves. Úgy néz ki, hogy ő elégelte meg az apja balhéit.

– Bántotta őket az öreg?

– Hivatalosan nem tudok róla – vont vállat a seriff. – Helennel néha össze szoktam akadni Simmsben, vagy éppen Vaughnban, ha oda ment bevásárolni. Az elmúlt hónapokban talán két-három alkalommal láttam rajta olyan foltokat, amik esetleg bántalmazásra utalhattak. Ilyenkor mindig azt mondta...

-...hogy elesett – fejeztem be a mondatot.

– Pontosan. Erős nő. Szerintem szégyellte volna bevallani, ha veri a férje. Őt még úgy nevelték, hogy a családfőnek mindenben igaza van. Ismertem az apját is, mai mércével mérve igazi dúvad volt. Hozzá képest Robert McCormick kiscserkészként élte az életét.

Megdörzsöltem az államat.

– Mi a helyzet a fiúval?

– Bobbyval? Nem is tudom. Tavalyelőtt abbahagyta a középiskolát. Great Fallsba járt három évig, aztán harmadikban, év végén egyik napról a másikra kimaradt az iskolából. Nem tudni, miért.

– Talán az anyját nem akarta egyedül hagyni az öreggel – vélte Chuck Logan.

– Elképzelhető – hagyta rá Novelle.

– Hogy tanult a srác?

– Nem tudom. Arra viszont emlékszem, hogy valami furcsa szembetegsége van, ami miatt például sosem kaphat jogosítványt. Nagyon rosszul lát, és speciális szemüveget hord. Amíg ide járt iskolába, élénk gyereknek ismertem, de aztán, amikor kiderült a betegsége, visszahúzódó lett. Nagyjából akkor volt ez, amikor az apja komolyan inni kezdett, és már nem tudta az addigi életszínvonalat biztosítani a családnak. Olyan kilencvenkilenc körül, pont akkor, amikor a gyereknek drága gyógykezelés kellett volna.

Ideje volt az ügyre térni.

– Mit lehet tudni, seriff?

– Hajnalban Helen McCormick betelefonált a 911-re, hogy nagyon fél, mivel a férjét már egy napja nem látta, a fia pedig nem mond semmit. Az asszony rosszat sejtett, és körülnézett. A lakásban és a farmon vérnyomokat talált. Ekkor telefonált. Kiküldtem a helyettesemet, meg az egyik új fiút.

A seriffhelyettes vette át a szót.

– Hét húszkor érkeztünk meg a farmra, ahol Mrs. McCormick a verandán várt minket. Halálosan meg volt rémülve, alig tudta elmondani, hogy Robert McCormickot már huszonnégy órája nem látta, a fia, Bobby meg csak ül a szobájában, és nem szól egy szót sem. Megmutatta, hogy az udvaron hol talált vért, utána meg bekísértük a lakásba, ahol aztán az ebédlőben szintén gyanús foltokat találtunk a padlón és a bútorokon. Sejtettem, hogy nagy a baj, így Dougot odaállítottam a fiú mellé, nehogy kárt tegyen magában, vagy esetleg megpróbáljon megszökni.

Dan Novelle elégedetten bólintott.

– Jól csináltad. Mi történt utána?

– Mrs. McCormick engedélyével körülnéztem a farmon, hátha találok valamit. Végül aztán abban a hátsó pajtában – a rendőrtiszt nyugat felé intett –, az egyik szemétdomb aljában egy kilógó lábat pillantottam meg. Jéghideg volt. Ekkor a kocsiból beszóltam a központba rádión, hogy szóljanak neked.

– Én pedig értesítettelek titeket, Chuck – fordult újdonsült főnököm felé a seriff.

– Rendben van, Dan. Kösz mindent, átvesszük az ügyet. Cameroné a helyszín.

Dan Novelle most rám pillantott.

– Mire van szüksége?

– Jó lenne, ha a két emberét itt tudná hagyni, főnök – vakartam meg a fejem. – A fiút továbbra is őrizni kell, a másik kolléga meg nem árt, ha itt van.

– Dougot itt tudom hagyni, de a helyettesemnek dolga van bent az irodában. Inkább én maradok itt.

– Ha valóban nem gond, megköszönöm.

– Cameron, egy pillanatra! – tette a vállamra a kezét Chuck Logan, és félrevont.

– Hallgatlak.

– Visszamegyek Great Fallsba. Egyelőre én vagyok az egyetlen hasmenésmentes detektív ötven mérföldön belül. Tartanom kell a frontot. Elboldogulsz?

– Persze.

– Hogy akarod csinálni?

– Amíg a technikus megcsinálja a külső felvételeket, addig bemegyek, megnézem magamnak a gyilkosunkat. Aztán a helyszínelő jelenlétében átvizsgáljuk a házat, és megkíséreljük kitalálni, mi volt a gyilkosság helyszíne. Utána akarom megejteni a halottszemlét. A halottkémnek sem árt, ha kicsit tovább alhat. Ha aztán végeztünk, a holttestet bevitetem Great Fallsba, a fiút meg kihallgatom. Hová vigyem?

– Hozd be őt is Great Fallsba. Most minden iroda üres, ott ki tudod hallgatni. Nyilván az államügyész is látni akarja majd, a bíróról már nem is beszélve. Mindenképpen az lesz a legjobb, ha ott hallgatod ki.

– Rendben van.

– Elmegyek vizelni, aztán a seriffhelyettessel visszamegyek a városba.

Egyetértően bólintottam, majd Novelle-hez fordultam.

– Seriff, a helyettese visszavinné Chuckot Great Fallsba?

– Persze. Várd meg a hadnagyot, jó? – nézett az emberére Novelle, majd visszafordult hozzám. – Hogyan tovább?

– Először is nézzük meg az apagyilkost – javasoltam. Mialatt a ház felé tartottunk, láttam, hogy Chuck Logan határozottan odamegy az egyik fehér melléképülethez, kinyitja az ajtót, és belép a sötétbe. Közben elértem a lépcsőt, és a seriffel az oldalamon felmentem a verandára. Akkor induljon a tánc!

3

A veranda legalább négy yard széles volt, mindkét oldalon a ház sarkáig ért, s ott bekanyarodva továbbfutott az épület keleti és nyugati fala mentén. A bejárati ajtó mellett balra széles, bár meglehetősen alacsony ablakot vágtak a falba, mögötte a konyha látszott. Északnyugati szokás szerint a mosogatót és az előkészítő pultot közvetlenül az ablak alatt építették be, hogy a háziasszony a konyhai munkák közepette is szemmel tarthassa az udvart, meg a rakoncátlan gyerekeket. A konyhaablak üvege meglehetősen koszosnak látszott, hónapok óta nem tisztíthatták meg.

A verandán az ablak alá egy hosszú padot állítottak, túlsó felén pedig két, vesszőből font támlás szék állt az évtizedek alatt simára koptatott padlódeszkákon.

Az ajtó másik oldalán derékig érő repedt fadézsában valami borókaszerű bokor küzdött a túlélésért. A dézsa alsó pántja már évekkel ezelőtt elpattanhatott, a dongákat a föld nyomása szétfeszítette. A kifolyt virágföldet egy ideje már senki sem seperte le a deszkáról.

Kinyitottam az ajtót, és a szokatlanul magas küszöböt átlépve bementem a hallba. A helyiséget hajópadló borította, a falakat pedig legalább húszéves, mállófélben lévő, virágmintás tapéta. Ahol a falak és a mennyezet összeért, régi beázásokról tanúskodó térképes penészfoltok nyúltak bele a tapétába.

Közvetlenül a bejárattal szemben gránitkövekből épített kandalló fogadta a belépőt. A párkányon megbámult családi fotók álltak, keretüket és üvegüket szintén nem mostanában porolták le. Közelebb mentem a képekhez. Egy életvidám, fiatal család nézett rám vissza. Anya, nagylány, kisfiú. A lányka olyan tízéves körüli lehetett, a fiúcska a fele. A fotó alighanem valamelyik nyugati parti vidámparkban készült, a háttérben egy hullámvasút égbe törő íve látszott, a gyerekeknél léggömbök és változatos alakú nyalókák voltak. Kissé odább észrevettem néhány egyéb képet is. Az ifjú anya büszkén emeli fel pólyás kisfiát. A másikon az anya és tizenévesforma lánya egy utcán ballagnak, kezük tele bevásárlószatyrokkal, cipősdobozokkal. Sugárzik róluk az öröm. A következőn tízévesnek látszó fiú ül egy hatalmas, fekete hátaslovon. A nyereg mellett erős férfikéz tartja a futószárat, a kissrác pedig vidáman vigyorog a magasból az objektívbe.

Egy család képei a romlás előttről – és az apa sehol.

Számtalan ilyen helyen jártam már.

Igazából a gyilkossági nyomozás egyik legszívettépőbb része, amikor a munka során felszínre kerülnek a múlt emlékei. Általában egy kihűlt holttest mellett állva nézegeti az ember azokat a képeket, amelyeken az elhalt életvidám, boldog emberként mutatkozik. Hiszen rendszerint mindenkire akkor jön rá a fényképezhetnék, amikor életvidám és boldog. Most meg itt fekszik kiterítve. Még pocsékabb az érzés, ha családon belül elkövetett emberölés kapcsán kutakodunk a helyszínen. A gyerekek szeme a legrosszabb. Akár ő a halott, akár ő a gyilkos. A képeken mindig vidámak, és ártatlan bizakodással néznek a jövőbe. Kapaszkodnak a szülői kézbe. Annak a kezébe, akit utóbb megöltek, vagy amely kéz éppen őket ölte meg.

És ezzel naponta szembesül, aki van akkora marha, hogy ilyen munkára adja a fejét.

Azt hiszem, jólesne most egy Jack Daniels. Vagy bármi egyéb, csak erős legyen. Mélyet sóhajtottam, és hálát adtam a Teremtőnek, hogy nincs gyerekem. Nem egy kollégámon láttam az átalakulást, amikor megszületett náluk a pici. Volt, aki egyik napról a másikra, mások néhány hét alatt váltak képtelenné a munka rutinból való végzésére. Ismertem olyat, aki csak egyszerűen letette a lantot, mert többé nem volt képes elviselni a meggyilkolt kicsiket. Mások – rosszabb esetben – a gyanúsítotton töltötték ki dühüket. Ez pedig sosem érte meg. Már csak azért sem, mert a gyerekgyilkosnak az a poklok pokla, ha sittre kerül. Ezt a típust ott sem kedvelik, és ha valahol, hát a rács mögött meg tudják keseríteni az életét. Talán ez az egy elégtétel adatik meg annak, aki ilyen ügyekben nyomoz. A holtakat azonban ez.nem támasztja fel.

Sóhajtva visszahelyeztem a képet a kandallóra, és továbbléptem. A balra nyíló konyha küszöbéről körülnéztem, de semmi szokatlanon nem akadt meg a tekintetem. Jegenyefenyőből készült bútorok, rozsdamentes acél mosogató, régi konyhai gépek, műmárvány munkapult. A helyiség közepén újabb, ezúttal négyszögletes pult, felette mocskos, krómozott állvány, melyről konyhai eszközök, szűrők, bárdok, kések tömkelege lógott alá. Beljebb léptem, és kicsit jobban körülnéztem. A tűzhelyen fehér fazékban, kihűlt ragu maradéka látszott, tetején márványosra dermedt a zsír. A mosogató tálcájában mosatlan edények és tányérok tömege várt szorgos kézre. Az asztalon egy csomó zöldség, mellettük bevásárlószatyor, mintha valaki pár perce tért volna vissza a szupermarketből. A répák mellett egyliteres, címke nélküli palack állt négy-öt üres sörösdoboz társaságában, alján talán kéthüvelyknyi sárgásbarna folyadékkal.

Még a kocsiban magamhoz vettem egy pár gumikesztyűt, ezt most előhalásztam a zsebemből, és felrántottam. A seriff felvonta a szemöldökét, de láthatóan nem akart mindenbe beleszólni, így csendben maradt. Arcáról azonban le tudtam olvasni, hogy errefelé nemcsak a jelvény nyakba akasztása nem bevett szokás, de alighanem a gumikesztyű is unikumnak számít. Szép kilátások.

Óvatosan megfogtam a palackot, közel az aljához, és az orromhoz emeltem. Olcsó, valószínűleg házilag főzött whisky szaga csapott meg. A fény felé tartva látszott, hogy számos maszatos ujjlenyomat tarkítja a sima üveget. A palack mellett egy pohár, arra szintén elmosódott ujjnyomok rajzoltak homályos foltokat. A pohárhoz legközelebb eső szék ki volt húzva, a mellette álló azonban akkurátusán be volt tolva az asztal alá. Elraktároztam az agyamban, hogy majd szólni kell a helyszínelőnek, rögzítsen nyomokat a whiskysüvegről és a pohárról is.

Átballagtam a helyiségen, és a tűzhely melletti kis tálalószekrényt vettem szemügyre. A fiókok egyike-másika kissé ki volt húzva. Találomra kijjebb húztam egyet. Villák, étkések és kanalak garmadája sorakozott benne. Visszatoltam a tartót, alaposan megcsörgetve az evőeszközöket, mire a helyére erőszakoltam a nehezen járó fiókot.

Azután észrevettem. A komód sarkán és a legfelső, félarasznyira kihúzott fiókon volt. Piros szennyeződés elmaszatolt foltja, mely három vagy négy hajszálat ejtett rabul ragadós anyagával. Vér volt. Láttam már hasonlót eleget, s valószínűnek tartottam, hogy valakinek az elesése után kerülhetett oda a hajszálakkal együtt. Némán odaintettem Dan Novelle-t, és a vérfoltra böktem. A seriff lehajolt, alaposan megszemlélte a foltot, majd hümmögve felegyenesedett. Továbbmentem, és megint a mosogatót vettem szemügyre. Az edények között először nem tűnt fel semmi, s már éppen odébb akartam állni, amikor megakadt a szemem a húskalapácson. A klopfoló érdekes módon az elmosott edények szárítóján feküdt. Semmi más nem volt elmosogatva, csak a kalapács. Fejének egyik fele sima volt, a másik kockásán rovátkolt. És a rovátkák között megint csak vörös maszat látszott. Elővettem a mindig nálam lévő apró zseblámpát, és közelebbről is megvizsgáltam a konyhai eszközt. Azt, hogy ismét vért látok, megerősítette az a vékony hajszál, amely a kalapács feje és a nyele közötti illesztékbe szorult.

Felegyenesedtem, és odaszólítottam Novelle seriffet.

– Mondja csak, Dan, nem azt közölték rádión, hogy egy vasvillával ölték meg McCormickot?

– De igen.

– Már elnézést, de ezt honnan tudják, ha ki sem húzták a szemétdomb alól?

A hatalmas férfiban benne akadt a szó.

Hosszú másodpercek múlva válaszolt.

– A helyettesem talált a pajtában egy véres villát is, olyan fajtát, amivel a szénát szokták felpakolni.

– De ténylegesen sérülést nem láttak a holttesten?

– Nem, azt nem. Még mindig csak a lába látszik. Miért kérdi?

– Nézze meg a húskalapácsot! Vér és hajszál.

– Hm... Mire gondol, Larkin?

– Egyelőre semmire – vontam vállat. – De ideje lesz hátralépnünk egyet, és nem rutinügyként kezelni ezt a gyilkosságot.

Arrébb sétáltam, és a seriffel a nyomomban kimentem az előtérbe. A kandalló mellett balra egy lépcső vezetett a pincébe, jobbra pedig hosszú folyosó a ház hátsó traktusába. Mindkét oldalán három-négy ajtó nyílt. Arra gondoltam, hogy a hálószobák lehetnek erre. A konyhával szemközt elhúzható, kétszárnyú ajtó volt.

– Az mi? – mutattam az ajtóra.

– A nappali. Ott van a srác.

– Akkor menjünk be! – javasoltam, majd választ sem várva elhúztam az egyik ajtószárnyat.

A látvány több okból is meglepett. Például itt is volt kandalló. A nappali – akárcsak a ház minden egyéb helyisége – jó tíz évvel korábbi divatot tükrözött. A bútorok, a televízió, a hifiberendezés, a csillár, mind jól mérhetően mutatta, hogy a pénzcsapot nagyjából egy évtizeddel ezelőtt zárta el valaki. A lakás általában nem hazudik – meghagyja ezt a gazdájának. A jókora bőr ülőgarnitúra kopott volt, egy-két helyen a megfelelő ápolást nélkülöző bőrhuzat kiszáradt és kirepedezett, de annyira még nem, hogy a bélés kitüremkedett volna belőle. A tévé a kilencvenes évek elejének, közepének slágerterméke, egy nagy képernyős Sony volt, tetejét és képernyőjét vastagon lepte a por. Valószínűleg meglepődtek volna a háziak, hogy milyen tiszta az adás, ha letörlik az üvegét. Reméltem, hogy nem úgy próbáltak javítani a vételi minőségen, hogy a tetőn állítgatták az antennát – felesleges fáradság lett volna.

Ami azonban igazán meglepett, az volt, hogy mindenki a szobában volt. Egy sovány, tinédzseréveinek végén járó fiatalember ült a kanapén. Vékony vászonnadrágot, kinyúlt szürke pólót és kötött, bordó, „mamakedvence” kardigánt viselt. Kölyökkoromban mindig megvertük az olyan srácokat, akik elkövették a hibát, hogy ilyenben mutatkoztak. Úgy kellett nekik! Engem meg azért vertek meg, mert szemüvegem volt. Ezt viszont szemétségnek tartottam már akkor is. Nos, ennyit tesz a nézőpont.

A srác halálsápadt arccal ült a kanapén, és maga elé meredt a kikoptatott szőnyegre, miközben kezében öntudatlanul egy pöttyös bögrét forgatott. Ritkás, rövidre vágott, szőke haja volt és álmatag barna szemmel nézett a semmibe.

Szája késpenge vékonyságúnak tűnt, de a szája sarkát körbefutó ráncból láttam, hogy erővel szorítja össze az ajkát. Orra keskeny volt és jellegtelen. Tipikus, egyszerű vidéki fiú.

A legszembetűnőbbnek azonban vastag szemüvegét találtam. A lencse furcsán felnagyította a szemét, s egyúttal távolivá is tette a tekintetét. Nem kellett külön bemutatkozás, hogy tudjam, ő az én halam: Bobby McCormick.

Mellette két nő ült a kanapén. Balra egy negyvenes éveinek legelején járó asszonyt láttam, aki Bobby kezét szorongatta a bögre felett. Feszes kék farmert, lábszárközépig érő csizmát és bő, laza, piros pulóvert hordott. Haja és szeme is barna volt, s zavarba ejtően hasonlított az ifjú gyilkosra. Anyuci. Vajon apu mivel járult hozzá Bobby fiú génállományához? A külsőben biztos, hogy nem nagyon. Helen McCormick – mert kétségem sem volt, hogy őt látom – az ajtónyitás hangjára rám emelte a tekintetét. Rendkívül attraktív nő volt, bár láthatóan megélt szebb napokat is. Szeme és szája körül, orra mellett már ráncok jelentek meg, s jó ideje nem fordított figyelmet sem a frizurájára, sem a sminkéjére. Nem úgy, mint jó egy évtizede – egyértelmű, hogy pár perce őt láttam a kandallópárkányon levő családi fényképeken. A kisfiú pedig Bobby volt a fotókon. Nem vagyok érzelgős típus, de elszorult a torkom a gondolatra, hogy mivé lett egy láthatóan boldog és prosperáló család tíz év alatt, az alkohol és az anyagi lecsúszás romboló hatásának köszönhetően.

Helen McCormick furcsán fiatalnak tűnt ahhoz képest, hogy tizenkilenc éves fia van. Sőt, ha belegondolok, hogy a lánya meg még idősebb... Vajon hány évesen szülhette meg a kislányt? Tizenöt, tizenhat?

Az asszony kába tekintettel meredt rám, majd észrevette a nyakamban lógó jelvényt. Erre már felnézett a Bobby mellett a másik oldalon ülő fiatal nő is. Őt ismertem.

Miriam Winterst általában megjegyezte, aki egyszer is látta. Valóban mindenki meg akarta dugni az akadémián – és tudtommal senkinek sem sikerült. A nő nem adta magát könnyen – sőt valószínűleg sehogyan sem. Ha valakit nem lehetett könnyű nőnek nevezni, akkor az ő volt. Erre persze a férfitársadalom a szokásos válasszal élt: kikiáltotta kurvának. Furcsa sorsa ez a szép nőknek. Ha mindenkivel elmegy, akkor is lekurvázzák, ha senkivel – akkor is. Azonnal láttam a tekintetén, hogy nem ismert fel. Nem csodálkoztam rajta. Sosem voltam különösebben feltűnő jelenség. Meg azokban a körökben, ahol én jártam, ő nem fordult elő, s ez viszont is igaz volt. És – be kellett látnom – ez inkább engem minősített. Ő tanult – én ittam. Őt macsók kerülgették – én sosem voltam az. Hát, igen, ha valakit abszolúte nem lehet kemény fickónak nevezni, az én vagyok.

Miriam bordó kosztümöt viselt fekete körömcipővel, és úgy kirítt a környezetből, mint egy friss rózsa a szeméttelepen. Dús, vörös haját szorosan hátrafésülte és lófarokba fogta össze, kék szemén vékony, keret nélküli szemüveget hordott. Nem tudtam eldönteni, hogy a szépségét akarja ezzel tompítani és a komolyságát hangsúlyozni, vagy tényleg egyszerűen csak rövidlátó. Bőre hihetetlenül fehér volt. Ki nem állhatom a hullafehér nőket, de ő most kivételként erősítette a szabályt. Remekül állt neki a sápadtság, akárcsak a ruha. Térdére drága, bőrből készült, fekete irattáskát fektetett, amin egy jegyzetfüzet hevert kinyitva. Egyik kezében tollat tartott, a másikban pedig a mobiltelefonját, melynek a memóriájában kereshetett éppen valamit, amikor beléptem a nappaliba.

A helyiség falánál két férfi álldogált egy fiatal rendőr társaságában. Az egyik jól öltözött szikár, magas úriember volt, a másik pedig pirospozsgás arcú, koszos munkásruhát viselő lepusztult alak. Az elmondások alapján a szomszédot, Daniel Weillt és a farm mindenesét, Manny Grattanót véltem felismerni bennük.

A düh azonban ekkor már magasra csapott bennem. Fojtott hangon a seriffhez fordultam.

– Dan, hallott már a maga embere a gyanúsított elkülönítéséről?

Novelle szemöldöke felszaladt, de mielőtt bármit mondhatott volna, már a nappaliban összeverődött és a körülményekhez képest kellemes csevegést folytató társasághoz fordultam. Miközben beszélni kezdtem, a jelvényemet is a magasba emeltem egy másodpercre.

– Jó napot! Cameron Larkin őrmester vagyok a Great Falls-i rendőrségtől. Kérem, hogy mindenki hagyja el a helyiséget Bobby McCormick kivételével!

Senki sem mozdult. Tétova tekintetek meredtek rám, amelyek aztán egytől egyig Novelle seriffre és Miriam Wintersre rebbentek tovább. Hát, itt egyelőre nem én vagyok a falkavezér. Magam is Danhez fordultam.

– Seriff, legyen szíves mindenkit eltávolítani! Ez egy bűnügyi helyszín, ahol most senkinek sincs semmi keresnivalója.

Novelle azonnal intett az emberének, láthatóan mindent elkövetett, hogy jóvátegye a fiaskót. Nem ő tehetett róla, a fiú pedig a seriff elmondása szerint is kezdő volt. Majd megtanulja. Csak ne az én ügyemen gyakoroljon.

Dan Novelle sürgetően összecsapta a kezét.

– Gyerünk, emberek, hallották a nyomozót! Kérem, menjenek ki! Gyerünk, gyerünk!

A szomszéd és a segédmunkás halkan zsörtölődve az ajtó felé indult, de Helen McCormick felpattant, és elém állt.

– Ez az én házam, Mr. Larkin, és...

Ismertem ezt a dumát, és nem volt kedvem hatszáznegyvenedszer is végighallgatni.

– Mrs. McCormick, tisztában vagyok azzal, hogy ez a ház az öné, de momentán az sem érdekelne, ha Bill Clinton volna a házigazda. Ez a terület jelenleg egy bűnügy helyszíne, tehát az én fennhatóságom alá tartozik. Amint végeztünk, visszakapja a lakását.

– Nem értett meg...

– Ön nem értett meg! – emeltem fel a hangomat. A türelem nem tartozott az erényeim közé. – Amennyiben nem hagyja el a házat szépszerével, bilincset tetetek magára, és bevitetem a nyomozás akadályozása miatt!

Helen McCormick elvörösödött, és már éppen szóra nyitotta a száját, amikor hófehér kéz kulcsolódott a karjára, és Miriam Winters hátulról valamit a fülébe súgott. A háziasszony még akart valamit, de az ügyvéd újra megszorította a karját, mire vonakodva bólintott. Mrs. McCormick kifelé indult, de még megvetően rám pillantott.

– Nem szeretném, ha bármi is eltűnne a házból, vagy megváltoztatnának valamit, megértette?

– Ne féljen, asszonyom. Nem fogunk kitakarítani.

Ezt a gyomrost még be kellett vinnem.

Láttam, hogy a nő ezúttal elsápadt, de Novelle átvette a dajka szerepét, és ki terelte a hallon át a szabadba.

Az ügyvédnő elém lépett, és kezet nyújtott.

– Miriam Winters vagyok, Larkin őrmester. Bobby McCormick védelmével bízott meg a család. Tessék, a meghatalmazásom.

Kezet fogtam a nővel, és a szemébe néztem. Tényleg nem ismert meg. A felismerés leghalványabb jele nélkül, gyér érdeklődéssel tanulmányozott. Nagyjából úgy, ahogy a bokszoló nézi kisebb súlycsoportú ellenfelét. Nos, akkor nem fogok előjönni azzal, hogy én viszont ismerem. Bennem is van büszkeség. Állítólag.

– Üdvözlöm, ügyvédnő. Köszönöm az iratot – süllyesztettem a hivatalos papírt a zsebembe. – Ön természetesen a védence mellett maradhat.

– Köszönöm, őrmester. Megkérdezhetem, hogy mit tervez a továbbiakban?

Hogyne. Iszom valamit, meghívlak egy vacsorára, s aztán talán ki lehetne próbálni egy fekvőhelyet, hogy vajon elbírja-e mindkettőnk súlyát... Ehelyett azonban azt mondtam: – Megvizsgáljuk a házat és a melléképületeket a helyszínelővel. Azután persze az elhaltat is, végül elmegyünk Great Fallsba, és ki fogom hallgatni Mr. McCormickot – intettem a fejemmel a fiú felé.

Miss Winters bólintott.

– Remek.

– Akkor munkához is látunk. Ugye maga Bobby McCormick? – fordultam a fiú felé a biztonság kedvéért.

– Igen, uram – állt fel tétován a srác.

– Bobby, megölte az apját?

– Igen, uram... – szólalt meg a fiú ösztönösen, miközben Miriam Winters tiltakozva felemelte a kezét.

– Ne mondjon semmit, Bobby!

– Sajnálom, de elkésett, Miss Winters. Bobby McCormick, ezennel letartóztatom az édesapja, Robert McCormick meggyilkolásának vádjával. Tiszt úr, legyen szíves! – intettem a seriff még mindig ott tébláboló emberének. A kolléga ebben a helyzetben már profin viselkedett. Bilincset vett elő, és hátrahúzta Bobby mindkét karját, majd a dereka mögött összebilincselte a csuklóját.

– Bobby McCormick, joga van hallgatni, minden, amit mond, bizonyítékként... – és így tovább. Ledaráltam a litániát, miközben az egyenruhás tapasztalt kezekkel átkutatta a megbilincselt fiú ruháit.

Miriam Winters némi indulattal vegyes elismeréssel nézett rám. Szegény biztosan azt hitte, hogy ez trükk volt, ők meg bedőltek neki. Pedig nem. Magam lepődtem meg a legjobban mind a kérdésemen, mind azon, hogy a srác válaszolt, és elvitte a balhét. Ez sosem jött még be. Zsenge zsaru koromban mindig azzal etettek az öregek, hogy meg kell lepni a tettest, neki kell szegezni a kérdést – nos, ez szerintem csak Columbónak sikerült a nyomozástörténelemben. Meg most nekem. Viszont eszem ágában sem volt a hölgy orrára kötni: a puszta szerencsén múlt, hogy a fiú gyakorlatilag beismerte a gyilkosságot. Szerencse pedig mindig kellett. Azokat, akiket jó nyomozónak szokás mondani, két csoportba lehet sorolni. Vannak a szorgalmasak, és vannak a szerencsések. Ez utóbbiakból van több. Én meg mindig igyekeztem elkerülni, hogy a kisebbséghez tartozzam.

– Nos, ügyvédnő, kérem, foglaljanak helyet. A kolléga itt marad önökkel.

– Semmi szükség a bilincsre, nyomozó!

– Gyilkosság miatt vettem őrizetbe az urat, Miss Winters. Ha ez a bűncselekmény nem indokolja a bilincset, akkor mi?

– Beismerő vallomást kívánunk tenni.

– Meglesz rá a módjuk. Most pedig, ha megbocsát!

Ha nem bocsát meg, akkor is megyek, gondoltam, és kisiettem a nappaliból. Mi a fene volt ez a nagy készségesség? Miért igyekezett a nő közölni, hogy partnerek mindenben, és beismerő vallomásra készülnek?

Mielőtt válaszolhattam volna a saját kérdésemre, kiértem a verandára. A felhők továbbra is az eget takarták, de nem volt kellemetlen idő, a szél pedig mostanra elült. A háziasszony és vendégei a székekre telepedtek, de a seriff inkább állva maradt, és az egyik tartóoszlopnak vetette a hátát. Odaintettem neki, aztán lementem a lépcsőn, és a helyszínelőhöz siettem. Éppen az istálló mögül baktatott visszafelé, s ahogy meglátott, felém vette az irányt. Az udvar közepén, a rozsdásodó vetőgép mellett találkoztunk.

– Hogy áll, Dennis?

– Már átnéztem a hátsó udvart és a melléképületeket. Csak abban a pajtában lesz érdemes körülnézni, ahol a hulla fekszik. A többi épületben nem találtam semmi érdemlegeset. Azért persze körbefotóztam mindenhol. Megnéztem a holttestet is. Valóban csak a lába lóg ki. De nem szemét van rajta, hanem trágya.

– Remek – húztam el a számat. – Jöjjön be a házba, és kezdjük ott!

– Ahogy gondolja, őrmester.

Előrementem, s hallottam, ahogy Randall a bőröndjével meg a fényképezőgépével csörömpöl mögöttem. Megálltam a konyhában, és körbemutattam.

– A mosogatóban van egy klopfoló, ha megnézi, rá fog jönni, miért kell nekünk. Aztán annak a komódnak is nézze meg a sarkát.

A helyszínelő odasétált, és gumikesztyűs kezével megpiszkálta a fiókos szekrényt.

– Vérnek tűnik.

– Nekem is – értettem egyet.

– Lássuk, vajon emberi-e.

Ezt a részt mindig szerettem. Először készített öt-hat fényképet a vérfoltról, más-más magasságból és szögből. Amikor ezzel megvolt, fogott egy csipeszt, és a szekrény sarkán a vérbe beleragadt hajszálakat egyenként megfogta, kihúzta a ragacsból, és beletette egy nejlonzacskóba. Lezárta a tasakot, majd keresztberagasztott rajta egy címkét, és akkurátusan feltüntette rajta a szálak megtalálásnak helyét és idejét, valamint a jelenlévő nevét, végül aláírta a cédulát. Nem idegbajosnak való munka volt, az biztos. Körülbelül azzal ért fel, mintha az ember megpróbálna vöröshangyákat gyűjteni egy szitába.

Ezután arrább tette a koffert, és egy apró üvegcsét meg egy kazalnyi steril gézzel bevont végű pálcikát vett elő. A folyadékból az egyik rudacska végére cseppentett, és megvárta, míg a vegyszer átitatja a pamacsot, azután a komód sarkáról letörölt vele egy keveset a vörösesbarna elszíneződésből, vigyázva, hogy még maradjon ép folt, amiből majd vérmintát vehet – már persze, ha a folt valóban vér.

A gyorsteszt szerint az volt.

– Emberi.

– Akkor rögzítsük vércsoport-meghatározáshoz, meg külön DNS– hez is.

– DNS-hez? Minek? Ott ül a tettesünk.

– Láttam én már havat is, esőt is. Rögzítse csak DNS-hez, Dennis! Ha nem kell, utóbb még mindig meg lehet semmisíteni.

Ilyen esetekben, amikor tisztának látszik az ügy, és a gyanúsított is beismerte a tettét, rendszerint nem érdemes az időt és a pénzt DNS-azonosításra pocsékolni. Nekem azonban valahogy az volt az érzésem, hogy első montanai ügyem nem sétagalopp lesz. Persze az is lehet, hogy egyszerűen még mindig be vagyok rúgva.

Randall hasonlóan pepecselve elcsomagolta a két mintát, azután egy zseblámpával körbevilágította a komódot, de nem talált rajta máshol vért.

– Itt van egy tenyérnyom, Larkin!

– Hol?

– Itt, a legalsó fiók szélén. Látja? – mutatta a zseblámpa laposan eső fényében a maszatot, ami a padlón ért véget. – Szerintem valaki nekieshetett a komódnak, és ahogy a földre zuhant, ösztönösen letenyerelt. A bal keze félig a komódon csúszott le. Nézze csak, itt van a csúszási nyom. A jobb tenyere minden bizonnyal a padlóra támaszkodott.

Ránéztem a szálkás hajópadló erős deszkáira.

Randall kitalálta a gondolatomat, és megrázta a fejét.

– Kizárt. Arról a felületről még maga Gil Grissom sem tudna ujjnyomot rögzíteni.

– Grissom? Az meg ki? – néztem rá értetlenül.

– Nem nézi a Las Vegas-i helyszínelőket a tévében?

– Nekem elég volt a San Diegó-iakat nézni.

– Mi?

– Semmi – legyintettem. – Szóval nem lesz tenyérnyom a padlóról, ha jól értem.

– Jól érti. A komód aljáról viszont leveszem. Legalább két ujj és a tenyér külső éle meglesz. Azonosításhoz kis szerencsével elég. A vérrel összevetve meg tudom majd mondani, ki fejelte le a szekrényt.

Randall megint belekotort a kofferbe, és egy bolyhos ecsetet vett elő, meg egy üvegcse finom port. Az ilyen pamacs mindig valami nagyon finom szőrből készült. Rendszerint a mókusok bánták, hogy kabátjukkal áldozhatnak a bűnüldözés oltárán. Hiába, van, amit a természet jobban csinál, mint a technika. Persze elő lehet ugyanolyan finomságú szintetikus ecsetet is állítani, mint amit a mókus spontán – csak éppen aranyárban van. A durvább meg elkenné a nyomokat. Szóval Állatvédők-Helyszínelők 0:1.

Dennis a szürkés port finoman a komód aljára szórta az ecsettel, aztán a pamacsot óvatosan mozgatva felkente a felületre. Így már zseblámpa nélkül is láthatóvá vált a kisujj és a gyűrűsujj, valamint egy tenyér élének a nyoma. A helyszínelő öntapadós fóliát vett elő, lehúzta az alapról, majd az átlátszó lapka egyik végét a nyom szélétől egyhüvelyknyire a bútorhoz tapasztotta. Apró, nyeles gumihengert fogott, és néhány határozott mozdulattal légmentesen rányomta vele a fóliát a komódra, azután egyben lehúzta az egészet, és a másik végén visszahajtotta a fehér, fényes alaplapra. A tenyér egészen remekül látszott. A szokásos adatkörmölést követően a rögzített nyom a kofferbe került.

Feltápászkodtunk a földről, és megmutattam a férfinak a húskalapácsot is.

A zseblámpával alaposan körbevilágította, és ő is kiszúrta a hajszálat. A csipesz segítségével kihúzta, és eltette egy tasakba. Azután újra a vérpróba következett. Amikor a géz elszíneződött, sokatmondóan felnézett.

– Itt valakinek alaposan átrendezték a gondolatait.

– Ez is emberi vér?

– Naná! Sőt. Nézze csak ezt a kis fehér valamit! – mutatott kisujjával a klopfoló recés végének barázdái közé. – Lefogadom, hogy ez csontszilánk.

Kihúzta és alaposan megvizsgálta a parányi darabkát, azután elcsomagolta.

– Majd a laborban kiderül, jelentkezett-e valaki azzal, hogy hiányzik pár négyzethüvelyk a koponyájából.

– Miből gondolja, hogy koponyacsont?

– Maga hol ütne meg valakit egy klopfolóval?

Nos, ebben volt valami. Randall pedig folytatta:

– Ahol pedig koponyacsont van, ott tízből nyolcszor agyvelő is lesz. Ahol pedig agyvelő, ott hulla.

– Az agyvelőt ki tudja mutatni valamivel?

– Itt nem. Laboratóriumban talán. De mivel ezt a szerszámot elmosták, aligha maradt rajta. Tudja, a vér alapvetően ragacsos folyadék, ami ahogy szárad, egyre inkább ragaszkodik a felülethez, és megül a barázdákban. Az agyvelő meg kocsonyás állagú massza, kevésbé tapad, s ha alaposan lemossák, el is tűnik.

– Agyvelő nélkül meg, ugye, nemigen lehet sétálni – jegyeztem meg okosan, de Randall csodálkozásomra nem értett egyet velem.

– Nem feltétlenül, Larkin. Pár éve volt egy esetem, ahol két favágó egymásnak esett. Az egyik történetesen egy láncfűrésszel kezdett a rendcsinálásba, és fejbe akarta vágni a társát. A másik felemelte a karját, hogy védekezzen, azt le is vágta a fűrész, de ettől lefékeződött, és a fejébe már csak tán félhüvelyknyi mélyen szántott bele. Ahogy kiértünk a seriffel a helyszínre, egy szürkésfehér csíkot találtam az avarban. Agyvelő volt, a láncfűrész vetette ki a földre. A hangyák már éppen kezdték széthordani. Nem fogja elhinni, de a pasas túlélte! Csak egy kicsit lelassult a gondolkodása.

– Az mit jelent, hogy kicsit lelassult?

– Elfelejtett ezt-azt.

– Ó, ez nekem már most is megy.

– Végül is, annyi agya azért maradt, ami egy favágó munkájához elég – vont vállat Randall.

– Na, és a levágott bal kar?

– Annyit akkor is tud mondani, hogy dől a fa, nem? – zárta le a témát a helyszínelő.

Megfogta a húskalapácsot, és egy hosszú nejlonzsákba helyezte, majd a szokásos módon lezárta.

– Ujjnyom? – kérdeztem.

– Ha a fele is igaz annak, amit a mosogatószer-reklámok állítanak, akkor legfeljebb azé van rajta, aki elmosogatta.

– Parádés – húztam el a számat.

– Talált még valamit, Larkin?

– Igen. Nézze meg azokat a sörösdobozokat, meg a whiskysüveget.

A férfi odabaktatott az asztalhoz, és szemügyre vette az ivászati kellékeket.

– Ezen annyi ujjnyom van, ami nyolc helyszínre is elég lenne. Elcsomagolom őket így, aztán a laborban majd egyenként leveszem a mintát.

– Nem ellenzem – pillantottam az órámra.

Randall gyors, avatott mozdulatokkal belekezdett a csomagolásba. Egy darabig figyeltem, aztán elkalandoztak a gondolataim, s hirtelen azon kaptam magam, hogy a konyha függönyét vizslatom. A csipkefüggöny felett, egy másik karnison, kétoldalt elhúzva nehéz sötétítő lógott. A konyhaablak északra nézett, ide az életben nem süt be a nap. Vajon minek akkor a sötétítő? Azután erről megint eszembe jutott valami. Odafordultam az éppen végző Randallhoz.

– Van magánál olyan vegyszer, ami a luminolt helyettesíti?

Megrázta a fejét.

– Nincs. Miért kérdezi?

– A sötétítőfüggönyről az jutott eszembe, hogy meg kéne nézni, van-e a padlón vér. Hátha itt történt a gyilkosság? Ha ujjnyomot nem lehet is erről a padlóról rögzíteni, azért egy nagy előnye van.

– Éspedig?

– A vért sem mossa fel róla senki. Beivódik ezekbe a kezeletlen deszkákba.

– Igaza lehet – értett egyet a helyszínelő. – Próbáljuk ki!

– Most mondta, hogy nincs vegyszere!

– Nem ezt mondtam, Larkin. Azt kérdezte, hogy luminolt helyettesítő vegyszerem van-e. Mondtam, hogy nincs. Luminolom viszont van.

Felvont szemöldökkel végigmértem a fickót.

Nehéz eset. Nem árt, ha egy súlycsoporttal feljebb rangsorolom. Mély lélegzetet vettem, és szelíden megszólaltam.

– Akkor azzal, ha lenne kedves!

– Hogyne.

Miközben hozzálátott az előkészületekhez, csendben megjegyeztem:

– San Diegóban már évek óta nem használunk luminolt, eszembe sem jutott, hogy azt keressem magán. Betiltották, mert káros az egészségre, és a jogvédők verték a nyálukat.

– Nos, itt a jogvédőket csak néhány mosómedve képviseli. Ők meg nem túl hangosak.

– Szeretem ezt az államot – nyugtáztam a tényt.

Randall egy porlasztóval ellátott kannát töltött meg a kotyvalékkal, és egy darabig elszöszmötölt a koncentráció beállításával. Ezalatt én behúzkodtam a függönyöket, majd látva, hogy nincs elég sötét, a hallba vezető ajtót is becsuktam. A helyszínelő lámpát gyújtott, és az utolsó munkafázist már annak fénye mellett végezte el. Mikor végzett, ismét lekapcsolta a világítást, és rám pillantott.

– Hol kezdjem?

– Ha itt ölték meg, biztosan az ajtón át vonszolták ki, tehát kezdjük a hallba nyíló ajtónál, aztán haladjunk befelé.

– Rendben.

A fal mellé húzódtam, hogy egyrészt ne legyek útban, másrészt meg a vegyszerből se nagyon kerüljön rám. Sose lehet tudni – hátha ez egyszer a jogvédőknek van igazuk? Pont az volt velük a bajom, mint a többi zsarunak: mindenféle apróság miatt kongatták a vészharangot, aztán amikor valóban gond volt, már a kutya sem figyelt rájuk. Mindenesetre nemegyszer kívántam nekik, hogy legyen az a szomszédjuk, akinek a megsértett jogait most oly vehemensen védik – aztán térjünk vissza a kérdésre egy hónap múlva. De tudnék kajánul vigyorogni!

Dennis közben körbespriccelte az ajtó előtt a fapadlót.

Nem látszott semmi.

– Ehhez mit szól, őrmester?

– Mi van, ha kreatívabb a fickó, mint hittük volna?

– Konkrétabban?

– Leüti aput, aztán nem végigvonszolja a lakáson, hanem behoz valami ponyvát, és itt bebugyolálja a tetemet.

– Miért tenne így?

– Utál takarítani.

– Itt úgy látom, mindenki utál takarítani – jegyezte meg a helyszínelő.

– Ez is csak az elméletemet támasztja alá. Mennyi anyaga van? Elég lesz az egész konyhára?

– Igen, de ha kell még, keverek. A kocsiban annyi van, hogy fél Cascade megyét kékes fénybe tudom borítani.

A félhomályban láttam, amint apró léptekkel elindul, és szisztematikusan végigpermetezi a padlódeszkákat a vegyszerrel. Az első fényfolt a komód mellett tűnt fel, s ahogy Randall a szórófejet magasabbra emelte, hogy a bútorra is jusson, láthatóvá vált a kéken világító, elkenődött vérnyom.

– Valaki itt kipróbálta, mit bír a buksija a tölgyfa ellenében.

– Megmérettetett, és könnyűnek találtatott.

– Ámen.

Továbbhaladva a padlón is hosszúkás, maszatolt vérnyom jelent meg. Azután, ahogy Randall lassanként lefújta az egész konyhát, azon vettem észre magam, hogy egy kékesen derengő tócsa közepében ácsorgok.

A luminol csodálatos tulajdonsága az volt, hogy sötétben kéken fénylővé tette a vérfoltokat. A nyomot ugyan tönkretette, és a vegyszer is csak pár percig lumineszkált, ám ez általában bőven elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a nyomozásnak új támponttal szolgáljon.

Bevallom, a hideg futkározott a hátamon. Egy elsötétített, vadidegen helyiségben álltam, ahol valószínűleg az elmúlt huszonnégy órában megöltek valakit, s halványan ködlő kék fény izzott szinte mindenhol a lábam körül. Ez pedig azt jelentette, hogy gyakorlatilag vérben állok. Önmagában e tény nem viselt volna meg, de az igen, hogy a sejtelmes derengésben elvész az ember mélységérzékelése, s egy perc után úgy éreztem magam, a kékes fény alatt megnyílik a padló, s én valójában a semmiben lebegek. Mintha alulról megvilágított felhők közt álltam volna. Aki egy kissé is misztikusabb lélek, rendszerint mindjárt az elhalt szellemét is látni szokta a luminol keltette bizarr fényben. Egy biztos, hamarosan nekem is hideg verejtékcsepp indult meg a hátamon, ahogy ott álltam a konyhában. Komoly késztetést éreztem, hogy három lépéssel az ablaknál teremjek, és szétrántsam a függönyt.

Nem tettem meg. Még meg sem érkeztem, és máris rajtam röhögjön fél Montana? Aztán meg ez a viselkedés nem felelt volna meg a kemény gyilkossági nyomozóról kialakult képnek sem. Már persze, ha egyáltalán van rólam ilyen kép a helyi zsarukban. Tényleg, vajon van? Míg ezen morfondíroztam, Randall abbahagyta a vegyszerezést, és elégedetlenül megcsóválta a fejét.

– Mi a gond? – kaptam az alkalmon, hogy kirántsam magam a kezdődő pánikból.

– Mindenütt világít.

– És?

– Hacsak nem egy marhát szúrtak itt le, akkor ez nem vér. Ennyi vére egyszerűen nincs egy embernek. Itt legalább háromgallonnyi vért kellett volna felmosni, hogy ilyen legyen a luminol hatása.

– Akkor mit tippel?

– Beleestünk a hibaszázalékba – vont vállat a helyszínelő, és széthúzta a függönyt, amivel egy csapásra megszüntette rossz érzéseimet. – A luminol a háztartási tisztítószerek kábé harminc százalékával reakcióba lép. Ez azt jelenti, hogy ugyanolyan nyomot generál, mintha vér lenne.

– Lefordítaná?

– Felmostak. Valami vér biztos volt itt, hiszen a komód sarkán is elég szép felkenődés látható, de utána valaki bekevert egy jó adag felmosószert, és feltakarította a padlót. Összegezve: ott vagyunk, ahol voltunk. Nem tudom egyértelműen kijelenteni, hogy vér van a padlón. Legalábbis ennyi biztosan nincs.

– Óriási – dünnyögtem.

– Átnézzük a lakás többi részét?

– Igen, nézze meg! Én addig váltok pár szót az ügyvéddel.

Randallt magára hagytam, és átvágva a hallon visszamentem a nappaliba. A seriff embere komoran, karba font kézzel állt a kandalló mellett, és Miriam Winters mellét fixírozta. Van szemem az ilyesmihez. Meg a helyében én se tettem volna másként. A nő az asztal mellett ült, és a térdére helyezett mappába jegyzetelt, miközben halkan beszélgetett védencével.

Lehuppantam az egyik fotelbe, mely közel esett az ügyvédhez. Bobby McCormick a védő másik oldalán ült.

– Egy időre visszatértem önökhöz – jelentettem ki kedélyesen. – Mintha azt mondta volna nemrég, hogy vallomást kívánnak tenni?

A nő hátrasimította vörös haját, és a szemüveg hidegen csillogó üvegén keresztül rám pillantott.

– Valóban.

– Konkrétan mi lenne a vezérvonala a védence vallomásának?

Bobby riadtan a nőre pillantott, s láttam, amint a fiú ádámcsutkája három-négy bakugrást végez a torkában, ahogy nagyokat nyel. Miriam a srác karjára tette a kezét, s abból, ahogy ujjpercei kifehéredtek, egyértelmű volt, hogy megszorította. Minden bizonnyal ez volt az egyik legfinomabb, ám leghatározottabb metakommunikációs kuss, amit valaha láttam. Mostantól Miss Winters vitte a szót, Bobby itt már nem mukkanhatott.

– Bobbynak szándékában áll elismerni, hogy szóváltást követően az apja rátámadt, ő pedig dulakodás közben véletlenül úgy megsebezte, hogy Mr. McCormick életét vesztette.

– Ezt eddig is tudtuk – jegyeztem meg szárazon.

Tudtuk a fenét! De egy ügyvédnek ilyeneket kell mondani. Nem tudhatja biztosan, hogy hazudok. Persze sejti, hisz ő sem ostoba, de biztos nem lehet benne.

Miriam folytatta.

– Sajnos Bobby megrémült, és kivitte az édesapja tetemét. Úgy vélem, a sokk miatt nem igazán tudta, mit cselekszik. Ugyanakkor az a tény, hogy a holttestet elrejtette, nem súlyosbítja a bűncselekményt.

Ebben speciel igaza volt. Ha egyszer kinyírtál valakit, már tökmindegy, mit csinálsz vele. Fel lehet szeletelni, elásni, kimérni szaláminak, sós kútba tenni, onnan is kivenni – jogilag ez már nem oszt, nem szoroz. Viszont a bulvársajtó imádja az ilyet. Minél szaftosabb, annál jobb.

– Hol ölte meg az apját, Bobby? – néztem a srácra.

– A konyhában – válaszolt Miriam a védence helyett.

– Ezt is tudjuk. Az egész konyha csurom vér.

– Ez is azt mutatja, hogy igazat mond.

– Mit csinált a holttesttel?

– Becsavarta egy nejlonba, és kivitte a pajtába.

– A lakás más részein történt dulakodás?

– Nem.

– Az igazat szeretném hallani. Ellenőrizni fogjuk.

Dehogy fogjuk. Az egész kekeckedésem pont arra ment ki, hogy ne kelljen az egész házat meg a farmot feltúrnunk mindenféle lényegtelen momentumok után. Akkor talán még ma végzünk.

– Az igazat mondjuk – tartott ki Miriam. – Az eset a konyhában történt, és onnan Bobby azonnal a pajtába cipelte a tetemet.

Randall jelent meg az ajtóban, és intett a fejével, hogy menjek ki. Feltápászkodtam, és kiballagtam hozzá a hallba.

– Nincs semmi – rázta meg a fejét.

– Gyorsan végzett.

– Csak azt néztem, hogy hol van valami különös. Felborult bútor, takarítási nyom, oda nem illő tárgy, de semmi ilyesmit nem találtam. Szerintem a gyerek a konyhában csinálta meg a balhét, és simán ki cipelte az apját a hallon át a pajtába. Semmi jele, hogy máshol is történt volna valami érdekes.

Komolyan bólintottam.

– Ezt mondják ők is.

– Úgy tűnik, nem hazudnak.

– Akkor a házban befejeztük a munkát, Dennis. Nekem is az volt az érzésem, hogy ezúttal tényleg igazat mond a gyilkosunk. Ha meg mégsem, majd visszajövünk megint nyomot kutatni.

– Egy ilyen ügyben, ahol megvan a tettes, és viszi a balhét? Minek?

– Várjunk még azzal, hogy ki mit visz! Majd ha megtette azt a vallomást. Egyelőre csak beszélgettünk.

Azt már hozzá sem tettem, hogy még csak nem is a gyilkossal, hanem a védőjével.

– Ébressze fel a halottkémet. Találkozzunk a pajtában!

Randall kifelé indult a koffereivel, én pedig visszafordultam a nappali felé.

– Megnézzük a holttestet. Velünk tart, Miss Winters?

A nő láthatóan habozott. Talán nem volt hozzászokva a készséges zsarukhoz, talán a hullaszagot nem bírta, de az is lehet, hogy csak a cipőjét féltette. Való igaz, a tűsarkú mélyebben süpped a trágyába, mint a férficipő.

– Köszönöm, őrmester, de inkább Bobbyval maradok.

– Ahogy tetszik – vontam vállat. – Ha meggondolja magát, tudja, hol talál.

Kiballagtam a nappaliból, átvágtam a hallon, és kimentem a verandára. Ideje megnézni első montanai halottamat. Amilyen szerencsém van, kiderül, hogy természetes halállal halt meg, és az egész hercehurca felesleges volt. Jártam már így. Persze azok a hullák nem húztak magukra másfél mázsa lótrágyát.

4

Első utam természetesen a Cherokee-hoz vezetett. Kinyitottam a csomagtartót, és egy hosszú másodpercig farkasszemet néztem a tökéletes rendetlenséggel. Ki kéne takarítanom a kocsit. Na, igen. Meg le is kéne már mosatni. Tulajdonképpen az eredeti színét is csak onnan tudom, hogy megnéztem a forgalmiban. Mielőtt azonban túlzottan átadhattam volna magam a takarítás körüli gondolatoknak, megpillantottam azt, amit kerestem. A gumicsizma ott volt baloldalt. Kihalásztam, és a földöz ütögettem, hogy leverjem róla a rászáradt sarat, amit a legutóbbi helyszínen szedtem össze. Mikor is volt az? Hat hónapja?

Ráültem a nyitott csomagtartó szélére, és kifűztem bakancsomat, aztán felrántottam a gumicsizmát. Erre akkor szoktam rá, amikor egy hullaszemle után ki kellett hajítanom a vadonatúj cipőmet, mert nem tudtam lemosni a talpáról az elhaltat. Van ilyen, én meg szeretek a saját káromon tanulni.

A bakancsot meg behajítottam a csomagtartóba. Amíg öt másodpercnyi elmélyült szemlélődés elegendő, hogy megtaláljunk valamit, nem jött még el az ideje a kocsitakarításnak. Elégedetten becsaptam az ajtót, és elindultam a pajta felé. Alig pár lépést tettem, amikor a szemem megakadt azon az épületen, amelybe Chuck Logan bement vizelni, miután elváltunk. Megváltoztattam az útirányomat, és megcéloztam ugyanazt a bejáratot, amit a hadnagy is használt.

Egyszerű, rétegelt lemez ajtó volt, lapját már meghajlította a nedvesség. Elfordítottam a kilincset, és beléptem a házba. Egy folyosóra jutottam, amely mindkét irányban talán két yard hosszúságú volt, s egy-egy ajtóban ért véget. Balra indultam, s bekukkantottam a következő helyiségbe.

Birkaól volt. A hatalmas hodály mindkét oldalán mellig érő, vastag acélrácsok alkotta karámok sorakoztak a hátsó falig, közöttük keskeny betonjárda, amelyről az állatok etetése, takarítása intézhető. A járda a hátsó falnál egy két-szárnyú ajtóban végződött. Nyilván a legelőre nyílt. Birkák sehol nem látszottak, csak az enyészet újabb bizonyítéka volt az elhagyott akol.

Visszamentem a folyosón, és ezúttal a másik ajtón nyitottam be, majd azonnal meg is torpantam. Ez csak egy vécé volt. Fehér csésze, öblítőtartály – semmi egyéb. Becsuktam magam után az ajtót, és kimentem az udvarra.

Az akolt megkerülve a pajtához indultam, ahol Randall társaságában alacsony, pocakos, hatvan év körüli figura várt rám.

– Dr. Matthew Caine – nyújtott kezet barátságosan, amit alaposan meg is ráztam. Kedveltem a halottkémeket. Az ember nem tud semmit a fekete humorról, amíg részt nem vett egy sörözésen halottkém társaságában.

– Great Falls-i rendőrség – kezdtem én is a bemutatkozást. – Cameron Larkin vagyok, és őrmesteri rendfokozatban szenvedek.

– Abból gyorsan ki tud gyógyulni, őrmester, csak verjen orrba valakit élő adásban.

– Ha végleg elegem lesz, megfogadom a tanácsát.

– Jól teszi. A leszerelés leggyorsabb módja.

Randall közben elszívott egy cigarettát, majd a csikket elnyomta a cipőtalpán, és zsebre vágta. Legalább hallott már arról, hogy bűnügyi helyszínen nem hagyunk szerteszét semmit.

– Uraim, talán nézzük meg a pácienst! – javasolta Caine.

– Egyetértek.

Kitártam a pajta ajtaját, és megálltam a küszöbön.

Egyszerű, deszkapalánkokból összeszögelt épület volt, melynek tetejét súlyos oszlopokra támaszkodó vaskos gerendák tartották. A tető alatt galéria futott körbe, ami takarmánnyal volt megtömve, a padló pedig durván elsimított betonból készült. A bal oldali fal mellett ütött-kopott traktor állt, mellette mindenféle szerszámokat dobáltak halomba. A másik fal mellett szalmabálák álltak feltornyozva egészen a galériáig, illetve a hátsó sarokban embermagasságú trágyadomb emelkedett, alapja legalább háromnégy yard hosszú volt.

A trágya alól egy meztelen láb lógott ki.

El tudtam volna képzelni ennél méltóságteljesebb végső nyughelyet – és ezzel alighanem Robert McCormick is egyetértett volna.

– Nos, nézzük a jó oldalát – morogta Caine.

– És mi lenne az?

– A trágya száraz. Ahogy elnézem, szalmával kevert birkaszar.

Egyetértően bólintottam.

– Kétségtelenül jobb, mintha úszva kéne bemenni érte.

– Hogy kezdjük? – tért a lényegre Randall.

– Fényképezéssel – mondtam. – Kezdje innen az ajtóból, és azután körbe az egész pajtát. A trágyadombról is kell néhány felvétel, és külön a lábról is.

Randall hozzálátott a kattintgatáshoz. Caine közben elnyomott egy óriási ásítást.

– Hogy szedjük ki?

– Egy biztos – mondtam –, én nem fogok ásni. Orvosi papírom van róla, hogy nem emelhetek nehezet.

– Na, persze – morogta a halottkém. – Szerezne valakit, aki látott már ásót közelről? Észrevettem a ház körül egy idősebb pasast, aki aranykoszorús alkoholista benyomását keltette. Ő alighanem vállalná, ha a megye fizetne neki pár dollárt.

A leírás tökéletesen illett Manny Grattanóra.

– Ő állítólag a farm mindenese, és mint ilyen: tanú. Nem hagyhatom, hogy itt bóklásszon. Mi van, ha ő a tettes?

– Ezt maga sem hiszi komolyan, őrmester.

– Az esélye megvan.

– Figyeljen rám egy kicsit! – lépett közelebb a halottkém. – Hol dolgozott maga korábban?

– San Diego, gyilkossági csoport.

– Akkor hadd mondjak valamit. Ez itt Montana, fiam. Lassú vidék, lassú emberek. Lazítson! Piano! Itt általában minden az, aminek látszik. Nyugodjon meg, azt a mezítlábas fickót nem kábítószer-kereskedők ölték meg, és nem is arab terroristák. A fia volt a tettes, ha jól tudom, nem?

Lazítsak? Már amúgy is túl laza vagyok. Ugyanakkor meg igaza volt. Ez tényleg nem San Diego. A fenébe az előírásokkal!

– Meggyőzött, doki.

– Hacsak nem akarja az egész napot itt tölteni, akkor szóljon annak a szeszkazánnak, hogy jöjjön ásni!

Odafordultam a ház felé, ahol Dan Novelle még mindig a verandán beszélgetett a háziakkal.

– Seriff, egy pillanatra! – bődültem el.

Caine összerezzent az üvöltésre, és végigmért.

– Maga igazán diszkrét embernek tűnik.

– Kösz a bókot, igyekszem.

Novelle odaügetett hozzánk.

– Mi a probléma?

– Seriff, kéne egy kis segítség. Szóljon már annak a Grattanónak, hogy jöjjön, fogjon egy ásót, hadd bontsuk ki a főnökét!

– Küldöm – mondta Novelle, és visszament a társasághoz.

Hm. Fenn sem akadt azon, hogy egy tanúval akarom kiásatni a hullát. Lehet, hogy itt tényleg más időszámítás van? Akklimatizálódnom kell.

Grattano megérkezett. Görnyedt tartású, ősz hajú fickó volt, olyan, amilyenekkel tele vannak a mezőgazdasági vidékek. Kockás ing, kitérdelt sötétkék kezeslábas, gumicsizma, és egy zsíros, keskeny karimás kalap alkotta az öltözékét.

– ’Napot! – bökte meg a kalapját. – Mi kéne?

Sejtettem, hogy entellektüel lesz.

– Manny, ki kéne ásni Mr. McCormickot, és a segítségét kérem!

– Azt már nem!

– A Cascade megyei Seriff Hivatala felajánl érte ötven dollárt. Majd kérje a pénzt Novelle serifftől! – tudtam, hogyan kell barátokat szerezni.

– Semmi pénzért sem!

Akkor változtassunk taktikát!

– Manny – folytattam bizalmas hangon. – Van a kocsimban egy bontatlan üveg orosz vodka. Ivott már orosz vodkát? Ha segít, magának adom. Hm?

A vizenyős szürke szemben végre érdeklődés csillant.

– Miért nem ezzel kezdte?

– Ott az ásó, ha szólok, lásson hozzá, addig gyújtson rá itt, a pajta előtt.

Az öreg kiment, és lekuporodott egy ekevas széles tetejére, hogy kényelmesen végigszívja vékony, barna cigarettáját. Randall ezzel egy időben érkezett vissza.

– Körbefotóztam a pajtát, őrmester.

– Látott valami érdekeset?

– Ott, a szerszámok között áll egy vasvilla, amin van némi vér.

– Ezt látták a járőrök is. Nézzük meg!

Randall odahúzta a fémkofferjét, és elővette a szükséges eszközöket. A reagens egy perc múlva elszíneződött – de nem úgy, ahogy vártuk.

– Hát ez vér, csak épp nem emberi.

– Valaki móresre tanította a kutyát?

– Vagy egy patkányt.

– Az a gond, hogy ezennel kilőttük a gyilkos fegyvert.

– Akkor kereshet másikat – morogta Caine, és láttam az arcán, hogy nagyképű, akadékoskodó, városi seggfejnek gondol. Nagyjából igaza is volt, de ezt ő még nem tudhatta. Az előítéletet viszont nem szeretem.

Tanácstalanul néztünk a több száz használt, rozsdás szerszámra, ami előttünk hevert.

– Mennyi folyadékja van, Dennis? – nézett a helyszínelőre Caine.

Közbe kellett lépnem, mielőtt komolyan fontolóra veszik a nagyüzemi vérpróbát. Nem ez volt az első helyszínem, ahol végül semmi sem úgy nézett ki, és semmi sem az volt, aminek az első rendőri jelentések mondták. Menjünk vissza a kályhához!

– Megfordítjuk az ügymenetet, uraim. Kiássuk a holttestet, és annak a sérülései talán majd orientálnak, mit is kéne keresnünk. Legalább szűkítjük a kört.

– Logikusnak hangzik – értett egyet a helyszínelő, és gyorsan becsukta a táskáját.

Odasétáltunk a trágyadombhoz, ahol Randall leguggolt, és megvizsgálta a kilógó lábat. Semmi különös: koszos talp, néhány hullafolt a sarok körül, és egy letört körmű nagylábujj.

– Legalább nem ültették mélyre – jegyezte meg szarkasztikusan Caine.

– Lássunk hozzá! – szólítottam fel a társaságot, mivel eszembe jutott, hogy nekem még ki is kell hallgatnom ma a tettest, meg talán a tanúk egy részét is.

Kimentem a pajta elé, és Grattanóra néztem. Ahogy meglátott, eltaposta a csikket, és bejött. Szó nélkül megragadott egy lapátot, és odament a trágyadombhoz.

– Óvatosan, Mr. Grattano! – mondtam.

Valamit morgott, azután nekiállt leszórni a trágyát a holttestről. Alig két alkalommal erőltette bele a halomba a lapátot, amikor dühösen félrehajította a szerszámot, megragadott egy villát – szerencsére nem azt, amit pár perce még a gyilkosság eszközének hittünk –, és azzal folytatta a munkát. A szalmával kevert használt almot valóban jóval könnyebben tudta így eltávolítani a tetemről. Randall minden egyes újabb merítés után készített egy felvételt.

Először Robert McCormick lába bukkant elő. A hulla hanyatt feküdt, lábai egymás mellett, kinyújtva, lábfejei ernyedten oldalra fordulva úgy, hogy nagyjából derékszöget zártak be. Akárki hozta is ide, alighanem vonszolta. Csakhogy a padlón nem látszott vonszolás nyoma. Vagy nem is kerestük? Fogtam a zseblámpámat, és kissé eltávolodtam a csoporttól, majd görnyedten végighaladtam a holttestet az ajtóval összekötő képzeletbeli egyenesen. Néhol leguggoltam, és a bekapcsolt zseblámpát a földre fektettetem. A lapos szögben érkező erős, fehér fény számos helyen szürkés, gumiszerű csíkokat, felkenődéseket hozott elő a betonon.

Odaintettem Caine-nek, aki átballagott hozzám, és leguggolt. A nyomra mutattam. A halottkém közel hajolt, és elgondolkozva megvizsgálta a feldörzsölt csíkokat.

– Nos? – sürgettem.

– Valószínűleg bőr. Ha erre vonszolták ezen a durva felületen, alighanem elkopott a sarka. Majd megnézzük, ha kiástuk.

– Vért nem találtam.

– Ha már holtan húzták erre, akkor nem is feltétlenül kellett, hogy találjon.

– Igaz.

Visszasétáltunk a tetemhez.

Manny Grattano már majdnem végzett sajátos munkájával, láthatóvá vált, hogy a néhai McCormick szürke pólót, vörös kockás inget és fekete munkáskabátot viselt, utóbbi ki volt gombolva. Már csak a fejét és vállát takarta a szalmával kevert trágya. Randall szorgalmasan fényképezett. Hála a digitális technikának, nem voltak filmgondjai. Köhintettem egyet, de az olasz segédmunkás nem zavartatta magát. Szólnom kellett neki.

– Mr. Grattano!

– He?

– Éppen a munkaadója fején áll.

– Ja!

Arrébb lépett egyet, majd nagy lendülettel beleszúrta a villát a trágyába. Ahogy felemelte a szerszámot, láthatóvá vált Robert McCormick halott, vérmaszatos arca. Intettem a szeszkazánnak, hogy elég lesz. Lemászott a dombról, a villát a falnak támasztotta, és úgy kétyardnyira a holttesttől megállt. Érzelmek nélkül, inkább csak kíváncsian figyelte halott kenyéradóját. Vagyis inkább whiskyadóját.

Randall letérdelt a halott mellé, és egy nagyobb, puha pemzlivel elkezdte eltávolítani a birkaürülék és a szalma maradékát a testről.

Caine a holttest ruházatára mutatott.

– Látja, Larkin? Az inge és a pólója kicsúszott a nadrágból, a kabátja szétnyílt, két gombja is leszakadt.

– Vonszolták.

– Úgy van. Alighanem a hóna alá benyúlva húzták. Nézze csak! Elszakadt az ing, és itt, meg itt, a póló is ki van nyúlva. Három vagy négy helyen.

– És?

– Gyenge fizikumú elkövetővel van dolgunk. Alighanem több alkalommal is meg kellett ragadnia a ruházatot, és újra meg újra megrántania a halottat. Nem volt elég ereje a folyamatos vonszoláshoz, ezért többször is elengedte. Aztán persze máshol fogta meg a ruháját, amikor elegendő erőt gyűjtött. Innen vannak azok a kapaszkodási, rángatási nyomok a ruháján. Ahol megfogta a gyilkos, kinyúlt az anyag.

Caine lehajolt, és megnézte az elhalt sarkait.

– Megkopott a futóműve.

– Tehát tényleg vonszolták.

Randall felegyenesedett.

– Kész.

– Nem lett szebb – jött Caine morbid válasza.

– Hívjon kozmetikust!

Jól elvoltak.

– Lefotózná esetleg? – néztem a helyszínelőre.

Válasz helyett leakasztotta a Kodakot, és ellőtt egy hosszú sorozatot, ahogy számos szögből lefényképezte a hullát. Amikor pár perc múlva végzett, Caine felém fordult.

– Akkor vetkőztessük le!

– Itt? – ütköztem meg. San Diegóban ilyen esetben a helyszíni vizsgálat után úgy, ahogy volt, tepsibe került a delikvens, aztán a boncteremben vetkőztették le. Ily módon el lehetett kerülni, hogy a ruházatában lévő esetleges mikronyomok eltűnjenek.

– Nyugi, őrmester, mondtam, hogy lazítson – hümmögte a halottkém. – Ez itt Montana, az eset pedig szimpla. Le kell vetkőztetnünk, hogy megtudjuk, milyen eszközt keressünk.

Kezdtem úgy érezni, hogy másik bolygóra kerültem. Megcsóváltam a fejem.

– Jól van, doki, csinálják!

Randall és Caine lehajolt, és elkezdték leszedni a ruhát Robert McCormickról. A nadrág, a póló, az ing, a kabát mind külön papírzsákban végezte. A zsebeket kifordították, tartalmukat a földre szórták. Némi aprópénz, egy bicska, egy Great Falls-i parkolójegy – ez volt minden. Szomorú, hogy mennyire nem marad semmi egy halott után az emlékén kívül. A parkolójegyet felvettem, és a noteszomba beírtam a helyet és az időpontot, hogy majd ellenőrizzem, ha ráérek.

A férfi felsőteste is mocskos volt a vértől, de a maszat alatt nem látszottak tisztán a sebek. A hulla felett Grattanóra tévedt a tekintetem. Elkapta a pillantásomat, és az iszákosok nemzetközi jelzésével hátravetette a fejét, és magasba emelt, begörbített kezével úgy tett, mintha üvegből vedelne. Neki még tartozom. Intettem, hogy kövessen, és kimentem a Cherokee-hoz. A kesztyűtartóból elővettem egy üveg Smirnoffot, és az öreg kezébe nyomtam. Alaposan megvizsgálta a címkét.

– Ez orosz?

– Nekem azt mondták – adtam a hülyét.

– De...

Most már oda volt a türelmem.

– Nézze, Manny, ami magát valójában érdekli, az ott van a címke alsó sarkában. Látja? Alkohol: negyvenöt százalék. Na, húzzon innen!'

Otthagytam a kocsi mellett, és visszaindultam a pajtába. Vízcsobogást hallottam, és ahogy az ajtóba értem, a földbe gyökerezett a lábam. Valóban azt hittem, rosszul látok.

Randall és Caine a hullát kijjebb vonszolták, egészen a betonpadló közepére, hogy messzebb legyen a trágyadombtól, majd a helyszínelő kihúzta a falnál halomba dobált slagot, és a tömlővel vastag vízsugarat lövellt a holttestre. A víz zubogva verte le a szederjes mellkasról a vérmocskot.

Meg minden nyomot.

Azt hiszem, meglehetősen lila lehetett a fejem, amikor Caine-hez fordultam.

– Mi az úristent csinálnak?!

– Lemossuk.

– De elmosnak minden mikronyomot!

– Csak nem képzeli, hogy a szarban fogok turkálni?

– De pontosan azt képzelem, ember! Hallott már gumikesztyűről?

– Ne játssza itt nekem a szuperzsarut, Larkin!

– Hagyja abba! – ordítottam rá Randallra, mire az megszeppenten elzárta a vizet.

Ahogy a hullára néztem, láttam, hogy már mindegy. A nagynyomású vízsugár leverte róla a trágyával együtt a vér maszatos foltjait, és valószínűleg minden egyéb nyomot is. Ilyen csak a mesében van! Meg itt.

Leguggoltam a néhai Mr. McCormick mellé, hogy megnézzem a tetemét. Caine mellém kuporodott, és hozzálátott a halottszemléhez. Iménti összezördülésünk mintha meg sem történt volna. Láthatóan túltette magát a szóváltáson, én meg jobbnak láttam nem forszírozni a dolgot. Most már úgyis mindegy volt. És még az is lehet, hogy valóban neki van igaza: ha minden jól megy, a tettesünk amúgy is őrizet alatt ül a házban, és semmiféle mikronyomra nem lesz szükség. Már persze, ha minden jól megy.

– Mit lát, doki?

– Lássuk csak! – gumikesztyűs kezével megfogta a holttest karját, és megmozgatta, aztán ugyanezt tette a nyakkal is, miközben monoton hangon mormogott a nyakába akasztott, bekapcsolt diktafonnak: – Teljes bőrfelületén halovány színű, trágyával és szalmával szennyezett holttest. Közepes testalkatú férfi, láthatóan jól táplált. A hullamerevség testszerte fennáll, a hullafoltok megfigyelhetők, nyomásra nem halványulnak.

Megállította a felvételt, és rám nézett.

– Akkor most nézzük a sérüléseket!

– Kezdje a mellkassal, ha már hanyatt fekszik!

– Rendben – újra lenyomta a felvétel gombot: – A bal mellkas külső oldala az alsóbb bordák területétől egészen a kulcscsontig szederjes, kékesen elszíneződött, a terület nyomásra nem halványul el. Az emlőbimbó mellett, attól a szegycsont irányába kéthüvelyknyire kissé ferde, másfél hüvelyk hosszú, fél hüvelyk szélességben tátongó bőrfolytonosság-megszakítódás látható...

Mindig szerettem az orvosi nyelvet. Bőrfolytonosság– megszakítódás! Miért nem tudják egyszerűen azt mondani, hogy lyuk? Valószínűleg két évvel hamarabb elvégeznék az egyetemet, ha nem kéne megtanulniuk ezeket a titkos szavakat. Miközben ezen elmélkedtem, Caine folytatta a munkát, majd a mellkassal végezve megállította a felvételt, hogy mozdítson egyet a tetemen.

– Rendesen ki van lyuggatva a szerencsétlen – jegyeztem meg.

– Bizony. És ez még csak a mellkas bal oldala volt.

– Doki, ezek a sérülések nem úgy tűnnek, mintha vasvillával okozták volna.

– Hát nem is! Biztosan nem villával csinálták őket.

– Mire tippel?

– Hogy a Capitals lesz a bajnok – mondta fanyar hangon, majd értetlen képemre nézve elhúzta a száját: – Nem tippelek, Larkin. De ha rám hallgat, valami szép nagy, széles pengéjű kést keressen. Kenyérvágó, szeletelő, bajonett: bármi szóba kerülhet, a lényeg, hogy bő egyhüvelyknyi széles a pengéje, és legalább arasznyi a hossza. Plusz a nyele. Az eszközről akkor tudok biztosat mondani, ha felboncoltam a tetemet.

– Akkor miért jelentette a seriff, hogy villával szúrták le? – vetette fel az eddig csendben álló Randall.

– Mert meglátta a villát – vontam vállat. – Minden második helyszínen a végére egészen más sztori alakul ki, mint ami az előzetes jelentésben szerepelt. Ezek a dolgok már csak így működnek. Amúgy van még abból a luminolból?

– Van. Miért?

– Jó lenne, ha megnézné, mennyi vér volt itt, mielőtt felmosták a betont.

– Miért, felmosták?

– Nem tudom. De nem találtunk sok vért, és a vonszolási nyom körül sem volt semmi. Talán felmosták, talán nem is volt, mert bebugyolálva hozták ide a hullát. Szeretném tudni, itt történt-e a gyilkosság. Ennyi szúrt sebbel rengeteg vérnek kell lennie valahol.

– A konyhában találtunk eleget. Vagy lehet, hogy befelé vérzett el.

– Igaz. De azért csak nézze meg, van-e itt is!

Randall hümmögve hozzálátott az előkészületekhez, én meg visszafordultam a halottkémhez.

– Folytassuk, doki!

– Akkor nézzük a mellkas másik oldalát! A középvonaltól négy hüvelyk távolságra, a hatos borda tájékán éles szélű, másfél hüvelyk széles, közel függőleges bőrfolytonosság-megszakadás látható. Mellette a mellkas felszínét érintő, tíz hüvelyk hosszú, a bőr alá nem hatoló, karcolt sérülés...

– Mi lehet ez?

– Egy lecsúszott szúrás. Ahogy fordult a test, ez a döfés csak érintette a mellkast.

– Vajon melyik keletkezett előbb?

– Ezt nem tudom megmondani.

– Aha. Lát még rajta valamit?

– Nem, ezen az oldalon semmit. Fordítsuk meg.

Óvatosan az oldalára fordítottuk a tetemet, a doki pedig rápillantott a hátára.

– Itt van – újra bekapcsolta a diktafont. – A hát bal oldali részén, az ötös borda mellett, a gerinctől egy hüvelyk távolságra, függőleges, éles, metszett szélű sérülés, hossza másfél hüvelyk, szélessége fél hüvelyk, mélysége nem állapítható meg. Ettől a kar irányába négyhüvelyknyire, kissé feljebb, a függőlegessel harminc fokos szöget bezáró metszett szélű, másfél hüvelyk széles bőrfolytonosság– megszakadás.

Visszaengedtük a testet a hátára.

– Nézze a kezét, doki! – emeltem fel a halott bal karját. – A tenyere is sérült.

– Hadd lássam! – megvizsgálta a kezet. – Igen, tipikus védekezési sérülés. Gyakorlatilag átszúrták a tenyerét. Nézze csak! A kézháton jött ki a döfés. Valaki nagyon meg akarta ölni. És nézze meg az alkart is, őrmester! A jobb alkar felső harmadában, a feszítő felszínen van egy háromhüvelyknyi metszett sérülés, ami elég mély, és mellette egy majdnem párhuzamos karcolás.

– Védekezett?

– Maga elé kapta a karját. Látja? Ekkor szúrták át a tenyerét.

– És az alkar sérülése?

– Szintén maga elé emelt testhelyzetre utal. Egy szúrás csak súrolta, egy másik pedig azt a mély bemetszést okozta. De nézze meg a fejet!

A holttest koponyájának jobb oldala roncsolt volt, fülcimpája félig leszakadt. A halottkém egy darabig igazgatta a sebet a mutatóujjával, kihúzta az alvadt vérből a hajtincseket, hogy jobban lássa a sérülést.

– Megütötték?

– Valószínűleg. De ezt itt, a pofacsonton okozhatta más is.

– Például?

– Mondjuk, egyszerű elesés. A lényeg, hogy valami tompa tárgy okozta, a széle nem éles, inkább olyan, mintha a csont és az a bizonyos tárgy között elmállott volna a bőr. Bokszolóknak vannak ilyen arcsérülései – közelebb hajolt a fejhez. – De ez itt feljebb persze nem esés. A jobb halántékon, valamint felette, és mögötte a hajas fejbőrön, továbbá a fülkagylón többszöri, a közepeset meghaladó erővel történt erőbehatás nyoma látható, amelyet nyilvánvalóan valamilyen igen kemény eszközzel okoztak. Nézze csak, Larkin! Itt a halántékon valami rácsos nyomot hagyott a bőrön. Az ütésekhez használt eszköz lehet ilyen felületű.

– A konyhában találtunk egy vérrel szennyezett húskalapácsot – vetettem fel.

– Klopfoló? Igen, az lehet, ha jól emlékszem, azoknak az egyik fele rácsozott, vagy kockás.

– Ennek is.

– Remélem, lefoglalta.

– Persze. Hány ütést lát a fejen?

– Azt mondja, hogy... egy, kettő, három, a fülkagylóra is kettő. Itt van még egy. Nos, úgy számolom, öt vagy hat ütés lehet, de ezt a boncoláson tudom majd pontosan megmondani. A koponya betört, itt a fül előtti területen látja ezt a diónyi horpadást? Alighanem az agyállományba is behatolhattak szilánkok.

– Van még valami, doki?

Felegyenesedtünk, és kicsit kinyújtóztattuk elgémberedett tagjainkat.

– Azt hiszem, egyelőre nincs.

– Mit gondol, miért cserélt eszközt a gyilkos?

– Hogy miért tette le a kést, és vette fel a klopfolót?

– Vagy fordítva! Miért tette le a klopfolót és vette fel a kést?

– Nem, először a kést használta.

– Miért ilyen biztos benne?

– Nézze meg a sérüléseket! A háton két szúrás nyoma, a mellen és a vállon négy vagy öt. Ha előbb nekiáll a húskalapáccsal ütni a sértettet, ezektől a fejsebektől biztosan a földre kerül, akkor viszont vagy a hátán, vagy a mellén vannak szúrt sérülések, de mindkettőn aligha. Minek forgatták volna, nem igaz? Aztán meg ilyen koponyasérüléssel nemigen tudott volna védekezni a szúrások ellen, márpedig a karja tanúsága szerint ellenállt.

– Van benne valami.

– Szerintem előbb megszúrták, ekkor kapta azokat a védekezési sérüléseket is. Nagyon meg akarták ölni, nézze csak, hány szúrás és vágás van a testen!

– Ezeket álló helyzetben szerezte?

A halottkém elgondolkozva bólintott.

– Állt, ült, esetleg térdelt. Szinte biztosan függőleges volt a törzse, amikor megtámadták. A szúrások irányából úgy tűnik, hogy nagy erővel, fentről lefelé döftek. Nézze csak: a sebek mind függőlegesek, vagy ahhoz közelítenek. Ha kaszáló mozdulattal szúrna, akkor a vízszinteshez állnának közelebb. A tettes a kést marokra fogta, mégpedig úgy, hogy a penge a tenyérél felé nézett, nem pedig a hüvelykujj felé. Úgy ugyanis nem szúrhatott volna fentről lefelé.

– És miért váltott eszközt?

– Ezt a maga dolga kitalálni – vont vállat Caine.

– Talán nem halt meg azonnal a sértett? – találgattam.

– Elképzelhető. Leszúrja, aztán a gyilkos eldobja vagy elejti a kést, de az áldozat nem hal meg azonnal. A földre esik, hörög, esetleg vergődik. Abban a lelkiállapotban a gyilkos felkapja a kezébe kerülő első tárgyat, és lesújt.

– Maga így tett volna?

– Nem. Én a fürdővizébe dobtam volna hajszárítót, hogy balesetnek tűnjön. – A doki savanyú arccal rám nézett. – Ne akarja megérteni őket, Larkin! Azt a lelkiállapotot nem lehet átérezni, csak átélni.

– Na, igen.

Randall odalépett hozzánk.

– Nagyon kevés vért találtam. Nem itt vérzett el.

Ideje volt feltenni a százdolláros kérdést.

– Doki, mi volt a halál oka?

– Hát, ezt biztosan csak a boncolás után tudom megmondani, de nagy valószínűséggel a döfések következtében megsérült a szív és a tüdő, így a halál oka alighanem heveny mellűri elvérzés. De meg kell néznem a fejsérülést és az agyat is. Tulajdonképpen a mellkasi és a hátat ért szúrásokat, meg a koponyára mért ütéseket tekintve van rajta legalább hat-nyolc, egyenként is halált eredményező sérülés.

– A halál időpontja?

– A halottszemle megkezdését megelőző tizenkét-huszonnégy óra.

– Pontosabban?

– Nézze, bár nem írnám le semmi pénzért, de úgy gondolom, valamikor tegnap késő délután vagy kora este végezhettek vele. De ezt csak szóban mondom, és csak magának. Hivatalosan tizenkettő– huszonnégy órája halott.

Íme, a kőkemény valóság! Valaha volt összes zsaruismerősöm közül kizárólag Nash Bridgesnek tudta azt mondani az orvos, hogy a delikvens este nyolc óra húsz és kilenc között halt meg.

– Mikor boncolja?

– Fiatal az idő, úgyhogy amint beérnek vele Great Fallsba. Beszállíttatja?

– Szólok a seriffnek.

Kimentem a pajtából, és Novelle-t kerestem a tekintetemmel. Ott állt a terepjárók mellett, és egy szürke furgon sofőrjével beszélgetett. A pasasról lesírt, hogy halottszállító – ezek mindenütt egyformák.

– Seriff, látom, már elintézte a szállítást. Épp most akartam megkérni rá!

– Már Chuckkal megbeszéltem, mielőtt elment. Hová vigyék a holttestet?

– Great Fallsba. A halottkém azt mondja, azonnal hozzálát a boncoláshoz, amint beértek vele.

– Rendben. Tehetek még valamit magáért?

– Legyen kedves beszállíttatni a gyanúsítottat is Great Fallsba!

– Bevisszük. Maguk végeztek?

– Igen, el lehet vinni a halottat.

– Maga nem jön?

– Még meg kell néznem pár dolgot a házban.

– Akkor a kapitányságon találkozunk!

– Viszlát!

Felsétáltam a verandára, és végignéztem, amint a következő tíz percben a kocsik elhagyták a farmot. A seriff és az újonca indult először, a letartóztatott gyanúsított a járőrkocsi ráccsal elválasztott hátsó ülésén kuporgott. Őket az ügyvédnő követte, majd elhajtott a halottkém és a helyszínelő is, miután végignézték a holttest elszállítását.

Négyen maradtunk: Mrs. McCormick, Grattano, a szomszéd meg én.

Ideje volt körülnézni a ház többi részében.

5

Manny Grattano még mindig a pajta mellett, az egyik boronán üldögélt, és a tőlem kapott vodkát kortyolgatta. Ahogy közeledtem felé, láttam, hogy már bő háromujjnyit eltüntetett az italból. Ebben az ütemben haladva nem sok hiányzott, hogy egy spontán cukaharával bezuhanjon a tárcsák közé.

Odaértem hozzá, és letelepedtem a szomszédos vasra. A szagból ítélve Grattano nem az én vodkámmal indította a napot. A lengedező őszi szélben whiskybűz és némi állott sörszag kergetőzött. Elővettem egy doboz cigarettát, amit vész esetére tartottam magamnál, ha mégis rá akarnék gyújtani, és a lyukon keresztül kihúztam egy vékony szálat, majd a szám sarkába illesztettem. Odanyújtottam az öregnek is a csomagot, mire méla undorral végigmért. Azután elvette a cigit, maga is kikotort egy szálat, a többit pedig a világ legtermészetesebb módján zsebre vágta.

Még csak a nap derekán jártunk, de a nyomozás anyagilag már most sem ígérkezett rentábilisnak. Benzin, egy üveg vodka, egy doboz Marlboro. Mire végzek, kiforgatnak mindenemből.

Ideje volt elkezdeni a faggatózást, mert a segédmunkás egy újabb hosszú korty vodkát döntött magába, miközben ismét levegőnek nézett, és a gondolataiba mélyedt. Tényleg, vajon milyen gondolatai lehetnek egy ilyennek? Mivel a szája sarkában a cigaretta is vígan parázslott, mialatt ivott, kezdtem attól tartani, hogy tűznyelés lesz a dologból, ha nem igyekszem a kérdésekkel.

– Mi a fene történt itt, Manny?

Vállat vont.

– Bobby kinyírta az apját.

– Nem tűnik nagyon meglepettnek.

– Jól tette a fiú.

– Mit tett jól?

– Hogy végzett vele.

– Maga látta, mi történt?

– Nem.

– Hallott valamit?

– Nem tudom.

Ez az, ami a filmeken például teljesen máshogyan néz ki, mint a valóságban! Ott szép kerek mondatokban peregnek a válaszok a detektív kérdésére, míg az utcán nem jellemző az irodalmi stílus. Igazság szerint, ha az ember ilyen véglényekkel beszélget a munkája során, kínszenvedés, mire kihúz belőlük három épkézláb mondatot. Úgy döntöttem, meg is osztom vele, mi bánt.

– Manny, az úristenit neki, ne kelljen már minden kurva mondatot külön kihúznom magából! Most szépen elkezd normális tőmondatokban pofázni, különben bevitetem Great Fallsba, kihallgatom, aztán visszafelé valahol félúton kirúgom a kocsiból, és leszarom, hogyan jön haza! Szóval, mi az isten történt itt?

Az öreg szívott egyet az orrán.

Ahogy ránéztem, egy pillanatra átvillant rajtam, hogy nem is tudom, miért hívom magamban minduntalan öregnek. Nem tűnt többnek negyvenöt-ötven évesnél, ami az ilyen fekete öves alkoholistánál azt jelentette, hogy remekül tartja magát. Grattano morcosan nézett rám, de azért beszélni kezdett.

– Az úgy volt, hogy este hallottam, hogy a gazda megint részeg.

– A gazda Robert McCormick?

– Az hát!

– Mit csinált?

– Ordibált a házban a fiával, a Bobby gyerekkel. Hogy miért verte meg őt az isten ilyen szerencsétlen, balfék fiúval. Meg ilyenek.

Láttam, ha lassan is, de haladunk.

– Mikor volt ez?

– Nincs nekem órám.

– Mit csinált, amikor a veszekedést hallotta?

– Itt ültem és cigarettáztam.

Tehát kilőve, hogy valami ostoba tévéműsor idejéhez tudja kötni az időpontot. Szép kísérlet volt Cameron – csak nem jött be! A ház felé pillantottam. Az épület legalább hatvanyardnyira feküdt.

– Elég hangos lehetett a gazda, ha idáig hallatszott.

– Az egy állat volt, ha ivott.

– És milyen sűrűn ivott?

– Mindig.

– Hallotta Bobby hangját is?

– Néha. De nem értettem, hogy mit mond. Tudja, ő olyan csöndes kölyök, és ha idehallatszott a hangja, hát nagyon kijöhetett a sodrából.

– Térjünk vissza arra, hogy mikor lehetett ez. Már sötét volt?

– Igen. Csak a cigarettám parázslott.

– Maga hol szokott aludni, Manny?

– Ott hátrébb van az a régi garázs. Traktor, eke, meg ilyenek. A padlásán van egy szobám.

– Akkor miért nem ott dohányzott?

Tanácstalanul hümmögött.

– Nem tudom. Jó idő volt, kijöttem.

– Hallgatta a műsort a házból, mi?

– Jól van, na!... Hallgattam hát!

Ez igen! Gyilkosság egyenes adásban. Jó, hogy popcornt nem hozott hozzá. Tényleg! Vajon popcornt nem hozott hozzá?

– Hány éves maga, Manny?

– Ötvenegy.

– Mióta dolgozik itt a farmon?

– Mióta is?... Azt hiszem, olyan nyolcvankettőtől. Vagy nyolcvanegytől. Nem is tudom.

– Akkor ismeri a családot, igaz?

– Ja.

– Meséljen!

Megint megszívta az orrát. Ez kevésbé zavart, mint az, hogy szinte ezzel egy időben az üveget is. Irigyeltem. Nem az orra miatt, az nekem is kéznél volt.

– Tudja, nem volt ez rossz család. Mrs. McCormick mindig jó asszony volt. A fiúval, a Bobbyval sem volt semmi baj. Aztán a gazda elvesztette az állását.

– Aranybányász volt, igaz?

– Mérnök. Ő vezette a tárnát. Csak a cég úgy gondolta, elég volt, drága a kitermelés, és bezárták a bányát. A végkielégítés aztán kitartott egy ideig, de nem sikerült neki semmi, ezért kezdett inni.

– Bántotta a családot? Veszekedtek?

Grattano hosszan hallgatott. A messzeségbe révedt, és csodálkozva figyeltem, hogy egy könnycsepp csillan meg a szemében.

– Manny?

– Nem tudom, bántotta-e őket. Mrs. McCormickot néha láttam valami horzsolással, karcolásokkal, de nem beszélt róla, én meg nem kérdeztem, mert hát nem is kérdezhettem. A gyerekeket nem bántotta. Csak a hangulat...

– Mi volt a hangulattal?

– Mintha vihar készülne. Ha a gazda itthon volt, mindenkinek akkorára szorult össze a gyomra, mint egy gránátalma. Dúlt-fúlt, morgott, sose lehetett tudni, most éppen mi a baja, és mindenki attól félt, hogy a következő pillanatban kitör. A családot ez a folyamatos feszültség emésztette el, hogy nem lesz-e ordítás a következő másodpercben.

Eldobtam a cigimet és rátapostam. Nem ízlett. Nem csoda, hetek óta ma szívtam először.

– A lány is ezért ment el a háztól?

– Ja. Emily. Hozzáment az első emberhez, akivel találkozott, és elköltözött Omahába. Kétezerben volt az esküvője. Vagy kilencvenkilencben, már nem is tudom.

– Nem jár haza?

– Ritkán. Szerencséje volt, jó férje van, egy építész. Van két pici fia, ikrek. Nem kívánkozik vissza Montanába. Talán évente egyszer, ha jön, akkor is mindig veszekedés a vége, és győzködi az anyját meg Bobbyt, hogy menjenek vele.

– Miért nem mentek el?

– Nem tudom... Nem tudom, mi tartja itt őket.

Növekvő csodálkozással konstatáltam, hogy a fickó megint könnyezik. Lehet, hogy az ilyen szeszkazánnak is vannak érzései? Nofene! Sikerült újra beleesnem a szokásos zsarubetegségbe: pofáról ítéltem. Pedig nem kéne. Vert már át terhes nő, mert tekintettel voltam rá, és kelt már a védelmemre hajléktalan, pedig egy fogpiszkálót nem bíztam volna a gondjaira.

– Min veszekedtek McCormickék tegnap este?

– A gazdát szinte minden zavarta, amit Bobby csinált. A srác pecázni szeretett, de azt a gazda szerint csak buzik csinálják, ordibált a gyerekkel, hogy miért nem jár inkább vadászni, mint ő; a férfinak fegyver kell a kezébe. Idegesítette, hogy a gyerek sokat olvas. Mindegy volt, miért, csak beleköthessen a fiúba. Pokol volt annak a gyereknek az élete, nyomozó! Én mondom: pokol! Még azért is cseszegette az apja, hogy rossz a szeme! Hát milyen ember az, aki a beteg gyerekével így bánik? Tehetett az arról, hogy romlik a látása?

Pár sort felskicceltem a nálam lévő papírlapra a tollammal, majd újra Grattanóra néztem.

– Ki volt a házban, amikor a veszekedés kitört?

– Csak a gazda, meg Bobby. Előtte jöttem haza a városból. A gazda küldött el az átkozott szelvényeivel. Ez volt a szenvedélye! Minden héten tíz lottószelvény, és évek óta nekem kellett bemennem Simmsbe feladni őket. Ő már nem mozdult ki vagy hat éve. Ha meg mégis, akkor kizárólag Great Fallsba ment el a kocsijával.

– Hol az a kocsi?

– Ott, a garázsban – mutatott nyugat felé Grattano.

A pajtában egy szürke, tizenöt éves Camaro állt, ablakai feketére fóliázva. Az autó is azt mutatta, valaha volt itt pénz.

– És amikor maga tegnap hazaért, már veszekedtek?

– Nem. Hazajöttem, de akkor még csend volt. Aztán kezdődött a kiabálás, akkor jöttem ki füstölni.

– Maga nem ment be?

– Ugyan minek mentem volna?

– Szétválasztani őket.

– Mondom, sosem bántotta a gyereket.

– Nem is arra gondoltam.

– Ja, hogy a gazdát kellett volna megvédenem? Na, addig állt volna csak fél lábon, amíg én megvédem! Korábban is megdögölhetett volna! Az a szegény gyerek se került volna ilyen pácba!

– Hol volt ekkor Mrs. McCormick?

– Nem tudom. Elment még korábban.

– Világos volt még akkor, amikor elhagyta a házat?

– Igen.

– Mivel ment?

– Van egy régi kiskocsija. Valami japán szar.

– Mit gondol, hová mehetett?

– Szerintem a szomszéd farmra.

Belenéztem a jegyzeteimbe, és kikerestem a másik ranch tulajdonosának a nevét.

– Daniel Weillre gondol?

– Dehogyis! Az özvegyember, egyedül él, se kutyája, se macskája! Lett is volna híre, ha Mrs. McCormick hozzá jár!

Körülnéztem a köves fennsíkon, amit a nem is olyan távoli horizonton kék hegyek határoltak. Itt ugyan ki a fenének tűnt volna fel, ha egy asszony átjár a szomszédba kettyinteni? A baglyok kitárgyalják a menyétekkel?

Manny Grattano nagy meglepetésemre ezúttal magától folytatta:

– A másik farmra ment, Fossékhoz. Jeremy és Linda.

Leírtam a neveket.

– Összejárnak?

– Nem igazán. Ők nem szoktak átjönni, de Mrs. McCormick pár naponként meglátogatja őket. Nagyon öregek már, hetven felett járnak, nem árt, ha valaki rájuk néz időnként.

– Mennyi ideig szokott elmaradni Mrs. McCormick?

– Fene tudja! Két-három órát talán.

Felírtam, hogy két-három óra, mert akkurátus ember vagyok, ha nem iszom. És minél jobban tisztulok, annál akkurátusabb. Aztán ez odáig fajul, hogy nem bírom a saját precizitásomat, és innom kell.

– Meddig veszekedett a gazda a fiával?

– Szerintem olyan jó félórán át ment az üvöltözés.

– Honnan tudja, ha nincs órája?

– Hat cigit szívtam el. Az annyiszor öt perc.

– Aha. Végig ordibáltak?

– Nem, voltak szünetek is.

– És azután mi történt?

– Csend lett.

– Látta még ezután Mr. McCormickot?

– Élve már nem.

– És Bobbyt?

Megdörzsölte az állát, a kétnapos borosta erősen sercegett kérges tenyere alatt.

– Őt igen. Azután, hogy abbamaradt a veszekedés, eltelt egy kis idő, talán olyan negyedóra, amikor láttam, hogy lekapcsolják a házban a villanyt. Akkor Bobby kijött a verandára, és egy zsákot vonszolt maga után. Áthúzta az udvaron. Nagyon lassan haladt, láttam, hogy erőlködik.

– Miért nem segített neki?

– Féltem.

– Tudta, hogy mi van benne?

– Sejtettem.

– Mit csinált azután Bobby McCormick?

– Behúzta a zsákot a pajtába.

– Milyen zsák volt ez?

– Igazából nem is zsák, hanem egy nagy nejlon. A szénát szoktuk húzni az ilyenen, vagy letakarjuk vele az eső elől.

– Mi lett ezzel a nejlonnal?

– Amikor Bobby pár perc múlva kijött a pajtából, odament hátra ahhoz a kazánhoz.

Grattano a pajta mellett, a szabadban álló kemencére mutatott. Láttam már ilyet kölyökkoromban, a háztartási szemetet szokták elégetni benne a farmokon.

– Begyújtotta?

– Ja. Benne volt az összes hétvégi szemét, láttam, hogy alig tudja begyömöszölni a zsákot. Azután már égett is.

– Mit csinált utána Bobby?

– Visszament a házba. Már csak reggel láttam viszont.

– És az anyja mikor jött haza?

– Talán egy bő órával az egész után. Még pislákolt a tűz a kazánban. Bement, azután hamarosan lekapcsoltak minden fényt. Biztos lefeküdtek aludni.

Valami még hiányzott.

– Ugye megnézte a hullát, Manny?

A munkás elgondolkodva ivott egy hosszú kortyot, és utána megint végigjátszotta a cigarettára gyújtás ceremóniáját.

– Meg.

– Miért?

– Reméltem, talán segíthetek. Úgy értem, a gyereknek. Ha még él a gazda, esetleg lehet valamit csinálni, és akkor nincsen gyilkosság, csak...

– Testi sértés?

– Az. De már hűlni kezdett. Láttam már halottat, és a gazda is olyan halott volt, mint az.

– Maga takarta ki a lábát?

– Én. Körbevilágítottam a pajtában, de sehol máshol nem láttam semmit. Azután észrevettem, hogy egy villa van a trágyadomb mellett. Előző nap nem ott hagytam, hanem a másik falhoz támasztva. Kicsit megkapargattam a dombot, és akkor megláttam a lábát.

– Miért nem telefonált?

Rám nézett, és rekedten felnevetett.

– Huszonöt éve itt lakom, nyomozó. Nincs hová mennem. Féltem, és telefon is csak a házban van. Gondoltam, jobb, ha kussolok, aztán majd csak történik valami.

Bólintottam, és feltápászkodtam.

– Jól van, Manny, köszönöm, amit elmondott. Ha még kell valami, gondolom, itt megtalálom?

– Hová a fenébe mehetnék? – morogta.

Igaz. Hova a fenébe is mehetne?

Otthagytam az ekevason, és a kemencéhez ballagtam. Csak szürke hamut találtam a tűztérben. Hiába kotorásztam benne, semmi nem maradt épen, a fólia elhamvadt.

A ház felé vettem az irányt. Már a veranda lépcsőjére tettem a lábam, amikor hallottam, hogy nyílik az ajtó, és megjelent előttem a szomszéd, Daniel Weill.

– Mr. Weill! Cameron Larkin őrmester vagyok a Great Falls-i rendőrségtől. Volna pár kérdésem, ha most ráérne!

Láttam, hogy hezitál, hát, gondoltam, segítek neki a döntésben.

– Ha esetleg nem ér rá, akkor holnap bejöhet a kapitányságra olyan kilenc körül.

– Nem, beszélhetünk most is – morogta, és tanácstalanul körülnézett. Ez se szeretne ötven mérföldet autózni, inkább feláldozza magát. Tudom, hogy így van – ebből élek.

A verandán álló székekre mutattam.

– Foglaljon helyet!

Weill letelepedett a fal mellett álló padra, én pedig tőle kétyardnyira elfordítottam az egyik fotelt, hogy a ház bejáratát is láthassam, és Manny Grattanónak se fordítsak hátat. Mégiscsak gyilkossági ügyben nyomozok!

Weill kopaszodó, szikár, legalább hat láb magas figura volt, alighanem ötvenes éveinek közepét taposta. Körülbelül annyira tűnt érdekesnek, mint egy számviteltanár. Túl elegánsan öltözött a környezethez, de végül is elég nehéz lett volna ehhez a környezethez nem túl elegánsan öltözni. Bár Manny Grattanónak azért sikerült.

Daniel Weill keresztbe tette a lábát, és várakozón nézett rám.

– Mr. Weill, úgy tudom, ön a család egyik szomszédja.

– Így igaz. A környéken csak három farm van. Az enyém, Fosséké, meg ez. Hárman vagyunk szomszédok.

– Mennyire ismerte a McCormick családot?

– Nem jártunk össze, ha erre gondol. Köszönő viszony, de nagyjából ennyi.

– Akkor mit keres most itt?

Azt hittem, most megfogtam a fickót. De nem. Tökéletes nyugalommal válaszolt.

– Úgy gondoltam, hogy amikor ilyen szörnyű esemény történik, a jelenlétemmel bátorítanom kell szegény asszonyt, és hátha valami segítségre is szüksége lesz.

– Ez kedves öntől, de miért nem Fossék jöttek át? Tudtommal velük jobban tartották a kapcsolatot.

– Fossék öregek. Semmi szükség, hogy itt tébláboljanak, aztán a végén valamelyikük még infarktust kap az átélt izgalmak miatt.

Íme, egy igazi emberbarát a huszonegyedik században! Kezdett visszatérni az emberiségbe vetett hitem, ami azért egy gyilkossági nyomozónál nem semmi.

– Ki értesítette, hogy mi történt?

Meglepetésemre ez az ártatlan kérdés megakasztotta. Kicsit krákogott, megigazgatta a gallérját, majd enyhén előrehajolva halkan beszélni kezdett.

– Tulajdonképpen senki nem értesített. Meg volt beszélve Mrs. McCormickkal, hogy ma reggel átjövök.

– Miért?

– Hát, az a helyzet, hogy McCormickék nagyon rosszul állnak anyagilag mostanában. El akartak adni néhány birkát, én pedig meg akartam venni őket.

Az emberiség önzetlenségébe vetett hitem megint halványodni kezdett.

– Mikor érkezett, Mr. Weill?

– Nagyjából, amikor a rendőrség. Úgy értem, a seriff emberei. Úgy éreztem, itt kell maradnom, nem találtam volna illendőnek, hogy egyedül hagyjam Mrs. McCormickot.

– Helen McCormick mondott önnek valamit?

– Csak annyit, hogy Bobby megölte az apját.

– És Bobby beszélt az esetről?

– Nem. Csak ült a kanapén, a fejét a kezébe temette. Fel se nézett, amíg meg nem jött az ügyvéd.

– Miriam Winterst ki hívta fel?

– Én.

Nagyon szépen köszönöm. Mindig imádtam az ilyen buzgómócsingokat! Erre jó a sok tévésorozat: amint hullát látnak, azonnal ügyvédért kiáltanak. Mondjuk, a saját szempontjukból igazuk van, csak hát én a másik csapatban játszom.

– Ki mondta, hogy éppen őt értesítse?

– Helen nagyon fel volt zaklatva, ezért én javasoltam, hogy szóljunk egy ügyvédnek – egyre szimpatikusabb lett nekem ez a fickó. Szívesen körberajzoltam volna fehér krétával. – Régebbről ismerem Miss Winterst, mivel készített már nekem néhány ingatlanszerződést.

– Vett?

– Sajnos nem. Eladtam. Pár éve meghalt a feleségem, és a vállalkozásom nem ment valami fényesen, így megszabadultam tőle, és nyugdíjba mentem. De hát a nyugdíj nem sok, és időnként el kell adnom pár hektár földet, hogy megéljek.

– Tudja, nem értek valamit!

– Éspedig?

– Azt mondja, maga hívta fel Miss Winterst, igaz?

– Igaz.

– És amikor ideért, már itt voltak a seriff emberei, ugye?

– Igen. Nagyjából egyszerre érkeztünk.

– Nos, ha maga hívta fel az ügyvédet, hogy érhetett ide előttünk? Ugyanis ő Helenából indult körülbelül akkor, amikor én Great Fallsból. Neki vagy száz mérfölddel hosszabb utat kellett megtennie.

Weill felvonta a szemöldökét.

– A mobilján hívtam, Miss Winterst, nyomozó! Azt mondta, éppen Great Falls határában jár, mert ott akadt valami dolga, de akkor nem megy be a városba, hanem egyenesen idejön.

Így omlik össze a keresztkérdés.

Ideje volt témát váltani, mielőtt teljesen hülyének fog nézni ez a pasas.

– Mit tud arról, hogyan éltek McCormickék?

– Amit az egész környék.

– Vagyis?

– Robert McCormick ivott, mint a szivacs. Szerintem nem járt a farm határán túl évek óta, én legalábbis nem láttam. Még a lottószelvényeivel is azt a semmirekellő Mannyt küldte be minden egyes héten. Na, a lottózást ki nem hagyta volna egyetlen alkalommal sem. Azt hitte, abból fog meggazdagodni. Helen, azaz Mrs. McCormick intézett mindent. Bevásárlást, a gyerek iskoláztatását, a farm ügyeit. Tudja, ő tanárnő, de vagy hat éve nem jár már dolgozni.

– Miért hagyta abba az oktatást?

– A férje állapota addigra elég komoly lett. Egyszer azt mesélte, attól fél, hogy amíg a városban van, a fickó esetleg részegen felgyújtja a farmot, vagy valami más esztelenséget művel. Inkább itthon maradt, hogy ügyeljen a férjére.

– Bántotta a családot McCormick?

– Nem tudok róla. De azt hallottam, hogy a felesége és a fia idegileg kivannak.

– Hol hallotta ezt?

– Hol nem? A kocsmában, a boltban, a tóparton, ha horgászni mentem. Kevesen laknak ezen a tájon, őrmester, a pletykának mégis szárnyai vannak. Szegény Helen idegroncs volt, és alighanem Bobby is.

– Úgy látom, sajnálja a fiút.

– Sajnálom hát! Ő az igazi áldozat. Az apja terrorizálta a családot. Mindig ott lebegett a fejük felett, hogy nekik támad...

-...amit sosem tett meg.

– Azt nem tudhatjuk.

– Miként az ellenkezőjét sem.

– Nézze, nyomozó, megértem, hogy ez a munkája, de higgye el, ez a fiú egy szerencsétlen kölyök! Az egész gyerekkora arról szólt, hogy az apja lelki terrorban tartotta. Emlékszem, Bobby szeretett horgászni, és egy alkalommal, pár hónapja mellém ült a parton. Egész jól elbeszélgettünk. Aztán megjelent McCormick egy Remingtonnal, és ordítani kezdett a fiúval, hogy nem horgásznia kéne, hanem vadásznia, mint az igazi férfiaknak. Csöppet sem zavarta, hogy én is ott ülök, és történetesen én is horgászom. Azt üvöltötte, hogy micsoda gyereke van, valószínűleg buzi, hogy ilyen marhaságokkal foglalkozik, mint a pecázás.

– Maga mondott neki valamit?

– Nem.

– Miért nem?

– Azzal kezdtem a történetet, őrmester, hogy egy Remington volt McCormick kezében.

– Attól tartott, lelövi magát?

Weill különös mosolyra húzta a száját.

– Gondoljon bele: ott ülök egyedül egy tóparton, mérföldekre sehol egy ember, ráadásul nincs senkim, aki utóbb keresne, ha nem megyek haza vacsorázni. És akkor megjelenik félrészegen egy dúvad, kezében egy hatalmas mordállyal. Maga szerint mi jutott eszembe? Persze hogy csendben maradtam!

Nem mondhattam, hogy rosszul tette.

– És Bobby hogy reagált?

– Felállt, és elkullogott az apja után. A felszerelést otthagyta a parton, én szedtem össze és vittem haza. Még mindig a fészerben van, nem jött el érte a srác.

– Volt más példa is az apa és a fia közötti konfliktusra?

– Persze! A legcsúnyább ügy az volt, ahogy a gyerekkel a betegsége miatt bánt.

– Bobby beteg volt? – adtam a csodálkozót.

– Nem is tudta? Valami furcsa szembetegsége van.

– Milyen szembetegség?

– Nem vagyok orvos, csak azt tudom, amit az emberek beszélnek. Állítólag romlik a látása, és hogy ez ne gyorsuljon, nem emelhet nehezet, nem végezhet komolyabb fizikai munkát, nem űzhet bizonyos sportokat. McCormick, ha csak tehette, bántotta a gyereket, mindenféle selejtnek elmondta. Az egy percig sem jutott eszébe, hogy talán épp az ő hibája, hogy beteg a fiú.

– Örökletes kórról van szó?

– Nem erre gondoltam. Az a szemét elivott egy csomó pénzt ahelyett, hogy a gyereke kezelésére költötte volna.

Ilyen a vidéki szóbeszéd. Elissza a pénzt, és ezért nem lehet megműteni a gyereket. Ha arra gondolok, mibe kerül egy jobb kórház és egy műtét, akkor McCormick annak az árából nagyjából száznegyvenháromszor itta volna halálra magát, miközben a Jim Beam reklámfigurának választja. De ezek olyan tények, amikkel az emberek általában nem zavartatják magukat, ha a szájukat kell jártatni.

– Miriam Winterst miből fogják fizetni, Mr. Weill?

A fickó megvakarta a fülét.

– Nem tudom.

Tovább ütöttem a vasat:

– Úgy hallottam, menő ügyvédnek számít a hölgy az államban.

– Az bizony.

– Akkor vajon hogyan lesz rá pénze Mrs. McCormicknak? Vagy erre nem gondolt, amikor beajánlotta?

– Hát... nem tudom.

– Még egy kérdés: mit gondol, miért ölte meg Bobby az apját?

A szomszéd keserűen elhúzta a száját.

– Nem elég indok, amit elmondtam? Tizenkilenc éves a gyerek, de mióta az apja tönkrement, nem volt egy jó napja. A folytonos piszkálódás, a betegsége, a gúnyolódás! Mondok én valamit, Mr. Larkin, ami nem szép dolog, de színigaz! A gyerek jól tette, hogy megölte azt a mocskot. Sokkal korábban meg kellett volna tennie!

– Úgy véli, ez a megoldás? A felesége például miért nem vált el tőle?

Weill legyintett egyet.

– Egy ilyentől nem lehet elválni. Vagy megöli a családot a válókereset hírére, vagy a nyakukra jár a válás után is, míg valaki meg nem hal. Nem volt más választás. Az a fiú azt tette, amit kellett! Összeszedte a bátorságát, és megtette. Kérvényezni fogom a kormányzónál, hogy kapjon kegyelmet. Sőt aláírásgyűjtésbe fogok kezdeni. Igen! – Weillnek láthatóan megtetszett a saját ötlete. – Azt fogom tenni! És szerintem ezt fogja hallani mindenkitől a városban is, uram.

Nincs is szebb, mint amikor egy közösség igazolva látja a gyilkosságot, és hősként kezdi tisztelni a tettest. Az meg elhiszi, hogy erkölcsi felmentést kaphat. Isten hozta az őskorban!

– Szóval egyetért a sráccal?

– Igen. Jól tette.

– Majd mondja ezt neki akkor is, ha életfogytiglanra ítélik! És vigyen neki narancsot!

A pasassal egyelőre végeztem is.

Feltápászkodtam a székből, és eltettem a céduláimat.

– Köszönöm, hogy a rendelkezésemre állt, Mr. Weill! Ha esetleg szükségem lesz még magára...

– Itt vagyok a farmomon. Nem járok sehova.

– Még egy kérdés. Azt mondta, néha el kell adnia némi földet, hogy megéljen a nyugdíjából. Erre ma éppen vásárolni jött ide, igaz? Miből?

– Nem nagy összegről volt szó, nyomozó. Háromezret szántam a birkákra. Kellett egy kis vérfrissítés a saját nyájamnak. Több pénzem meg nincs is. Tavasszal felhizlalom őket, és kicsit drágábban túladok rajtuk. De ha arra kíváncsi, nem vagyok milliomos.

– Köszönöm, hogy válaszolt. Mrs. McCormick bent van a házban, ugye?

– Igen. Kimerült, mondtam, hogy pihenjen le egy kicsit. Be akart menni a kapitányságra, de Miss Winters lebeszélte.

– Még egyszer köszönöm! Viszontlátásra!

– Viszlát!

Megvártam, míg beül az autójába, majd kényelmes tempóban elhajt.

Amikor már a kocsi által felvert por is oszlóban volt, megfordultam, és beléptem a házba. A hallban kicsit tanácstalanul megálltam, majd némi tanakodás után kiáltásra szántam el magam: – Mrs. McCormick!

Nem kaptam választ, és egy perc elteltével kezdtem kissé ostobán érezni magam, hogy ott várakozom a poros bútorok között.

Lassan elindultam a nappali felé, és az ajtóból benéztem.

A kanapé meg a fotelok üresen álltak, a helyiségben nem volt senki. Visszaléptem a hallba, és elindultam a folyosón a lakóhelyiségek felé. Sejtettem, hogy az út a ház hátsó kijáratához vezet, de ezt egyelőre még nem láttam, mivel a folyosó többi része elveszett a tízyardnyira lévő sarok mögött. Ahogy beértem az átjáróba, halk zubogás ütötte meg a fülem. Továbbóvakodtam, és a sorban balra a harmadik ajtóhoz léptem, mivel határozottan innen jött a hang. Az ajtó résnyire nyitva volt, hát, gondoltam, bekukkantok.

Helen McCormick nem szundikált, hanem éppen a jókora fürdőszobában zuhanyozott. Az asszony ruhái a földön hevertek szertehajigálvá, ő pedig meztelenül verette magát a gőzölgően forró víz vastag sugaraival. Meg kellett állapítanom, hogy Mrs. McCormick ruhátlanul kimondottan bombázónak számított, bár kétségtelen, hogy az idő nyomot hagyott rajta. Ha nem tudom, hogy huszonéves lánya is van, valószínűleg olyan harmincötnek saccoltam volna, ahogy feltűzött hajával komótosan forgolódott a vízpermet alatt. Egy ideig kedvtelve nézegettem, amikor valami szöget ütött a fejembe.

Mindenki azt állította, akivel csak beszélgettem, hogy Robert McCormick egy vadállat volt, és ki tudja, miért maradt vele az asszony itt, a világ végén. Korábbi tapasztalataim szerint az ilyen családokban, ahol az alkoholizmus vette át a diktátor szerepét, évekkel előbb megszűnt a házastársak szexuális kapcsolata, mint hogy az italozás gyilkosságba torkollott volna. Az így áldozatul esett nők boncolásán aztán mindig ugyanaz a kép fogadott: elhanyagolt asszony, minimális smink, vagy éppen annak teljes hiánya, alig egykét ékszer, a hónalj és a bikinivonal ápolatlansága. Minek gyantáztatták volna magukat, ha az, akinek valaha tetszeni akartak, már házasságot kötött az alkohollal?

Helen McCormick azonban ruhátlanul nem úgy festett, mint aki elhanyagolja magát. Hónalja tükörsima volt, láthatóan frissen epilálta, és ahogy megfordult a víz alatt, láttam, hogy fanszőrzetének jó részét leborotválta, a maradékot pedig alaposan megnyírta. Ez a nő tetszeni akart valakinek. Ahogy egy órája elnéztem Robert McCormick hulláját, nem nagyon hittem benne, hogy szexuálisan jelenthetett akkora vonzerőt egy életteli asszonynak, hogy huszon– valahány év házasság és tizenhárom év masszív alkoholizálás után még megpróbáljon tetszeni neki. Nem. Itt valami másról van szó.

Helen McCormicknak szeretője van.

Rossz kislány!

Óvatosan kihúztam a fejem az ajtórésből, és két lépést tettem hátra, mielőtt a látvány teljesen a hatalmába kerített volna. Rendőri berkekben tartja magát egy mondás, miszerint gyanúsítottal sosem szabad lefeküdni, a tanúval már kivételt lehet tenni, a sértettel viszont illik. Ezzel a nézettel sosem tudtam igazán azonosulni, főként hogy az én ügyeim sértettjei általában már hűlőfélben voltak, de kollégáim egy részét elnézve meg kellett állapítanom, hogy néhányan azért átültették az elméletet a gyakorlatba.

Meg hát jobban belegondolva, most, hogy Caroline lelépett, egyetlen nő maradt az életemben: Samantha. Róla viszont az sem biztos, hogy nőnemű. Mindenesetre Helen McCormick sokkal jobban felkeltette az érdeklődésemet a tusolóban meztelenül, mint pár órája a kanapén ülve, felöltözve.

Megköszörültem a torkomat.

– Mrs. McCormick!

– Ki az? – hallatszott azonnal a válasz, és a vízcsobogás elhallgatott.

– Cameron Larkin vagyok, asszonyom, pár szót még kellene váltanunk.

– Máris jövök! Foglaljon addig helyet a nappaliban!

Visszamentem a nappaliba, és leültem. Láttam, hogy a hamutartóban van négy-öt csikk, tehát valószínűleg megengedett a dohányzás, így elővettem a vész-vésztartalékomat: a tárcámban mindig van három-négy szál cigaretta katasztrófa esetére. Most közel volt a katasztrófa: az asszony testének látványa felzaklatott.

Miközben a Marlborót szívtam, lassan csillapodott a szívverésem, és éreztem, hogy a vér is visszatér azokba az artériákba, amelyeket munkaidőben használnia kellene.

Csoszogást hallottam, és a fürdőszoba felől megjelent Helen McCormick. Fehér fürdőköpenyt viselt, a haját pedig vastag, bordó törülközőbe bugyolálta. Lábára vékony bőrsarut húzott. Az, hogy haja teljesen eltűnt a törülköző alatt, kiemelte arca szépségét. Az a fajta nő volt, akinek jól áll, ha hátrafésüli a haját. Valahogy kipihentnek tűnt, délelőtt látott ráncainak nyoma sem volt, bőréből pedig sajátos üdeség áradt. Láthatóan nem zavartatta magát, hogy semmit sem visel a köntös alatt. Illetve ezt nem tudhattam pontosan, de valahogy így képzeltem. Ahogy ledobta magát a velem szemben álló kanapéra, egy pillanatra a fél melle kilátszott a köntösből, de nem igyekezett eltakarni magát.

Ez a nő egy vérbeli kurva!, futott át agyamon a gondolat. Nem a dolog anyagi értelmében kurva, hanem kisugárzásában. Áradt belőle az érzékiség. Ha belegondolok, hogy évekig valószínűleg egy vadbarom mellett élt, alighanem azt érzem, hogy most kezd felengedni. Kár, hogy éppen a fia szabadította meg az életét megkeserítő személytől. Ám ő láthatóan egyelőre csak a hirtelen jött szabadságot és nyugalmat élvezte, s a gyermeke tette miatti sokk majd csak ezután jön. Nagyjából akkor, amikor kimondják rá az életfogytiglant.

– Miben segíthetek, őrmester?

Smúzolással kezdtem.

– Mrs. McCormick, először is elnézést kell kérnem, hogy délelőtt kissé megeredt a nyelvem, amikor...

– Felejtse el, Mr. Larkin! Én sem voltam abban a lelkiállapotban. Nem haragszom.

– Köszönöm – hebegtem, de a nő átváltozása most már olyan szembetűnő volt, hogy éreztem, ki kell vonnom magam a hatása alól, különben baj lesz. De nem hagyott békén: – Adna egy szálat?

– Persze.

Odanyújtottam a tárcámat, amit azonnal meg is bántam. Három szál cigaretta volt benne, és meglehetősen elcsigázott benyomást keltettek. Nem csoda, hetek óta szűkösködtek azon a helyen. Az asszonyt nem zavarta a dolog, elvett egyet, és a szájába tette. Tüzet adtam neki, ő meg hosszan leszívta a füstöt.

– Tulajdonképpen azt akartam megkérdezni, mikor tudnám kihallgatni önt – tértem vissza a kiinduló témára.

Az asszony megdörzsölte a halántékát.

– Most nagyon fáradt vagyok, őrmester, meg el kell intéznem egy csomó dolgot. Egyedül maradtam a gazdasággal, a férjem temetéséről is intézkednem kell. Fel kell hívnom a lányomat Omahában, ő még nem tud semmiről...

– Nem úgy értettem, hogy most azonnal ki akarom hallgatni. Nekem is más dolgom van, vissza kell mennem Great Fallsba. Holnap azonban, ha megfelel, visszajönnék valamikor.

Mrs. McCormick hálásan elmosolyodott.

– Nagyon köszönöm! Talán valamikor kora délután.

A köpenye zsebébe nyúlt, és elővett egy apró vörös selyemzacskót, aminek a száját zsinórral lehetett összehúzni. Meglazította a fűzőt, és kihalászott a tasakból egy arany zsebórát. Már éppen csodálkozni kezdtem volna, amikor felpattintotta a fedelet, és láttam, hogy nem óráról van szó, hanem egy szelencét tart a kezében. Már volt az alján egy cigarettacsikk. Helen McCormick lazán beleverte a hamut a dobozkába.

– Annyira kevés helyen lehet ma már dohányozni, nyomozó. Viszem magammal a hamutartómat.

– Aha – nyögtem ki. Az asszony még egyet szívott a Marlboróba, majd elnyomta a csikket, becsukta a szelencét, visszacsúsztatta a zacskóba, annak szorosra húzta a száját, és zsebre dugta. És én még azt hittem, Manny tud valamit a dohányzás szertartásáról!

– A holnap délután megfelel – motyogtam. – Akkor visszajövök.

– Bobbyval mi lesz most?

– Miss Winters fel fogja hívni önt, ha végeztünk.

– Igaz.

– Holnapra már többet tudunk, Mrs. McCormick. Pihenje ki magát!

Ezt most miért mondtam?

Ezt most mi a francért mondtam!?

Nem szokásom ennyire empatikusnak lenni a nyomozás során, vagy ha mégis az voltam, arra mindig ráfáztam. Akkor meg mit puncsolok ennek a nőnek? Azután persze megértettem. A dolog magyarázatát úgy hívják, hogy tesztoszteron. Ha ez nincs, sokkal nyugodtabb lenne az élet a földön.

Az asszony felállt, és közben megint kis híján kibukott a melle – talán mondanom sem kell: nagy-nagy gyönyörűségemre. Búcsúzóul kezet fogott velem, és kikísért az ajtóig.

– Akkor holnap!

Lesiettem a lépcsőn, és átvágtam az udvaron a Cherokee felé, közben folyamatosan szidtam magam. Nem volt újdonság, hogy bizonyos domborulatok megpillantása után a farkam veszi át az irányítást, de nyomozás során ez még sosem fordult elő velem!... Na, jó, talán egyszer. Legfeljebb kétszer.

A kavicsos, göröngyös út hangosan dobogott az abroncsok alatt, és örültem, amikor a hangot végre az aszfalt surrogása váltotta fel. Great Falls felé fordultam, és ráléptem a gázra.

Alig tettem meg százötven yardot, amikor a semmiből egy sötétkék szedán került elém. A kocsi jobbról, az útszéli bozótosból vágott ki az útra, és nagy ívben balra kanyarodva szelte át az én sávomat, azután már ott sem volt – elsuhant arrafelé, amerről én jöttem. Reflexből beleugrottam a fékbe, és az ABS-nek hála nem mentem neki, de az ujjamat nem szívesen tettem volna be a két karosszéria közé. Fennhangon káromoltam az Urat pár másodpercig, majd megállapítottam, hogy nem lettem volna jó tanú: fogalmam sem volt sem a kocsi típusáról, sem a rendszámáról. Remek! Zsaruként meg sokszor azt várom el, hogy hónapokkal korábbra emlékezzenek vissza az emberek.

A Cherokee már állt, én meg belenéztem a tükörbe.

A kék autó most tűnt el a kanyarban. Ha nem kéne kihallgatnom Bobbyt, utánamentem volna. Két férfi ült a kocsiban, a vezető olyan közel suhant el az ablakom mellett, hogy tisztán emlékeztem tüske hajára és széles állkapcsára. Majdcsak összefutunk még!

De honnan a fenéből került ez ide?

Benéztem a bokrok közé, ám nem láttam semmit. Visszatolattam pár yardot, és megpillantottam a bozótban a földes, jelentéktelen bekötőutat. A McCormick-ranch felé vezetett. Alighanem arról az útról ágazott le, amin én kijöttem a főútra. Ezek a marhák úgy lőttek ki az aszfaltra, hogy körül sem néztek! Végül is minek azt? Tegnap se jött senki. Az istenit!

Egyesbe tettem a terepjárót, és ráléptem a gázra.

Várt rám első montanai gyilkosom.

6

Mondhatnám azt is, hogy az út többi része eseménytelenül telt el, de nem így volt. Már éppen feltűnt a távolban Great Falls, amikor úgy döntöttem, meghallgatom a rádióban a tizenhét órás híreket. A férfiak legtöbbjéhez hasonlóan kultikus vonzalom köt az esti híradóhoz, illetve a kocsiban a hírek meghallgatásához. Hogy miért? A fene se tudja! Amikor hírek következnek, lepisszegek mindenkit, és kizárom a külvilágot, de tulajdonképpen még sosem hallottam semmi olyat, ami alapvetően befolyásolta volna az életemet. Bár jobban belegondolva, ez azért nem teljesen igaz. Például azon a bizonyos szeptember 11-én éppen egy elképesztően „nagy” horderejű bűnügyben dolgoztunk a kollégákkal: egy iskolai végbizonyítványokat hamisító csoportra csaptunk le. Akkora volt a raktár, amiben a nyomdát működtették, hogy még a gyilkosságiakra is szükség volt. Az elfogás után, útban a kapitányságra, már a kocsiban elkezdtük a jó zsaru-rossz zsaru játékot a nekünk jutott fickóval, amikor meghallottuk a rádióban, hogy éppen ledől a WTC. Egy csapásra rájöttünk, mennyire kisstílű porszemek vagyunk. Itt verjük a nyálunkat egy nyavalyás hamisítóval, amikor ezrek halnak meg. Érdekes volt más dimenziókat is megtapasztalni. Gyorsan lepapíroztuk a pasast, aztán kirúgtuk az épületből. Vannak fontosabb dolgok is, nem igaz? Néha nem árt, ha egy rendőr rájön: általában kurvára nem lényeges, amit csinál. Persze ehhez a felismeréshez az kellett, hogy tele legyen a gatyánk: azt hittük, éppen a III. világháború casus bellijét látjuk a tévében. Szóval mindenki gyorsan hazament ahhoz, akit szeret, megnézte a gyerekeit, vagy lefeküdt az asszonnyal. Én persze inkább kerestem egy bárt. Eltelt egy hét, nem történt semmi, és megint ugyanazok a nagypofájú nyikhajok voltunk, mint korábban. Csak épp már megcsapott minket a jelentéktelenség érzése.

Azt azonban, hogy egy rádióhír éppen Montanában fogja befolyásolni az életemet, egyáltalán nem gondoltam volna. Amikor odatekertem az állomásra, éppen azt hallottam, hogy egy fülsértő orgánumú nőszemély az ügyemről beszél: – A farmon holtan találták a köztiszteletben álló Robert McCormickot, akivel minden bizonnyal a fia, Bobby végzett. A rendőrség a helyszínen lefoglalta a gyilkosság eszközét, és nagyszámú tanút hallgatott ki. A holttest boncolása ezekben a percekben kezdődik. A tettest az a Miriam Winters védi, aki számos komoly büntetőperben közreműködött, így például az emlékezetes Moore-ügyben, amely végül felmentéssel végződött. Miután az esküdtszék nem találta bűnösnek a férfit, az elköltözött az államból, majd egy évvel később három embert megölt egy nevadai kaszinóban támadt összezördülés során. Tudósítónk jelenleg is a rendőrség épülete előtt tartózkodik, és várja a friss fejleményeket. Amint valami új hírünk lesz, megszakítjuk adásunkat. Most pedig következzék az időjárás-jelentés!

Kikapcsoltam az autórádiót.

Ez remek! Valaki máris leadta a drótot a sajtónak. Elképzeltem a tudósítót, ahogy ott tipródik a Great Falls-i rendőrség lépcsőjén, és várja a fejleményeket. Miközben egyedül Logan van az épületben, meg pár egyenruhás. Lesznek ám itt fejlemények! Nem tudom, mit vár az a riporter, vagy a szerkesztője, de ma már nem szándékoztam semmiféle szenzációval szolgálni, hacsak a margaritaivás helyi csúcsának megdöntése nem számít vezető hírnek.

Jobban izgatott, hogy ki volt az a vadbarom, aki leadta a híreknek, hogy mi történt. Bevallom, tele van a puttonyom a médiával, és abba, hogy otthagytam San Diegót, egy cseppet az is belejátszott, hogy ne kelljen többé ostoba riporterek ostoba kérdéseire válaszolnom úgy, hogy közben minden szavamra vigyázzak, nehogy a szökésben lévő gyanúsítottnak értékes információt kotyogjak ki. Azt reméltem, Montanában nincs ilyen – erre tessék! Az első ügyem az év szenzációja!

Sajnos már évek óta tapasztalom, amint történik valami tudósításra érdemes, mindig van egy kedves kolléga, aki azonnal leadja a drótot a sajtónak. Annak eldöntésére, hogy ezt lóvéért teszi, vagy csak feltűnési viszketegségből, inkább nem vállalkoznék. Mindenesetre jól seggbe szerettem volna rúgni az illetőt! Nekifutásból, szappanos lábbal, mezítláb...

Megérkeztem a városi kapitányság épületéhez. A helyi rádióállomás közvetítőkocsija, egy kék furgon valóban ott parkolt a főbejárat előtt. Mögötte a tévések mikrobusza várakozott, árnyékában egy vörös hajú tyúk egy mikrofonnal illegette magát a kamera előtt. Láthatóan járókelőket próbált leszólítani. Helló, mi a véleménye a szörnyű gyilkosságról? Mit szól az egész Montanát felháborító bűntényhez? Nagyon szerettem volna, ha a buddhistáknak van igazuk, és létezik lélekvándorlás. Reményeim szerint ezek keselyűként születnek újjá, és valóban élesben marcangolhatják majd a véres hást, nem csak így, verbálisan.

Leparkoltam a Cherokee-val, és felmentem a lépcsőn. A vöröske ügyet sem vetett rám – nyilván még nem tudta, hogy ide tartozom. Vannak előnyei az ismeretlenségnek is. Ez egészen a fogadópultig tartott, ahol az ügyeletes megtörte a lendületemet.

– Hová, hová, jó ember?

– Cameron Larkin őrmester vagyok. Mától itt dolgozom – lengettem meg a jelvényt.

– Logan hadnagy már jelezte, hogy jönni fog.

– Merre találom?

– Menjen hátra, és a folyosó végén balra. A kihallgatószobánál lesz.

– Kösz.

Követtem az instrukciókat, és meg is találtam a szóban forgó irodát. Az ajtóra az volt írva, hogy „Nyomozók”. Helyben vagyunk.

Chuck Logan az egyik íróasztalnál ült, és éppen aláírt egy jelentést. Lépteim zajára felnézett.

– Helló, Chuck! Ki volt az a marha, aki máris leadta a sztorit a sajtónak?

– Én.

Fasza! Így kell az első munkanapon bevágódni.

Megkíséreltem úgy tenni, mintha mi sem történt volna.

– Amúgy mi újság?

– Megvolt a halottszemle?

– Igen. Egy klopfolót hoztunk el, meg néhány véres nyomot rögzítettünk. Az elhaltat nem villával, hanem valami késsel ölték meg.

– Elhoztad?

– Nem. Nem találtunk véres kést, sem olyat, amelyik első ránézésre megfelelt volna a halottkém leírásának. Arra gondoltam, hátha Bobby a kihallgatáson megjelöli, melyik volt a gyilkosság eszköze, és nem kell két tucat halefet megvizsgáltatni a helyszínelőkkel. Még úgyis vissza kell mennem, akkor majd lefoglalom. A holttest beért?

Logan bólintott.

– Be. A doki már alighanem feni rá a szikéjét.

– Hol boncolja?

– Itt, az alagsorban.

– Beszélnék vele, ha végeztem a kihallgatással. Bár végül is ráér holnap reggel.

– Jó, szólok neki, hogy majd holnap keresed.

– Kösz. Itt van valami újság?

– Igen. Miss Winters jelezte, hogy beismerő vallomást tesznek, de kérte, hogy elmeszakértő és pszichológus is nézze meg a fiút. Van ellene kifogásod?

– És ha van? Akkor kérvényezi a bíróságon, az meg engedélyezni fogja. Vizsgálják csak meg!

– Én is erre gondoltam. Felhívtam dr. Kewellt, ő elmeorvos, és dr. Borowskyt, a pszichológust. Még ma este megvizsgálhatják a fiút.

Meglepett a gyorsaság. San Diegóban napokba telt, mire a szakértő meg tudta nézni a tettest. Itt viszont elképesztően flottul mennek a dolgok.

– És a véleményüket mikor kapjuk meg?

– Szerintem már holnap. Legalábbis az előzeteset.

– Az ügyvéd javasolta őket?

– Nem. Én. De Miss Winters nem kifogásolta a személyüket.

– Oké. Akkor én most kikérdezem a fiút. Hol van?

– Bent a kihallgatóban. Egy egyenruhás vigyáz rá. Itt marad a folyosón, ha szükséged lenne rá. A kihallgatást szalagra rögzítjük, már beállíttattam a tükör mögé a kamerát. Miss Winters tud róla, beleegyezett. Bobbyval ismertettem még egyszer a jogait, biztos, ami biztos, de tényleg vallomást kívánnak tenni.

Megvakartam a fülem tövét.

– Nem tetszik ez nekem, Chuck.

– Micsoda?

– Ez a rohadt nagy készségesség, hogy vallomást tesznek. Valami nem stimmel. Hol a csapda?

Logan vállat vont.

– Hol lenne csapda? Be akarnak ismerni mindent. Ha ezt megteszi a fiú, és rajta lesz a felvételen, engem aztán nem érdekel, mit trükköznek.

– Hát, főnök, legyen igazad!

Feltápászkodtam, töltöttem magamnak egy nagy adag kávét, azután becsattogtam a kihallgatószobába. A falióra szerint 17.55 volt.

A helyiség falait halványkék csempével borították egészen a mennyezetig, és a padlót is hasonlóképpen burkolták. A plafonba mélyen beágyazva kapott helyet három armatúra, amiket vastag rács védett. Az izzó neoncsövek természetellenesen fehér fénybe burkolták a szobát, s ettől mindenkinek olyan színe lett, mintha éppen most végzett volna velük a balzsamozó. A helyiség közepén négyzet alakú, fekete asztal terpeszkedett, négy oldalán egy-egy fémvázas székkel. Minden bútordarabot a padlóhoz csavaroztak, így nagyjából olyan kényelmes ülés esett rajtuk, mint egy szülőszéken. Nem mintha lett volna összehasonlítási alapom, de valahogy így képzeltem.

Az ajtótól jobbra eső falban óriási tükör látszott. Hollywoodnak hála, ma már mindenki tudja, hogy a másik oldalán is egy szoba van, ahonnan megfigyelhető a kihallgatás. Volt egy olyan érzésem, hogy Chuck Logan hamarosan maga is beül oda, hogy a kamera ne érezze magát egyedül. Nem lepődtem volna meg, ha kiderül, hogy ez a kihallgatás a montanai vizsgamunkám.

Az asztalnak az ajtóval szemközti oldalán Bobby McCormick ült. Sápadt gyerek volt, a furcsa fényben egészen viaszszínűnek tűnt az arca. A válla meggörnyedt, a fejét lehajtotta, csak egy pillanatra nézett fel, amikor beléptem. Vastag szemüvege mögül zavartan végigmért, majd ismét az ölébe ejtett kezét bámulta. Láthatóan apátiában volt. Csuklóját bilincs fonta át, és már a narancssárga fegyencruhát viselte. Logan nyilván lefoglalta a ruházatát – a főnököm láthatóan értette a dolgát.

McCormick mellett, a tükörrel szemben Miriam Winters pepecselt a marhabőr irattartójával. Mindenféle dokumentumokat rendezett különböző halmokba, valószínűleg azzal a szándékkal, hogy megfelelő időben rám zúdítsa tartalmukat. A nő feltűnően szép volt, ám a hideg fény furcsán elmosta és távolivá tette a vonásait. Arcán egyetlen ránc sem látszott, csak hideg szeme világított a vékony szemüveg mögött.

A fal mellett egyenruhás kolléga posztolt. Valami rossz filmből leshette el, hogy gyilkost őrizni csak karba tett kézzel lehet, s most ezt a hercig tartást gyakorolta a tükörben. Láthatóan kellemetlenül érintette, hogy hirtelen betoppanásom megzavarta pózolását. Köszönésképpen odabólintottam neki, mire gyors pillantást vetett a jelvényemre. Mikor megértette, hogy kollégák vagyunk, ő is bólintott, azután az ajtó felé indult. Megvártam, hogy becsukja maga mögött, akkor leültem a fémszékre Bobby McCormickkal szemben. A kávésbögrét az asztalra tettem, azután az ügyvédhez fordultam.

– Miss Winters, kezdhetjük?

– Részünkről semmi akadálya!

– Bár úgy tudom, Logan hadnaggyal már megbeszélték, meg kell kérdeznem, van-e kifogása ellene, hogy rögzítjük a kihallgatást.

– Nincs.

Persze hogy nincs. Ha ebben a szobában valaki utóbb rajtaveszthet egy a kihallgatásról készült videoszalagon, az én vagyok.

– Mr. McCormick?

– Nincs.

– Akkor kezdjük is el! Nem bánja, ha Bobbynak fogom szólítani?

– Nem. Mindenki így hív.

A fiú lehajtott fejjel beszélt.

– Bobby, először is nézzen rám, amíg beszélünk, rendben?

– Rendben.

– Beszéljünk először egy kicsit magáról! Mikor született?

– Nyolcvanhétben. Év végén.

– Iskolák?

– Vaughnba jártam, amíg anyu ott tanított az iskolában. Aztán, amikor otthagyta az állását, akkor engem is kivettek. Akkoriban már beteg voltam, amúgy is gond volt a tanulással. Otthon tanított, és bejártam letenni a vizsgákat.

– Végzett középiskolát?

– Csak három évet. Itt a városban. A harmadikat abba kellett hagynom.

– Miért?

– Nem mertem anyut egyedül hagyni apámmal.

– Meséljen az édesanyjával való kapcsolatáról!

A srác elsírta magát. A fal mellett állt egy vízautomata, töltöttem neki egy pohárral. Megitta az egészet, s csak utána tudott megszólalni.

– Anyut nagyon szeretem. Nem tudok rá semmi rosszat mondani. Rengeteget szenvedett.

– És mi a helyzet az apjával?

– Apám alkoholista.

– Meséljen róla!

A fiú szeme ezúttal messzire révedt a vastag üveg mögött. Láthatóan nem volt most jelen. Halkan beszélt, úgy tűnt, folyamatosan sorjáznak az emlékei.

– Valaha nagyon szeretett minket. Egész kicsi voltam még, amikor elvesztette az állását a bányában. Addig minden jól ment, bár nem sok emlékem maradt azokból az időkből. Apám megadott nekünk mindent, emlékszem, hogy vidámparkba meg nyaralni vitt minket, és lovagolni is szoktunk a farmon. Ajándékokat kaptunk a nővéremmel. Nemcsak akkor, ha születésnapunk volt, hanem néha csak úgy. Aztán elvesztette az állását. Elment a végkielégítés, és apu inni kezdett.

– Emlékszik, mikor volt ez?

– Nem. Anyu mesélte. Én csak annyit láttam, hogy egyre sűrűbben részeg.

– Milyen volt, ha ivott?

– Kötekedett mindenkivel. Egyszerűen semmi sem volt jó neki. Miért nincs kitakarítva? Miért most kell takarítani? Miért nem főz mást vacsorára? Meg ilyenek.

– Bántotta magukat az apja?

– Nem.

– Az édesanyját?

– Nem.

– Biztos?

– Anyu elmondta volna.

Na, persze. Biztosan ezzel idegesítette volna a gyereket.

– Ha nem bántotta magukat, akkor mi volt a gond, Bobby?

– A hangulat. El sem tudja képzelni, milyen légkört teremtett apám otthon! Folyton kötekedett, morgott, piszkált mindenkit. Ha hazaértem, akkora volt a gyomrom, mint egy citrom.

– De fizikailag nem bántotta?

– Néha azt kívántam, bárcsak inkább megütött volna.

Még az is jobb lett volna ennél a félelemnél. Akkor legalább tudom, hogy mit akar.

– Hogy hatott magára ez a hangulat?

Bobby McCormick keserűen felnevetett.

– Gyomorfekélyem van, Larkin őrmester. Tizenkilenc éves vagyok, és gyomorfekélyem van! Az orvos szerint az állandó stressz okozta.

Miriam Winters az egyik irathalmot áttolta az asztalon.

– Mr. McCormick orvosi iratai. Kérem, nézze meg, őrmester. Védencemnél súlyos, idegi alapon kialakult gyomorfekélyt diagnosztizáltak. Becsatoljuk a teljes kórdokumentációt, kérem, vegyék ezt is figyelembe.

Belelapoztam az iratokba.

– Ha már itt tartunk, mi a baja a szemének, Bobby?

– Egy nagyon ritka izomsorvadásos betegség. Egyre rosszabbul látok. Nem emelhetek nehezet, nem sportolhatok, nem ehetek bizonyos ételeket.

– Gyógyítható?

– Kétszázezer dollár a műtét.

– Kétszázezer! – Rittyentettem önkéntelenül. – És mi van, ha nem műtik meg?

– Akkor nagyjából három-négy éven belül megvakulok.

A fiú megint lehajtotta a fejét, és csendesen sírni kezdett.

Elkomorodtam.

Zsarumeló. Az ember elképesztő sorsokkal találkozik, és ha a szívére veszi, nem tudja sokáig csinálni. Itt volt ez a fiú, aki beleszületett egy prosperáló családba. Ha az apa nem veszti el a munkáját, akkor nem kezd inni, és a fiút is nyilván gond nélkül tudják kezeltetni. Ehelyett most gyilkossággal vádolják, nem fejezte be a középiskolát sem, és a vakság réme telepszik rá.

– Milyen volt az apjával a viszonya, Bobby?

– Nem tudtam szót érteni vele.

– Ezt hogy érti?

– Akármit is tettem, belekötött. Ha olvastam, azért piszkált, hogy miért nem csinálok valamit, ha dolgoztam a farmon, semmit se csináltam jól, ha horgásztam, az sem volt jó neki. De mindegy is volt, nem lehetett a kedvére tenni.

– Mi van a nővérével?

– Elköltözött. Egy építész vette el, és Omahába költöztek.

– Az apja vele is kötözködött?

– Persze. De Jake, a férje a sarkára állt. Emlékszem, amikor Emily a ruháit szedte össze, és kivitte a kocsihoz, apám elkapta a karját, és üvöltött vele, hogy nem mehet el. Akkor Jake azt mondta neki, hogy vegye le a kezét a feleségéről, de apám ordítani kezdett vele is. Erre ő leütötte. Ott előttünk! Egyszerűen csak bepancsolt neki egyet, apám meg elterült a porban. Emily sírva kérlelte anyámat, hogy menjünk velük, de anyu nem akart elmenni.

– Maga elment volna, Bobby?

– Igen.

– Az édesanyja miért nem?

– Nem akarta elhagyni apámat. Azt mondta, nem tudná magának megbocsátani, ha egyedül hagyná, és részegen megfagyna az udvaron.

Gratulálok, Mrs. McCormick! Ezt jól megcsinálta!

– Mennyit ivott az apja általában?

– Rengeteget. Szinte nem is ivott vizet. Olyan egy liter töményet biztosan megivott naponta. Meg sört, dobozszámra! Rendszerint már délelőtt elaludt a piától, aztán amint felébredt, folytatta, ahol abbahagyta.

– Mással is kötekedett? Úgy értem, a családtagokon kívül.

– Nem tudok róla. Jake vagy öt éve helybenhagyta, ezután már nem is nagyon ment el a farmról. Még a lottószelvényeit is Mannyvel küldte be a városba. Az a rohadt lottó volt mindene! Meg a pia. De jobb is, hogy nem járt emberek közé.

– Szégyellte talán az apját?

– Igen.

Úgy gondoltam, eleget beszéltünk az előzményekről.

– Bobby, beszélgessünk most a történtekről. Haladjunk sorban. Kezdjük azzal, hogy mit csinált tegnapelőtt déltől.

A fiú nagyot sóhajtott, és a poharára nézett. Üresen állt, mire Miss Winters hozott neki egy újabb adag hideg vizet.

– Tehát?

– Tegnapelőtt szombat volt. Apám már délelőtt eléggé berúgott, én meg ebéd után összeszedtem a cuccomat, és elmentem horgászni.

– Úgy tudom, Mr. Weillnél maradt a horgászfelszerelése.

– Nála van? – Bobby meglepettnek tűnt.

– Persze. Emlékszik, mikor maradt ott?

– Most, hogy mondja, már igen. Mr. Weill birtokán van egy tó, meg egy gyors patak, tele pisztránggal. Azt mondta, bármikor horgászhatok nála. Ő jó ember, szerettem beszélgetni vele. Együtt horgásztunk pár hónapja, amikor apám megjelent, és mindenfélének elmondott, hogy horgászom. Szerinte vadásznom kéne, mert az olyan...

– Férfias?

– Igen. Azt mondta, csak a buzik horgásznak.

– Sokszor nevezte magát homoszexuálisnak, Bobby?

A fiú habozott, láthatóan zavarban volt. Miriam Winters bátorítóan a karjára tette a kezét és bólintott, hogy válaszoljon. Valahol a tudatom mélyén egyre jobban zavart, hogy a védő ilyen készséges. Eddig még csak meg sem kísérelte a saját szája íze szerinti mederbe terelni a kihallgatást. Mi a fenét csinál ez a nő? Nem szabadulhattam a gondolattól, hogy éppen most vezetnek meg. De nem tudtam rájönni, hol a csapda.

– Nos? – sürgettem.

– Igen. Sokszor nevezett buzinak.

– Miért?

– Nem tudom. Mindig azt mondta, hogy buzi vagyok, mert horgászom, mert olvasok, mert szeretek anyunak segíteni. Még azért is, mert rossz a szemem! Azt mondta, selejt vagyok.

– Bobby, ön egyébként homoszexuális?

– Dehogy!

Végre sikerült kizökkentenem az apátiából. Láttam a szemén, hogy még a kérdés is felháborítja.

– Van barátnője?

– Nincs.

– És volt?

– Hogy érti?

– Szűz még, Bobby?

Nem válaszolt, és nem nézett sem rám, sem az ügyvédre. Nem erőltettem tovább a dolgot, hiszen tulajdonképpen megkaptam az információt.

– Ott tartottunk, hogy horgászni indult.

– Igen. Volt még egy botom. Régi, de a célnak megfelelt. Nem is voltam azóta a parton, hogy Mr. Weillnél maradt a felszerelésem.

– Hol horgászott?

– Mr. Weill tavánál. Megengedte. Ez úgy ötmérföldnyire van a farmunktól. Lovon mentem ki, azonnal ebéd után. Siettem, nem akartam apámmal találkozni.

– Meddig volt kint a tónál?

– Egész délután. Vacsorára értem haza.

– Ki volt otthon?

– Anyu és apám. Anyu főzött a konyhában, apám a nappaliban horkolt a tévé előtt. Megvacsoráztam, és elmentem lefeküdni. Később még hallottam, hogy veszekednek valamin.

– Mit vacsorázott?

– Marharagut.

– Mennyit?

– Egy tányérral.

– Mit ivott hozzá?

– Kólát.

– Alkoholt ivott?

– Nem. Sosem iszom. A gyomrom nem bírja. A fekélyem fájna tőle.

– A szülei min veszekedtek?

– Nem tudom, nem hallottam tisztán.

– Nem ment ki?

– Nem szoktam. Anyu jobban tudja kezelni apám dührohamait. Ha kimegyek, az csak olaj a tűzre. Anyuval ezt már rég megbeszéltük, és ő kérte, hogy hagyjam ilyenkor békén, majd ő elintézi.

Felírtam a papíromra, hogy a fiú mennyit evett, azután nyitottam egy új rubrikát.

– Mikor feküdt le, Bobby?

– Tíz körül.

– Mikor kelt fel vasárnap?

– Ötkor. Ki akartam menni az erdőbe sétálni.

– Reggelizett?

– Nem. Igyekeztem elmenni, mielőtt ő felébred.

– Mit csinált az erdőben?

– Csapdákat raktam ki. Rovaroknak. Tudja, gyűjtöm őket. Egészen délig ott bóklásztam. Gyorsan telt az idő.

– Ebédre ért haza?

– Igen. Anyu sült csirkét csinált, délben lett kész, amikor hazaértem. Apám akkor már ittas volt, de még nem volt részeg. A pajtában tett-vett, aztán bejött, épp, amikor asztalhoz kellett ülni. Megnézte a bogaraimat, aztán lesöpörte őket a komódról, ahová a gyűjtőtáskámat tettem. Azt mondta, miért nem valami rendes, férfinak való hobbim van. Kiabált velem, én meg felálltam, összeszedtem a padlóról a rovarokat, és elmentem a szobámba.

– Az édesanyja mit csinált?

– Csitította apámat.

– Nem is ebédelt, Bobby?

– Nem. A szobámban ettem pár kekszet. Azután elaludtam. Délután ébredtem fél hat körül, arra, hogy anyu elhajt. A hűtőn hagyott egy cédulát, hogy átugrott Fossékhoz. Kimentem az udvarra, apám éppen cigarettázott, és a puskát tisztította a verandán.

– Részeg volt?

– Igen.

Felírtam az időpontokat, aztán megint a fiúra néztem.

– Maga mit csinált?

– Visszamentem, és bekapcsoltam a tévét. Meg akartam nézni egy filmet a Discoveryn. De akkor apám bejött, és átkapcsolt a meccsre.

– Maga mit tett ekkor?

– Nem akartam konfliktust, szó nélkül felálltam, és kimentem.

– És az apja?

– Kikapcsolta a tévét, és jött utánam. Azt kérdezte, mi ez a gyávaság, buzikám? Miért nem szólok, hogy ne kapcsolja át a tévét? Mindig ezt csinálta velem. Kötözködött. Aztán még hozzátette, hogy mi a fenének nézem a tévét, amikor félvak vagyok.

– Visszaszólt neki?

– Nem. Kimentem a konyhába, hogy egyek valamit.

– Mi történt a konyhában?

– Kivettem a hűtőből egy sonkát, és kerestem egy kést, hogy vágjak belőle. Apám akkor bejött utánam, és ellökött a hűtőtől. Kivette a whiskyjét. Akkor én nagyon mérges lettem, és visszalöktem, hogy ne csinálja ezt velem, ne lökdössön úgy, mintha ott sem lennék.

Felnéztem, és megpróbáltam elkapni Bobby McCormick tekintetét a vastag szemüveg tompán fénylő lencséje mögött.

– Korábban sosem ért az apjához?

– Nem, soha.

– Akkor most miért?

– Nem tudom. Elegem lett.

– Az apja hogyan reagált?

– Szerintem meglepődött. Felém ütött, de nagyon részeg volt, én elhajoltam, ő meg elvesztette az egyensúlyát, és nekiesett a komódnak. Nem tudott megtámaszkodni, és lecsúszott a földre. Amikor felnézett, akkor láttam, hogy megsérült az arca. Erősen vérzett. Megijedtem, mondtam, hogy hozok valami kötszert, de akkor már feltápászkodott, és ellökött. Azt mondta, hogy rajta egy ilyen buzi ne segítsen, és azt is üvöltözte, hogy megütöttem, attól esett a komódnak.

– De nem ütötte meg?

– Nem. Magától esett el, mert részeg volt.

– Veszekedtek?

Bobby bólintott.

– Elég sokáig. Talán fél órán át is eltartott a kiabálás. Ideges voltam, és mindent ráborítottam: hogy miért üldözte el a nővéremet, hogy kikészíti anyámat, engem, hogy nem keresett munkát, hogy tönkretette a családot. Mindent! Elegem volt.

– És ő?

– Üvöltött, mint a sakál, hogy fogjam be a pofám, és ne merészeljek neki visszadumálni. És végig kis köcsögnek meg buzinak nevezett. Évek óta nem szólított már a nevemen. Azután kiment, arra gondoltam, hogy megint keres valami italt, így visszafordultam a hűtőhöz. Egész nap nem ettem semmit, éhes voltam. Kivettem a sonkát, és amikor megfordultam, láttam, hogy jön visszafelé, leteszi a whiskyt az asztalra, és felkapja a kést, amit ott hagytam, hogy felvágjam vele a sonkát. Felemelte, és felém tartott.

– Egy pillanat! Megtámadta magát?

– Igen.

Magam elé húztam az orvosi látleletet, amit Logan készíttetett a helyi orvossal, amikor behozták Bobbyt. Nem tartalmazott olyan leírást, hogy a fiúnak sérülése lenne.

– Az orvos szerint magán nincs sérülés, Bobby. Nemhogy védekezésre vagy dulakodásra utaló, de semmilyen. Ezt mivel magyarázza?

A srác egyszerűen megvonta a vállát.

– Nem tudom. Nem emlékszem.

– Mi történt utána, hogy az apja állítólag magára támadt?

– Nem emlékszem.

– Hogy érti, hogy nem emlékszik?

– A következő emlékem az, hogy apám a konyhában fekszik, és minden csupa vér. A kezemben egy klopfoló volt, az asztalon pedig egy véres kés. Töredékképeim vannak. Jön felém a késsel, aztán mintha én szúrnám meg a mellkasát. De hogy hogyan került hozzám a kés, nem tudom.

Már értettem Miriam Winters tervét. Az istenit!

– Tehát nem emlékszik, mi történt?

– Nem.

– Ne szórakozzon velem, Bobby!

– Nem szórakozom, uram, de nem emlékszem semmire. Csak arra, hogy ülök a széken. Apám meg holtan fekszik.

– Maga ölte meg?

– Ki más? Csak ketten voltunk ott.

– De nem emlékszik rá konkrétan?

– Nem. Talán annyi rémlik még, hogy a földre kerül, és ott hörög. Azt hiszem, akkor vehettem fel a klopfolót, hogy elhallgasson végre. De ez sem biztos. Csak az a szörnyű hörgés maradt meg. Még most is hallom.

Megint elsírta magát. Nagyon magamba nézve be kellett vallanom, hogy szánom a fiút. Robert McCormick azt kapta, amit megérdemelt. Egy normális országban ezért nem lenne szabad megbüntetni senkit. De hát egy dolog, amit érzünk, és sokszor egy más dolog az, amit a törvény előír. Na, és az igazság? Az meg egy harmadik dolog. És rendszerint köszönő viszonyban sincs a másik kettővel.

– Mesélje tovább, Bobby! – szóltam hozzá két hosszú perc múltán.

– Nem tudom, mennyi idő telt el. Egyszer csak megindult minden. Olyan volt, mintha álomból ébrednék, vagy inkább, amikor a videón ismét elindítjuk az állóképet. Felkeltem, és megnéztem a pulzusát.

– A nyakán vagy a csuklóján?

– A nyakán. Nem éreztem semmit. Nagyon megijedtem. Nem tudtam, mit kellene tennem, csak az az egy gondolatom maradt meg, hogy el kell tüntetnem, mire anyu hazaér. Behoztam a pajtából egy nejlont, és ráfektettem, belegöngyöltem. Azután kiráncigáltam a pajtába. Nagyon nehéz volt, többször is meg kellett állnom erőt gyűjteni. Lefektettem a trágyadomb mellé, és egy villával ráhúztam a szalmát. A nejlont, azt hiszem, elégettem az udvaron.

– Miért a pajtába tette a hullát?

– Anyám elől akartam eldugni. Arra gondoltam, talán másnap kiviszem a traktorral az erdőbe. Majdcsak széthordják a vadak, vagy elásom.

– Ki rakott rendet a konyhában?

– Én. Felmostam.

– A vizet hová tette?

– Lehúztam a vécén. A rongyot is elégettem, amivel felmostam.

– A késsel mit csinált?

– Elmostam, és a többi közé tettem.

– Hogy néz ki?

– Hát... Egy széles pengéjű kés, kenyeret szoktunk vágni vele, meg húst. A nyele olyan furcsa, átlátszó plexi. Az egyik oldala kék, a másik piros.

Felírtam a kés paramétereit. Jól jön majd holnap.

– Mi lett a klopfolóval?

– Elmostam és a mosogatóba tettem.

– A ruhája véres lett, Bobby?

– Igen.

– Hol van?

– Beáztattam, és utána betettem a mosógépbe.

– Mit viselt?

– Fekete farmert meg piros pólót.

Gyilkoláshoz ideális öltözet. Nem látszik rajta a vér.

– Ki is mosta?

– Elindítottam a gépet, de már nem tudtam kiteregetni, anyu hazajött.

– Mikor?

– Éppen kilencet ütött az óra a nappaliban, amikor meghallottam, hogy leparkol.

– Beszéltek még este?

– Igen. Apámat kereste.

– Mit mondott neki?

– Hogy kiment az erdőbe. Szokott néha este is vadászni. Azután meg lefeküdtünk.

Felírtam ezeket az adatokat is, majd megint végigmértem a gyilkost.

– Ki értesítette a rendőröket?

– Anyu. Ma reggel már kezdett ideges lenni, és látta, hogy én sem vagyok rendben. Látta, hogy elmosogattam a kést, látta a klopfolót. Szerintem megérezte. Sírva kért, hogy mondjam el mi történt, de nem mertem elmondani. Átkutatta a házat, meg a gazdasági épületeket is. Manny segített neki. Aztán szólt a seriffnek.

Csend lett. Miss Winters nyugtatóan Bobby karjára tette a kezét. A fiú csöndben zokogott, láttam, hogy a válla rázkódik, de hangot nem adott. Alighanem újra átélte a történteket. Most majd kicsit meg fog könnyebbülni.

– Más egyéb? – kérdeztem halkan.

– Semmi, uram. Ennyire emlékszem.

– Kivel ivott az apja?

– Tessék? – nézett rám zavartan a fiú, és láttam, hogy az ügyvédet is megleptem.

– Azt kérdeztem, kivel ivott az apja?

– Mikor?

– A gyilkosság előtt. A konyhában a whisky mellett két poharat találtunk. Ki volt a vendég?

A srác ránézett Miss Wintersre. A nő felvonta a szemöldökét, de más gesztust nem tett.

– Nos, Bobby?

– Nem tudom. Én nem láttam senkit. Aludtam délután.

– Ki szokott átjönni?

– Apámhoz? Senki.

– Senki?

– Senki. Nem tudom, ki ihatott a másik pohárból...

Az ügyvéd a fiú karjára tette a kezét, ő pedig azonnal elhallgatott. A kihallgatás az ő részükről láthatóan véget ért.

A falba szerelt tükörre néztem. Ha a túloldalon a kamera vette a kihallgatást, más egyelőre nem is kell. A későbbiekben lehet még finomítani a részleteket, de a lényeg elhangzott.

Már láttam Miriam Winters taktikájának lényegét is. Tudatzavar és önvédelem. Nem tudom, hogy akarta a kettőt összehozni, de csak ez lehetett az oka a beismerésnek. Persze, készségesen elmondok mindent! Ja, a gyilkosságra nem emlékszem. Az sajnos kiesett. Abban a lelkiállapotban nem tudtam, mit teszek. Jó úton voltak a felmentés felé. Én meg afelé, hogy igazat adjak nekik.

Egy pillanatig sem hittem, hogy a fiú nem emlékszik magára a gyilkosságra. Látszott rajta, hogy most is látja, ahogy újra és újra lesújt a késsel meg a húskalapáccsal. Pontosan tudtam, hogy emlékszik, de ha ezt elismerné, nem lehetne tudatzavarra hivatkozni. Ez volt az oka annak is, hogy ilyen gyorsan elfogadták az elmeszakértő és a pszichológus kijelölését. Ha azt mondja ki a vizsgálat, hogy nem tudta, mit cselekszik, megússza egy elmemegfigyelő intézettel. Az alternatíva nagyjából az életfogytiglan volt.

Nem mindegy.

Miriam Winters rám pillantott. Tudta, hogy tudom. És azt is tudta, hogy nem tehetek ellene semmit. Olyan csapdát állított, amibe belesétáltam, mert nem is tehettem mást.

Becsengettem a kollégát, és átadtam neki a fiút.

Amikor becsukódott mögöttük az ajtó, ránéztem a pakolászó ügyvédre.

– Szép kísérlet volt, Miss Winters.

– Mire gondol?

– Tudja azt maga, ügyvédnő.

– Ez a dolgom. És szólítson Miriamnek. Egy darabig még együtt dolgozunk ezen az ügyön.

– Cameron vagyok, Miriam.

Elmosolyodott.

– Sajnálom a fiút, Cameron. És látom, hogy maga is.

– Bár meghazudtolhatnám – sóhajtottam fel.

– Mi a következő lépés?

– Még ma este megvizsgálja a fiút az elmeszakértő és a pszichológus.

– Szólna, ha elkészült a szakvéleményük?

– Persze. Bár szerintem maga előbb fogja tudni az eredményét, mint én.

– Tessék?

– Semmi.

– Akkor a viszontlátásra.

– Viszlát.

Egyedül maradtam a kihallgatóban.

A karórám szerint fél nyolc volt. Kimentem az előtérbe, de nem találtam senkit, végül aztán a kapus tájékoztatott, hogy Chucknak el kellett mennie egy másik ügyben, azt üzente, hogy majd reggel beszélünk Bobby McCormickról.

Megvakartam a fejem, azután kerestem egy telefont, és felhívtam a halottkémet, aki az alagsorban henteskedett éppen. Azt mondta, halad, de jó lenne, ha előkerülne a gyilkos fegyver. Tudtam, hogy igaza van, így azt feleltem neki, hogy két órán belül megkapja. Feltárcsáztam Dan Novelle-t, és megkértem, hogy az egyik emberét küldje vissza a ranchra, és hozassa el Caine-nek a piros-kék nyelű kést. És ha már amúgy is ott van, Bobby frissen mosott ruhái se penészedjenek tovább a mosógépben. A seriff megígérte, hogy intézkedik, én meg elköszöntem tőle.

Kisétáltam az épületből, beültem a kocsiba, és hazagurultam a kaméleonomhoz.

Miközben a tévét bámulva megittam szokásos üveg whiskymet, pokolian örültem, hogy élek. És végtelenül sajnáltam azt a rossz látású, szerencsétlen fiatal fickót, aki most narancssárga ruhában üldögélt a Great Falls-i rendőrség fogdájában.

KEDD

7

A reggel a magamfajta számára a nap leginkább elviselhetetlen része. Nem volt ez másképpen ezen a keddi, esőbe burkolózó hajnalon sem.

A hajnal relatív fogalom. Ez esetben 9.17-et mutatott az ébresztőórás rádió nagy kék kijelzője, amikor végre oszlani kezdett az álom, és fel tudtam nézni a pókhálós plafonra. Ezúttal a nappaliban, a padlón aludtam el, és ez meg is látszott az állapotomon. A fejem általában fájni szokott reggel, s ha ez néha kimaradt, máris valami furcsa betegségre kezdtem gyanakodni. Az azonban, hogy most a nyakam is hasogatott, új színfolttal gazdagította az ébredést. Elgémberedett nyakam miatt nagy nyögések árán, hasizomból voltam kénytelen felülni. Erre mindig büszke voltam: a hasizmaimat még nem kezdte ki az alkohol és az egészségtelen, zsíros táplálkozás – viszont eltakarni már eltakarta. Nem az alkohol, hanem a zsír. Ha a hasamat valaha is alkohol fogja takarni, az csak azt jelentheti, hogy valamelyik orvosi egyetemen külön üvegkádat kapott a májam, és sok-sok medikusnak lehet majd szemléltetni, mivé alakul az ember néhány szerve a szorgos trenírozás hatására. Vagy ezeket a szerveket nem is alkoholba teszik, hanem formalinba?

Eddig jutottam a tudományos igényű gondolkodásban, amikor is a fennkölt ideák fölébe kerekedett a test hívó szava, és feltápászkodtam, hogy elmenjek vizelni. Ez hozott ugyan némi megkönnyebbülést, de alig egy perc múlva már éreztem, hogy a hólyag elernyedése után ezúttal a gyomrom követel segítséget. Nem csoda, az üres üveg ott vigyorgott a könyvespolc alatt, ahová éjjel elgurult. Akadozó léptekkel kitámolyogtam a konyhába, és feltéptem a fagyasztó ajtaját, hogy a szokásos virsliterápiát alkalmazzam, amikor szembesülnöm kellett a szörnyű ténnyel: a virsli elfogyott. A hűtőben csak alkoholmentes sör és tej maradt. Az utóbbi mellett döntöttem, és megittam egy félliternyit, ami azonnali hatást hozott. A tej csak beköszönt a gyomromba, és már indult is kifelé.

Körülbelül tíz perc múlva a hányástól sajgó nyelőcsővel, a számban savanyú ízzel, a hajamban pedig két-három deci jeges verejtékkel a zuhany alá botorkáltam. Forró vizet, de azonnal! A kúra ezúttal is használt. Megborotválkoztam, fogat mostam, ami lényegesen kedvezőbb színben tüntetett fel a világ előtt, még ha belül úgy éreztem is magam, mint Drezda a bombázást követően: mindenhol tüzek lobogtak, és nemigen oltották. A torkomból sem akart elmúlni a fájdalom, hát tátott szájjal belebámultam a tükörbe. Piros volt a garat – vagy hogy is hívják azt a részt ott a lyuk mellett Hamarosan eszembe jutott, hogy a whiskyt a fagyasztóból vettem ki, és az első pár kortyot üvegből húztam le. Alighanem megfáztam. Vagy, ami még valószínűbb, fagyási sérülések vannak a torkomban. Lehet, hogy majd amputálni kell a nyakamat.

Átmentem a gardróbba, és felöltöztem. Ez alkalommal – megfogadva Logan nagyfőnök parancsszerű tanácsát – fekete bőrcipőt vettem fel, középszürke pantallót, hozzá fehér inget, konzervatív nyakkendőt választottam, és mindezt megkoronáztam egy grafitszínű zakóval. Nagyjából olyan színes voltam, mint egy 1917-es magazin. Levettem a sötétkék nyakkendőt, és egy narancssárga társával váltottam fel. Az eleganciát a narancs alapon elszórt apró, ciklámenszínű halacskák jelentették. Elégedetten néztem a tükörbe, és tudtam, hogy a mai napon aligha fognak a szemembe nézni beszélgetés közben. Mióta elkezdtem az ilyen szubízléses nyakkendők hordását, már tudtam, milyen érzés nagy csöcsű nőnek lenni. Nekem is mindenki a mellemmel beszélgetett.

Fogtam a Glockot meg a jelvényt, azután átmentem a nappaliba, és egy szép mawasi gerivel lerúgtam az ébresztőórás rádiót a polcról. Évekkel ezelőtt vettem néhány karateleckét. Na, jó: kettőt. Az elsőn a fekvőtámaszt tanultuk, a másodikon a mawasi geri volt soron, de engem véletlenül tökön rúgott az edző, és ez elvette a kedvem a japán küzdősportoktól. Gondoltam, ha ilyen a második edzés, milyen lehet a harmadik...? Nem is mentem többé. De azért a mawasi gerimet szinten tartottam, ami – lévén elég alacsony a szint – nem esett nehezemre.

A rádió természetesen elpusztult, ami annál inkább fájdalmasan érintett, mert már a mozdulat közben vettem észre, nem tehet arról, hogy elaludtam. Ugyan beállítottam reggel hat harmincra, csak éppen nem fixáltam a parancsot a kis külön kapcsolóval. Ez volt a baj a mawasi gerivel. Ha egyszer elindult, akkor az ment! Mint amikor az edző felfedezőútra küldte a golyóimat a hasüregbe.

A kijelző még utoljára durcásan kiírta, hogy 9.56 van, majd beállt a halál, és kihunyt a fény. Gyorsan elhantoltam a tetemet, azaz elhelyeztem a kukában, s elindultam a kijárat felé. Hivatalosan még nem voltam munkába állítva, de azért dolgom akadt volna. Nem hittem, hogy Chuck le fog tolni a késés miatt, ám nem vártam tőle örömódát sem. Főleg, ha még mindig egyedül van. Tényleg, vajon meddig fog még a teljes nyomozóosztály a klotyón gubbasztani? Meg kéne ugyanis ünnepelni velük a munkába állásomat. Talán meghívom majd a csapatot egy tál osztrigára. Az olcsó lesz – mostanában biztos nem zabálják tele magukat belőle.

Felvettem apám tegnap már viselt bőrkabátját a winnetous rojtokkal, és ezúttal az esőre való tekintettel egy Stetson kalapot is a fejembe nyomtam. Jockey munkába indul!

Az ajtóból visszaléptem, és felkaptam a terráriumot. Samantha ezúttal valami csoda folytán benne volt, morcosan felém fordította az egyik szemét, és úgy nézett rám, mintha le akarna köpni. Szerintem meg is tette volna, ha képes ilyesmire.

– Nyugi, Samantha. Költözöl.

Az üvegtartályt elhelyeztem a csomagtartóban, és alaposan körbebástyáztam szeméttel, nehogy felboruljon egy kanyarban.

A Cherokee-val nagyjából negyed tizenegykor parkoltam le a kapitányság előtt, és a bőségesen ömlő eső függönyén áttrappolva berúgtam a lengőajtót. Az ügyeletes természetesen más volt, mint este, így újra be kellett mutatkoznom. Miután ezen túlestünk, átadott néhány cédulát.

Az elsőn Novelle seriff üzenete volt: az embere kint járt a farmon, és elhozta a késeket. A biztonság kedvéért az összeset. Ennyit arról, hogy kíméljük a szakértőt a felesleges vizsgálatoktól. A seriffhelyettes lefoglalta továbbá Bobby vizes, kimosott ruháit a mosógépből, és a késekkel együtt átadta Matthew Caine-nek. A doki alighanem kevesebbet aludt, mint én – ugyanakkor valószínűleg ő a fittebb.

A második cédulán Logan üzent, hogy adjam meg a mobilszámomat, ne kelljen nekem cetliket hagyni, mert letépi a fejemet, és a zsebembe gyűri. Nos, ez már olyan igazi főnökhang volt. Szeretem, ha valaki határozott. Csak ne velem legyen az. Megtorlást kívánt az ügy. Odafordultam az ügyeleteshez.

– Volna szíves felírni egy telefonszámot?

– Persze, őrmester! Mondhatja.

Lediktáltam neki a számokat.

– Megvan?

– Igen. Majd ha van egy kis ideje, hívja fel, kérem, Logan hadnagyot, és mondja meg neki, hogy ez a mobilom száma!

– Megadom magának az övét, és akkor...

– Ne bonyolítsuk! – legyintettem nagyvonalúan. – Majd ha felhív, elmentem a számát.

– Ahogy gondolja.

– Kösz.

Évekkel ezelőtt fedeztem fel, hogy a mobilszámom csak két karakterében tér el Monsieur Fabrice Langyos Fiúkáinak hívószámától. Ők a telefonban igencsak komolyan tudták adni az értetlent, arra gondolva, hogy a pajkos ügyfél nyilván szerepjátékot kíván. Ha Chuck Logan Larkin őrmestert fogja keresni, hát bizonyosan meg is kapja majd tőlük...

A harmadik cédulán dr. Caine jelezte, hogy jó lenne, ha fél tizenegy körül beugranék hozzá a boncterembe. Ránéztem a karórámra, ami 10.25-öt mutatott. Lám, milyen jó, hogy elaludtam! Holnapra már nem is fogom beállítani a rádiót. Ja, persze hogy nem, hisz kidobtam.

A boncterem és a szakértői labor az alagsorban volt. A táblácskákat követve gond nélkül meg is találtam, s két kézzel benyomtam a kajütablakos lengőajtót. Dr. Caine szétdobott lábbal egy széken ült, és hátravetett fejjel hortyogott. Körülnéztem a helyiségben, mit lehetne a tátott szájába pottyantani. Madárpihét, gézdarabot, papírfecnit – de nem volt semmi alkalmas dolog, csak szikék és metszőollók. Ez utóbbin ugyan eltöprengtem egy kicsit, de aztán letettem róla, hiszen mindig is tudtam, hol van a jó ízlés határa.

Kár. Pedig jó tréfa lett volna.

Megelégedtem hát azzal, hogy egy méreteset csaptam nyitott tenyérrel a vizsgálóasztal fémlapjára.

– A szentségit! – üvöltöttem fel.

Caine összerándult, és kis híján leesett a székről, ahogy felriadt az éles hangra, de nem hagytam neki időt, azonnal folytattam a zsörtölődést: – Ez a rohadt küszöb! Ha nem kapom el az asztalt éppen pofára estem volna. Amúgy jó reggelt, doki! Mi újság?

– Mi? Hol?

– Jó reggelt! Felébresztettem?

Feltápászkodott, és megtörölgette a szemüvegét.

– Azt hiszem, elszunyókáltam. Hajnali négyig dolgoztam, tudja?

– Sajnálom. És mire jutott?

– Mindjárt. Előbb egy kávét! Maga is kér?

– Nem, köszönöm, már ittam.

Boncteremben elvből nem eszem, nem iszom. A fene se tudja, mi volt kicsit korábban ugyanabban az edényben. Még akadémista koromban, az egyik első boncoláson láttam, hogy a doki egy kimustrált vérdobozban tartotta a vodkáját a proszektúrán. A doboz mellett balra egy preparált magzat, jobbra egy kettéhasított fej úszkált egy-egy jókora ibrikben.

Caine az automatához ment, amit eddig észre sem vettem, és kivett egy pohár forró, instant kávét. Ja, hogy itt így megy!

– Mégis kérek.

– Szolgálja ki magát. Jó a nyakkendője.

– Köszönöm.

– Ajándékba kapta, mi?

– Nem – hazudtam simán. – Fiatalabb koromban halbiológusnak készültem. Ez volt a fakultáció dísznyakkendője.

A doki végigmért, de inkább nem szólt semmit. Egy perc múlva a boncasztal mellett álltunk a belső teremben. A lapon letakart tetem feküdt, a falhoz tolt hordágyon pedig még három, melyeket egymásra tornyoztak. Kissé ingatagnak tűnt a helyzetük, noha állapotuk már nyilvánvalóan stabilizálódott. Aki járt már ilyen helyen, tudja, miről beszélek: itt senkinek sem erőssége a kegyelet. Ha az lenne, rövid úton megbolondulna. Nem szabad minden hullának megismerni az élettörténetét, mert a kettétört sorsok felfalják az elmét.

– Jó volt az éjjeli termés, doki? – böktem a fal melletti artistacsoportra.

– Igen. Favágók. Valamit elronthattak, mert az erdőőrség emberei húzták ki őket egy fenyő alól. Már napok óta ott voltak. Egész éjjel dolgoztam rajtuk, meg a maga emberén is.

– És miért épített piramist belőlük?

– Nincs sok helyünk, a hűtők meg csak ma délben szabadulnak fel. Na, lássuk a maga páciensét!

Egyetlen mozdulattal lerántotta a leplet Robert McCormick testéről. A holttest mellkasán és hasán a jellegzetes Y vágás látszott, melyet durva öltésekkel, fekete cérnával varrtak össze. A fejbőr a szem vonala felett körbevágva, és a skalpot a váll felett az asztalra helyezték. A koponyán körben jól látszott a villanyfűrész nyoma.

A doki felvett egy csiptetős mappát, és beszélni kezdett.

– Nos, mint azt már a helyszínen is mondtam, a halál oka a mellkast ért többszöri szúrt sérülés, amely heveny mellűri elvérzést okozott. A mellkast a középvonal közelében három komoly döfés érte, egy a jobb oldalon, kettő a balon, ezek mindegyike hat-hét hüvelyk mélyre hatolt. Enyhén sérült a szív, súlyosan a tüdő. Aztán van egy egy-hüvelyknyi mélységű seb a bal váll elülső felszínén.

– Csak egy hüvelyk mély? – csodálkoztam.

– Ment volna ez mélyebbre is, de a csontban megállt a penge. Egy fémszilánkot ki is szedtem a vállízületből, ott van azon a tálkán – bökött a kis lapos tányérra a szomszédos állványon. Az üvegen egy két-három milliméteres fémdarabka volt.

A doki most a másik vállsérülésre mutatott.

– A csuklyásizmot átvágta egy szúrás, itt a nyoma. Ez áthatolt az izmon, majd valószínűleg akkor vágta ketté, amikor visszahúzták a pengét. Ha lejjebb néz, a mellkason, jobb oldalon lát egy mély karcolást. Ezt is egy éles eszközzel okozták, véleményem szerint jó eséllyel ugyanazzal a késsel, amivel a döféseket. Az áldozat alighanem elfordult, ezért ez a karcolás nem más, mint egy lecsúszott szúrás. A háton is van két, egyenként hét hüvelyk mély döfés, ezek a tüdőbe hatoltak.

Elgondolkodva hümmögtem. Ilyenkor ezt szoktam csinálni.

– És mi van a karjával meg a tenyerével?

– Védekezett. A jobb alkart két szúrás érte, az egyik lecsúszott, a másik már jobban sikerült, behatolt a bőr alá, de nem érte az izmokat. Mivel a két sérülés közel párhuzamos, alighanem gyors egymásutánban keletkezhettek. Ekkor döfhették át a bal tenyerét is.

– Milyen testhelyzetben érték a szúrások?

Dr. Caine megvakarta az orra tövét.

– Alighanem állva. A törzse biztosan függőleges helyzetben volt.

– Ülhetett vagy térdelhetett is?

– Elvileg nem kizárt, de figyelembe véve a sérülések helyét, mélységét és a szúrcsatornák fentről lefelé való viszonylag csekély lejtését, azt kell mondanom, hogy ha ült vagy térdelt, akkor egy törpe végzett vele. Vagy a gyilkos is ült vagy térdelt. De ha engem kérdez, kilencvenkilenc százalék, hogy állt. Ha, teszem azt, ül vagy térdel, akkor hogy kerül a hátára szúrás? Körbeszaladták? Sokkal valószínűbb, hogy menekülni próbált, és akkor érték a döfések a hátát.

– Milyen erővel szúrták meg?

– Keményen belevágták, Larkin. Nagyon meg akarták ölni, mélyre szúrtak, és sokszor. Heves indulatra, nagy érzelmi töltésre valló sérüléseket szenvedett el ez az ember.

Ideje volt feltenni egy fontos kérdést.

– Meg tudja állapítani a sérülések keletkezési sorrendjét?

Matthew Caine beharapta az alsó ajkát, miközben megrázta a fejét.

– Gondolom, arra kíváncsi, hogy előbb a hátát vagy a mellét érték-e a szúrások.

– Pontosan arra.

– Lehetett így is, úgy is. Mit mondott a gyilkos?

– Semmit. Mindenre kristálytisztán emlékszik, de a gyilkosság kiesett az emlékezetéből.

– Hisz neki?

– Nem. De nem is tudom megcáfolni. Maga hinne neki?

– Elnézve a sérüléseket, el tudom képzelni, hogy érzelmileg olyan túlfűtött állapotba került a cselekmény során, hogy... Igen, elképzelhető, hogy igazat mond.

Nofene! Ezt egyelőre nem nagyon kellene majd a védő orrára kötni. Legalábbis húzni kell az időt, amíg csak lehet. De nemigen lehet.

– Nézzük a fejet.

– Máris mutatom – készségeskedett a halottkém, és gumikesztyűs kezével leemelte a fejről a koponya tetejét. Az agy véres és a fül körül erősen roncsolt volt, ezt még a laikus is egyetlen pillantással fel tudta mérni.

– Ezt rendesen lerendezték.

– Többszörös agyzúzódás és bevérzés. Ebbe is belehalt volna, ha nem végeznek vele előbb a szúrások.

– Tehát most már biztos, hogy előbb döftek, és csak utána ütötték?

A doki rám nézett a szemüvege felett.

– Annyira biztos csak, mint tegnap, bár néhány apróság megerősítette ezt a verziót. A koponyának csak ez az oldala sérült. Látja? Hat nagy erejű ütést számoltam meg, ezek közül négy koponyatörést okozott, a másik kettő pedig a bőrt szakította fel, illetve a fülkagylót zúzta össze. Mivel csak ezt az oldalt érték a csapások, figyelembe véve a szúrások elhelyezkedését is, azt tudom valószínűsíteni, hogy megszúrták, védekezett, menekülni próbált, majd a sérülések következtében, ahogy fogyott az ereje, a földre zuhant. Fekvő helyzetben érték a fejét az ütések. Én arra gondolok, hogy nem halt meg azonnal. Ilyen szúrások pár perc alatt vezetnek halálhoz, feltehető, hogy a gyilkos megrémült, hogy túléli az áldozat, de az is előfordulhat, hogy csak el akarta hallgattatni.

– A lényeg, hogy besegített a halál beálltába.

– Valószínűleg.

– Ugyanaz szúrt, aki ütött?

– Nem tudom megmondani. Erre a sérülések alapján nem lehet következtetni... Miért, van valami adata, ami másra utal?

Megráztam a fejem.

– Semmi. Csak ezt mindig megkérdezem, biztos, ami biztos. Mint ahogy azt is megkérdezem, hogy bal– vagy jobbkezes volt-e a tettes.

– Nem tudom. A szúrások irányából erre nem tudok következtetni.

– És az ütések?

– Ha a földön feküdt, üthette jobbkezes is, balkezes is. Attól függ, hova állt.

– Akkor ez zsákutca. Nézzük az arcán a sérülést!

A doki megfogta a fejet, és felénk fordította.

– Itt van, a járomcsonton. Kilátszik a csont. Egy komoly ütés érhette, valami éles szélű tárggyal üthették meg, vagy elesett.

– Melyik valószínűbb?

– Az elesés! – hangzott fel váratlanul egy ismerős hang az ajtó felől. Meglepetten felkaptuk a fejünket, és azt láttuk, hogy egy nagy barna papírzsákkal meg egy aktatáskával felszerelkezve beballag a terembe Dennis Randall.

– Azt hittem, este visszament Helenába – jegyeztem meg köszönésképpen.

– Én is azt szerettem volna, de a főnököm rám telefonált, hogy maradjak itt, amíg fel nem gyógyulnak Logan hadnagy emberei. Szóval kivettem egy motelszobát, és végre kialudtam magam. Aztán kora reggel bejöttem, és megcsináltam a labormunkát, ha már így alakult.

– És mire alapozza az iménti kijelentést? – kérdezte a halottkém.

– Erre az eredményre – mondta, és előhúzott egy számokkal teli lapot. – A konyhai komód sarkáról vért és hajszálakat rögzítettem. Mindkettő az elhalt DNS-ét tartalmazza. Itt a fénykép a komódról, doki. Ez az a hely, ami véres volt. Ez okozhatta a sérülését?

Caine hümmögve megnézte a fényképet, azután bólintott.

– Igen. Minden további nélkül.

– Akkor hát nekiesett.

– És vajon magától, vagy nekilökték?

– Ezt csak a gyilkos tudja megmondani.

– Valamit mesélt is erről a kölyök – zártam le a témát.

– Amúgy mennyi volt a halott véralkoholszintje?

– Kettő egész kilenctized. Én ennyivel már el szoktam aludni, és másnap nagyon rosszul érzem magam – csóválta a fejét a halottkém.

Ha én egyszer végre ennyinél elaludnék, sokkal jobban érezném magam másnap.

– Nézzük a többi nyomot, Dennis!

A férfi letette a zsákot egy asztalra, és kipakolta a benne lévő bűnjeleket.

– Ki volt az a kőbölcsőben ringatott hülye, aki az összes kést behozatta, Larkin?

– Dan Novelle. Sajnálom. Úgy volt, hogy én megyek ki a késért, de aztán máshogy alakult, jelentett ez valami gondot?

– Ugyan! – biggyesztette le az ajkát a helyszínelő. – Alig két órám ment el a huszonhárom kés ellenőrzésére. Emberi vért csak ezen az egyen találtam.

Az asztalra tett egy nejlonzacskóba csomagolt, felcímkézett szeletelőkést, aminek kék-vörös nyele volt. A penge hegye le volt törve. Caine megvizsgálta a szerszámot, azután a mikroszkóp alá helyezte, és mellé tette a holttest vállából kiemelt fémdarabkát. Kicsit igazgatta a tárgylemezen egy pálcikával a szilánkot, azután ránk nézett.

– Ez az. A hullában volt a penge hegye.

– Akkor ez a gyilkosság eszköze.

– Így igaz. Meg a klopfoló.

– Dennis?

– Máris. Íme, a húskalapács. A recéken emberi vért találtam, meg egy csontszilánkot, ami a fába ékelődött be. Esetleg megnézi, Matthew, ez a darabka hiányzik-e a McCormick-puzzle-ból?

– Felesleges – vont vállat a halottkém. – A vér egyezik?

– Igen, a késen és a klopfolón is a hulla vére van.

– És a komódon?

– Ott is.

– Mi van még?

– A komód oldalán a tenyérnyom. Az is a holttesté. És megtaláltam az ujjnyomait az asztalon lévő sörösdobozokon, a whiskys üvegen, meg az egyik poháron is. A másik poháron idegen ujjnyomok vannak.

– Na és? Ivott valakivel. Ezt eddig is tudtuk, még a legkomolyabb alkoholista sem használ több poharat, nem igaz?

– Más egyéb?

Dennis Randall megvakarta a fejét.

– Akar egy jót röhögni, Larkin?

Általában akarok. Kivéve, ha ezt a kérdést az én ügyemben teszik fel, akkor ugyanis sosem jelent jót. Ki tudja, miért, de valahogy mindig jobb szerettem másokon röhögni. Most viszont mégiscsak meg kellett hallgatnom a helyszínelő mondókáját.

– Ne kíméljen!

– Valamikor kora délelőtt, amikor végeztem a többi munkával, arra gondoltam, megcsinálom a DNS-teszteket. A vérminták alapján elkészítettem Bobby McCormick analízisét és Robert McCormick tesztjét is. Na, és amikor kivettem a gépből, mit látok? Na, mit?

Láttam az arcán a kaján vigyort, úgyhogy arra gondoltam, letöröm a kedvét: – Azt látta, hogy Robert McCormick nem Bobby biológiai apja.

Randall egy pillanat alatt összeomlott. Öröm volt nézni.

– Honnan tudja?

– Tippeltem. Ugyan mi másnak tudott volna ennyire örülni?

– Maga született poéngyilkos!

– Nem vitatom. De térjünk vissza a témához.

– Van még valami, és ezt nem fogja kitalálni!

– Tegyen csak próbára.

– Az ismeretlen ujjnyomokkal ékített pohárról vettem nyálmintát, és abból sikerült DNS-t rögzítenem. Nos, ez a DNS...

-...viszont Bobby biológiai apjától származik – fejeztem be szarkasztikus arckifejezéssel a helyszínelő mondatát.

Dühösen nézett rám az asztal túloldaláról.

– Tudja, Larkin, örülök, hogy nem kell naponta együtt dolgoznunk. Megőrjítene.

– Vannak ezzel így páran. Szakítson egy számot, és álljon be a sorba.

Dr. Caine közben döbbenten csóválta a fejét.

– Azt akarja mondani, hogy Bobby apja Bobby apjával iszogatott?

– Igen. Bobby jog szerinti apja a vér szerint apával.

– És akkor most melyik is halt meg?

– Robert McCormick. A jog szerinti apa.

– És ki akkor a másik?!

Randall széttárta a kezét.

– Nem tudom. Kérdezze ezt a gondolatolvasót! – mutatott rám. – Most majd meglátjuk, ezt is olyan könnyen kitalálja-e.

– Biztosan nem – nyugtattam meg. – Azért fura, nem? Vajon tudta-e McCormick, hogy kivel iszik? Mármint, hogy a fiának hitt személy tényleges apjával.

– Kérdezze meg Bobbytól. Vagy az anyjától.

– Azt fogom tenni. Mi van még?

A helyszínelő kirázta a zsák tartalmát.

– A ruhák. Bobby ruházatán megtaláltam az apja... vagyis hát Robert McCormick vérét. Sok helyen átitatta a vér a pólóját meg a nadrágját, és a cipőre is jutott bőven. A halott ruházatán csak a saját vérét tudtam kimutatni. Ami viszont érdekes volt, hogy Bobby ruházatán nem találtam freccsenési nyomokat.

– Csak felkenődést és átitatódást?

– Igen. Márpedig ilyen szúrásoknál és ütéseknél erősen fröcsög a vér.

– Hát ez érdekes... A körmei?

– Nincs alatta más, csak némi hámszövet a fiától meg a feleségétől, és rengeteg kosz. Mintha egész nap szart lapátolt volna: birka– és lótrágya, takarmány és némi műtrágya. Ez teljesen normális ezen a vidéken, egy farmtulajdonosnál.

– Honnan tudja? A ruha sérülései?

– Megvizsgáltam. A ruházaton lévő lyukak megfelelnek a bőrön lévőknek. A lefoglalt ruhában érte a támadás. A kést is alaposan szemrevételeztem, és ott, ahol a penge a nyélbe csatlakozik, több szövetszálat találtam. Ezeket rögzítettem, de ezt csak a helenai labor tudja megvizsgálni, talán holnapra vagy holnaputánra lesz eredmény. Már reggel elküldtem elemzésre.

– Mi van az ujjlenyomatokkal?

– A késen és a klopfolón is vannak ujjnyomok, pontosabban Mrs. McCormické és Bobbyé. Nyilván a ház asszonya pakolta el a szárítóról a konyhai eszközöket. A poharakon, a whiskysüvegen és a sörösdobozokon rajta van Robert McCormick és egy ismeretlen személy ujjlenyomata. Valakivel tehát iszogatott a halála előtt.

Megvakartam a halántékomat.

– Akkor összegezzük! Megvan a gyilkos fegyver, pontosabban mindkét gyilkos fegyver. A gyanúsítottunk ruhája tocsog az áldozat vérétől, az áldozat ruhája pedig megfelel a sérüléseknek.

– Így igaz.

– Zárja le gyorsan az aktát, Larkin!

– Sima ügy – tette hozzá Randall.

– Csak ez a DNS zavar, Dennis. Ki akkor a gyerek apja?

– Nem azért mondom, Larkin, de nem tökmindegy? A gyilkos fent ül a cellában. Nem számít, hogy kinek a fia, borja, nem igaz?

– De – bólintottam rá.

Nem elég, hogy azt a szerencsétlen Bobbyt kiidegelte az örege, most még kiderül, hogy ráadásul nem is az apja volt. Egy idegen sanyargatását tűrte tizenhárom évig, és most miatta megy a börtönbe. A gyerek esélyt sem kapott az élettől.

– Köszönöm a munkájukat, uraim!

Kezet fogtam a halottkémmel és a helyszínelővel, aláfirkantottam a jegyzőkönyvet, majd már éppen menni készültem, amikor a doki megállított.

– Mi legyen a holttesttel?

– Ha végzett vele, ki lehet adni a családnak.

– Jó. A felesége már reggel hívott, megígértem neki, hogy rátelefonálok, ha végeztünk.

– Rendben.

Kimentem a csempézett szobából, és feltrappoltam a földszintre.

A kapus pultja mellett magas, vékony nő álldogált, és hevesen gesztikulálva társalgott az ügyeletessel. Oldalról láttam meg, és az első, ami feltűnt, az volt, hogy a nőnek elképesztő méretű melle van. Belekalkulálva, hogy a szorosan begombolt szürke kiskosztüm valószínűleg még alaposan le is szorítja, legalább ötarasznyira saccoltam a körméretet. Mindjárt el is döntöttem, hogy idén ilyet kérek karácsonyra. Lelassítottam, hogy időt adjak magamnak felmérni a látogatót. Általában erre elég az a pár másodperc, míg odaérek valakihez, de most ebből egy csomó időt elvitt az a két hatalmas lökhárító.

Mire megérkeztem a pulthoz, hogy valami mondvacsinált ürüggyel szóba elegyedjek a hölggyel, sikerült felmérni egyéb paramétereit is. Először is majdnem olyan magas volt, mint én. Kis híján verte a száznyolcvanat, ugyanakkor karcsú volt, bár a lába túlságosan is az. Nekem ez már vékony. Sima fekete haját hátrafésülte, s a tincsek szabadon hullottak alá a háta közepéig. A bőre rendkívül fehér volt, de mégsem az a bántó kelttésztaszín, ami korunk emancipált, irodakukac nőit jellemzi. Száját élénkvörösre festette. Most, így jobban elnézve, az jutott eszembe, hogy megelevenedett a „haja mint az ében, bőre, mint a hó”. Majdnem el is röhögtem magam, de szerencsére még időben visszanyeltem, mert az ügyeletes tiszt már felém is fordult: – Már itt is van Larkin őrmester.

– Méghozzá életnagyságban. Ki keres?

– Én – fordult felém Miss Ötarasz. – A nevem Meredith Forsyth, én vagyok itt a kerületi ügyész helyettese.

Nos, ha létezik hidegzuhany, ez az volt a javából! Óvatosan megráztam a felém nyújtott karcsú kezet.

– Cameron Larkin. Parancsoljon velem.

– A McCormick-ügy miatt vagyok itt. Váltsunk pár szót róla.

– Erre parancsoljon!

Bementünk egy üres irodába.

– Miben segíthetek, Miss Forsyth?

– Mesélje el nekem, mi történt.

Ezen gyorsan túlestünk. Pár tömör mondatban összefoglaltam az eseményeket, miközben néha elszakítottam a szemem a mellétől, hogy a szemébe nézzek. Egy idő után rájöttem, hogy nem zavarja a dolog, mert a narancs alapon ficánkoló ciklámen halacskáim hasonlóképpen elkápráztatták, mint engem az ő csodálatos tüdőprotézise. Azt hiszem, kiegyezhettünk volna döntetlenben.

Mikor végeztem, határozottan feltette a kérdést:

– Mi a meglátása?

Az, hogy én még ekkorákat nem láttam!, gondoltam, de szóban inkább a hivatali érintkezésben elfogadottabb mondatokba sűrítettem a véleményemet: – Bobby tette. Minden ellene szól. Az ujjlenyomatok a gyilkos fegyvereken, a saját vallomása, a vér a ruházatán.

– Remek. Akkor ezt viszem a bíró elé.

– Volna itt még valami, Miss Forsyth.

– Igen?

– Ez a gyerek maga is... áldozat. Azt hiszem... szóval...

– Tessék?!

– Nézze, az apja gyötörte, kigúnyolta, mert beteg...

– És akkor meg kellett ölni? El lehet költözni, fel lehet jelenteni, el lehet válni tőle! Ezernyi intézmény van a családon belüli erőszak ellen.

– Nézze, én csak...

Meredith Forsyth hosszú, karcsú mutatóujját belebökte a mellembe. Szerintem már egy ideje készült rá, hogy megtapintja a nyakkendőt, és most itt volt rá az ürügy. Szerettem volna viszonozni a gesztust. Lehetőleg nyitott tenyérrel. Két nyitott tenyérrel!

– Kétségei vannak, őrmester?

– Nincsenek. Csak...

– Tehát egyetértünk abban, hogy Bobby McCormick ölte meg az apját?

– Igen, ám...

– Utal bármi arra, hogy ne ő lett volna a tettes?

– Nem, mindazonáltal...

– Akkor meg mi a faszt akadékoskodik itt velem?!

Tessék! Egyszer vagyok empatikus, mindjárt beverik a fejem. Meg is érdemlem.

– Pusztán arra gondoltam, hogy egy szerény óvadék fejében esetleg szabadlábon lehetne hagyni, hogy...

– Még mit nem! – kacagott fel az ügyészhelyettes. – Ez Montana, és itt nem szokás gyilkosokat szabadon hagyni. Ha nincs más érve, akkor hagyjon dolgozni!

– Tehát letartóztatásban marad a srác?

– Mindent megteszek azért, hogy bent maradjon. Ezt fogom javasolni a bírónak. Történt még valami esemény?

– Igen. Megvizsgáltattuk pszichológussal és elmeszakértővel a gyanúsítottat. Amennyire tudom, még este megvolt a vizsgálat.

– Eredménye?

– Nem tudom.

– Akkor nézzen utána, az isten szerelmére! Délután kettőkor lesz a meghallgatás a bíróságon, és nem állhatok oda letolt gatyával!

Pedig úgy is sok mindent el tudna érni. Na, mindegy, megadóan bólintottam.

– Utánanézek a szakvéleményeknek. Amint tudok valamit, felhívom.

– Itt a névjegyem, rajta a számom. Hívjon!

Miss Forsyth a kezembe nyomta a kártyát, majd faképnél hagyott. Leesett állal bámultam utána. A feneke feleannyira sem volt mutatós, mint a melle. Persze ilyen tenyeres oldal után ki foglalkozik a fonákkal? Kíváncsian megforgattam a kezemben a névjegyet, és csodálkoztam, hogy lefelejtették róla a főinkvizítor címet. Torquemada lepkevadásznak tűnt ehhez a nőhöz képest.

8

Ha egy nő lesöpri az embert, az a hozzám hasonló hímsovinisztának igen komoly belső viszketést okoz, amit – minthogy belül nehéz vakarózni – általában öblítéssel lehet enyhíteni. Most azonban, háromnegyed tizenkettőkor még én is fiatalnak éreztem a napot ahhoz, hogy igyák. Ahogy Miss Forsyth kidübörgött az ajtón, s én porig alázva ott maradtam az irodában, azon gondolkoztam, talán nem kellene a megérzéseimre hagyatkozni, és esetleg mégis ihatnék egyet. Pár percig eljátszottam az ötlettel, és azzal a gondolattal, hogy meg kéne tréfálni a hölgyet. Aztán elvetettem az ötletet, pontosabban az ötlet elvetette magát, ugyanis berobogott az ajtón újdonsült főnököm.

– Csakhogy megvagy végre, Cameron! – süvöltötte Chuck Logan, és a sarokban álló iratszekrény felé vette az útját. – Milyen kibaszott telefonszámot adtál te nekem? Kétszer próbáltam meg hívni, és mindkétszer valami érdes hangú buzi próbált meggyőzni arról, hogy valójában ő Larkin őrmester, és mindenáron azt akarta, hogy tegyem szét a lábam motozáshoz. Szórakozol velem?!

Csodálkozva felvontam a szemöldökömet.

– Miről beszélsz, Chuck?

– A kurva telefonodról, Cameron!

– Akkor sem értem. Milyen számot hívtál?

– Ezt! – dugta az orrom alá a mobilját a hadnagy.

Hümmögve megvizsgáltam a kiírt számot, azután ártatlanul ránéztem a főnökömre.

– Itt a harmadik és a negyedik számjegy fordítva van. Az én telefonszámomban hetvennégy van, de itt negyvenhét szerepel. Biztos rosszul írtad le, amikor az ügyeletes megadta.

– A francba!

– Semmi gond, főnök. Miért kerestél?

– Mire jutottál?

A következő tíz percben a rám jellemző szabatos stílusban összefoglaltam a történteket, kezdve onnan, hogy előző nap délután magamra maradtam egy – nagy halom birkaszar alá temetett – halottal a világ végén, egészen odáig, hogy mit beszéltem pár perce a halottkémmel és a helyszínelővel. Természetesen nagyvonalúan átugrottam az éjszaka alkoholmámorban lubickoló részét.

Chuck szó nélkül végighallgatta a beszámolómat, azután megvakarta az állát.

– Rendben van. Írd meg a jelentésedet, aztán add le az ügyeletesnek. Nekem rohannom kell. – Logan összekapkodott pár iratot az egyik íróasztalról, közben félvállról odavetette a kérdést: – Mit tervezel még az ügyben?

– Beszélnem kellene a pszichológussal és az elmeszakértővel, hogy mire jutottak, aztán meg kéne nézni a szomszédokat, tudnak-e valamit az előzményekről. Le kellene járni az áldozat és a gyilkos utolsó napját, hogy megismerjük az esetleges motivációt, ami a gyilkossághoz vezetett...

– Motivációt? Nem elég, hogy évek óta kínozza a családját?

– Mondja ezt a család.

Logan visszafordult.

– Tessék?

– Azt mondtam, hogy ezt egyelőre csak a család állítja.

– Most pontosan mit akarsz ezzel mondani?

– Nézd, Chuck, ez így túl szimpla. A részeges családfőt megöli a gyerek. Tragédia, oké, elfogadom, én is sajnálom a srácot, de attól még le kell járni a szokásos köröket!

– A gyerek bevallotta a gyilkosságot.

– Hát ez az! Nem vallotta be, csak nem cáfolta. Nagy különbség! Azt mondja, hogy nem emlékszik.

Logan hadnagy türelmetlenül legyintett.

– Kinek lenne érdeke eltitkolni az igazságot?

Majdnem elmosolyodtam.

– Kinek? A gyilkosnak érdeke, hiszen, ha mindent elismer, bevarrják vagy ötven évre. Egyelőre fenntartja ezt a nem emlékszem semmire verziót, de szerintem ez egy baromság. Tudatzavarra játszik, nem is vitás. Nézzük, mi van a jelen lévő többi személlyel. Érdeke-e anyucinak eltitkolnia, mi is történt valójában? Persze. Pici fia megy a sittre. Aztán szóba jöhet még a két tanú, ugyebár: Manny Grattano és Daniel Weill. Vajon érdekük lehet-e hazudni? Igen. Mannynek ez a munkahelye, bármit is látott, azt fogja mondani, ami neki, pontosabban a farm új tulajdonosának az érdeke. Daniel Weill? Közel lakik, igaz? Mi van, ha ő Bobby igazi apja? Védi a fiát, ha azt erősíti, hogy McCromick egy alkoholista vadállat volt.

– De hát az volt!

– Honnan tudod? Ezt eddig csak ezek négyen mondták. Egyik sem tűnik teljesen elfogulatlannak. Mi van akkor, ha Robert McCormick valójában példás családapa volt, akit megölt a család, és hogy fedezzék magukat, kitalálták ezt a szívszaggató történetet?

– Miért ölnének meg egy példás családapát?

– Soroljam? Hirtelen felindulásból, pénzért, örökségért, szerelemféltésből. És a többi és a többi.

Logan már nyitotta a száját, de hirtelen mást gondolt, és leült.

– Cameron, ezt te el is hiszed?

Már éppen mondtam volna valamit, de inkább becsuktam a számat. Vegyes érzéseim vannak ezzel az üggyel kapcsolatban. Sajnálom a fiút, és összerúgtam miatta a port az ügyésszel. Most meg rá akarom verni a balhét, hogy ne tudja elsütni az elmezavarra hivatkozást – ezen meg a főnökömmel rúgom össze a port. Tulajdonképpen mit is akarok? Vagy csak még mindig részeg vagyok?

– Cameron, ezt te el is hiszed? – ismételte meg Logan a kérdést.

– Nem az egészet. De lehetőségként fennáll a dolog. Ezért mondom, hogy le akarom futtatni a rutineljárást.

– Ez Montana, és csak az idei harmadik halottunk. Nincs olyanunk, hogy rutineljárás.

– Újabb érv, hogy hagyj dolgozni.

– Nézd, megértem, de...

– Egyet gondolj végig: akkor is azt mondanád, hogy csukjam be az aktát, ha minden embered hadra fogható lenne, és nem a vécén gubbasztana?

Logan lassan bólintott.

– Talán igazad van. Ha nem lenne a vírus, akár azt mondhatnám, nyomozz tovább!

– Hát akkor?

– Oké, megadom magam... Amíg nincs más munka, dolgozhatsz rajta. De amint beesik valami más, befejezted!

– Rendben.

– Más téma. Most találkoztam a kerületi ügyésszel. Zabos rád, Cameron! Csak két mondatot váltottunk, de azt mondja, túlzottan szimpatizálsz a gyilkossal.

– Ezt se mondta még rám ügyész.

– Igaza van?

– Nem tudom – mondtam őszintén. – Sajnálom azt a kölyköt, ez az igazság. De attól még rendesen utánajárok a dolognak.

– Jó. Akkor beszélj a két szakértővel, ilyentájt szoktak ebédelni szemben a bárban. És egy tanács: ne rúgd össze a port Meredith Forsythtal!

– Eszemben sincs! Csak egyet árulj el.

– Igen?

– Szilikonmelle van?

– Sosem javulsz meg, Cameron. Na, tűnés, keresd meg a szakértőt!

Szót fogadtam.

Átballagtam a kétsávos út túloldalán álló csíkos, sárgára és feketére mázolt, a „Dongóhoz” címzett étterembe. Míg közeledtem a rendkívül ízléstelen hodályhoz, abban reménykedtem, hogy az étlap nem kizárólag a rovarvilágra szorítkozik.

Bent kellemes meglepetés fogadott, a külcsínnel ellentétben a belbecs, azaz maga az étterem hangulatos westernkocsmát mutatott régi stílusú faszékekkel és olyasfajta asztalokkal, amikből John Wayne körülbelül hatszázat tört össze pályafutása során. A pult mögött, a tükrös hátú polcokon ott volt a teljes nyugati italválaszték legjava: Jim Beamtól szeretve tisztelt barátomon, Johnnie Walkeren át egészen a Chivas Regalig.

– Mi kéne, Ülő Bika? – szólított meg rojtos kabátomra pillantva a legalább két méter magas, de alig hatvankilós csapos, aki fehér ingéhez kockás asztalterítőt kanyarított kötény gyanánt a derekára. A pasas, miközben lába egy fikarcnyit sem mozdult, a felsőtestével legalább kétarasznyi kilengéseket végzett. Úgy véltem, le lehet betonozva, mert különben a fizika törvényei szerint már rég el kellett volna dőlnie. Egy igazi beépített ember.

– Mit lehet itt enni, nádszálam? – válaszoltam hasonlóan kedélyesen.

– Hamburgerem van.

– Hogy csinálják?

– Sütjük.

Láttam, hogy jól elleszünk egymással.

– Úgy értem, mit raknak bele?

– Hús, hagyma, paradicsom, salátalevél, mustár, ketchup, majonéz és egy chilipaprika.

– Van koleszterinszegény húsuk? Mondjuk, pulyka?

A pasas a döbbenettől egy hosszú másodpercre megállt a hajladozásban. Mivel ezt éppen az egyik szélső helyzetben tette, úgy maradt, mint az a furcsa torony Olaszországban. A pult mennyezetéről lelógó talpas poharak között meredt rám véreres szemével. Annak ellenére, hogy még csak negyed egy volt, a tulajdonos láthatóan legalább két egész kéttizedes véralkoholszinttel büszkélkedhetett. Hogy már vagy még, azt egyelőre nem tudtam eldönteni.

Végre megszólalt:

– Koleszterin?

– Látom magán, hogy azt se tudja, miről beszélek. Ezt akartam tudni! Mostantól sűrűn járok ide, és szeretném, ha semmiféle reformételt nem akarna eladni nekem!

– Reformétel?!

El voltam bűvölve!

– Maga az én emberem! És most figyeljen! Sült krumplit akarok, egy hatalmas hamburgert, amiben darált marhahúsból van a fasírt, és ehhez hozzon egy Heinekent! Fog menni?

– Persze. Nincs is más hamburgerünk.

– Akkor még azt árulja el, minek van benne a chili?

– A hely specialitása.

Lassan felvontam a bal szemöldökömet, míg olyan félköríves nem lett, mint azoké az ostoba vénasszonyoké, akik kiszedik az összes szálat, aztán reggel, mikor megitták a kávéjukat, a csészét a szemükre nyomva rajzolják újra az ívet.

– Tehát a hely specialitása egy sima hamburger, amiben az egyetlen unikum a chili? És ezt adja két egész dollárral drágábban, mint a mezei hamburgert? – böktem a háta mögött lógó ártáblára.

– Úgy van.

– Maga nagy mágus! – röhögtem el magam, és a pulton átnyúlva kezet nyújtottam. – Cameron Larkin vagyok!

– Mitch Butler. Örvendek!

– Szintúgy!

– Maga zsaru? – mutatott a derékszíjamról elővillanó jelvényre.

– Nem. A megyei köztisztaságiaknál vagyok, csak a jelvényünk hasonló. Tudja, eldugult nyilvános vécék, csatornatisztítás, patkányvadászat, ilyesmi.

– Maga most szórakozik velem? – nézett rám gyanakodva.

– Rá se rántson, majd megszokja! Hozza a kajámat, Mitch, és mutassa meg nekem, melyik vendége az elmeszakértő.

– Én is éppen azt akartam magának ajánlani. Ott ül, a kirakat előtti asztalnál.

– Kösz.

Odaballagtam a táplálkozó dilidokihoz, és az asztal mellett illedelmesen megálltam.

– Helló! A nevem Cameron Larkin, és a helyi rendőrség új őrmestere vagyok.

Az orvos felnézett a vastag marhasültből és spárgából álló ebédjéből, és miután végigmért, a szemközti székre mutatott. Leültem.

– Dr. Peter Kewell. Örvendek.

– Csapjunk a húrokba, doktor! Az enyém a tegnapi gyilkosság, és úgy tudom, már végzett Bobby McCormick elmeszakértői vizsgálatával.

A férfi megtörölte a száját, és gondosan fésült barna haját egy kicsit megigazította, mielőtt válaszolt volna.

– Valóban – mondta.

És nem folytatta, hanem várakozón nézett a szemembe. Máris láttam, hogy ezt a fickót nem fogom szeretni. Ki nem állhattam azokat, akikből minden szót harapófogóval kellett kihúzni.

– Nos?

– Mit nos? A szakvéleményemet most gépeli a titkárnőm. Hamarosan átviszik Logan hadnagynak.

– Hát ez nagyon rendes magától, de nekem addig is tudnom kéne, hogy mire jutott a fiúval. Konkrétan az érdekelne, hogy normális-e.

A pasas kelletlenül letette a villát, és a tányérja mellett álló fehérboros poharat az ajkához emelte. Kicsit reménykedtem, hogy ecetes a bora, de hamarosan rájöttem, hogy sajnos nem, mivel elégedetten csettintett a nyelvével, miután belekortyolt.

– Nézze, nyomozó, az írásos véleményemben benne lesz minden...

– Nem kétlem, csakhogy nekem hamarosan el kell mennem a városból munkaügyben, és szeretném, ha addigra tudnék már valami biztosat. Tehát adna végre nekem egy zanzásított összefoglalót?

Dr. Kewell elgondolkodva megtörölte a száját, és végre tényleg komolyabb figyelmet szentelt nekem, mint a marhaszeletének. Jól is tette, mert közel volt hozzá, hogy székestül felrúgjam. Na, jó, csak a szám jár, de tényleg kezdtem dühös lenni erre a pökhendi figurára.

– Mire kíváncsi?

– Milyen volt Bobby McCormick a vizsgálat során?

– Együttműködő. A meghallgatás során végig úgy tűnt, segíteni próbál, válaszolt a kérdésekre, kooperált.

– Hogy viselkedett?

– Semmi kirívó – vont vállat az orvos. – A páciens térben és időben is jól tájékozódik, a figyelme felkelthető. Nyugodt volt. Felidézte az eseményeket, és ez nem esett nehezére...

– Egy pillanat! Azt mondja, hogy felidézte az eseményeket?

A doki bólintott.

– Igen. Mindenre emlékszik, méghozzá meglepő részletességgel, kivéve magát a gyilkosságot. Azt állítja, hogy az kiesett az emlékezetéből. Nem tagadja a cselekmény elkövetését, de nem is ismeri el, mivel állítása szerint nem emlékszik. Amúgy semmi feltűnő nem volt benne, a kérdéseimre lényegre törő, tömör válaszokat adott, amelyek a feltett kérdésekhez illettek, tehát nem volt megfigyelhető a viselkedésében semmiféle elkalandozás, dekoncentráció.

– Mit mond az apjáról?

– Semmi jót. Csak rossz emlékeket hoz fel, az esetleg kellemes gyerekkori emlékei már elhalványultak. Az apjával évek óta konfliktusa volt, amelyeket rendre kudarcként élt meg, úgy érzi, elvesztette a játszmákat, az apja ledorongolta, megalázta, ezért a konfliktusokat nem tudta feldolgozni, azok újabb és újabb kudarcélményei kumulálódtak benne.

Kissé lefittyedt a szám sarka.

– Na, akkor most úgy, hogy én is értsem, doki! Szóval kiborult a srác a huzamos megaláztatás miatt?

– Lényegében igen.

– Akkor miért nem ezt mondta?

– Tankönyveket írok, és ott oldalszámra fizetnek. De eltértünk a tárgytól. Hadd folytassam, mielőtt kihűl ez a remek marhasült. Tehát a lényeg, hogy a fiú nem szenved semmiféle elmebetegségben, nincs tudatzavara vagy szellemi leépülése. Mivel a gyilkosságot követő huszonnégy órán belül vizsgáltam meg, kijelenthetem, hogy a cselekmény elkövetésekor sem volt semmiféle elmebetegsége.

Akkor ez ötven év, gondoltam. Vagy rosszabb esetben életfogytiglan. Mélyebben belegondolva persze ez már tökmindegy. Nekem legalábbis.

– Mi a véleménye az emlékezetzavarról?

– Úgy gondolom, hogy figyelembe véve az életútját, az őt ért számos frusztrációt, és azt, hogy. ez a halmozódó feszültség egy nagy érzelmi töltésű cselekményben csúcsosodott ki, nem tartom elképzelhetetlennek az emlékezetkiesést, ugyanakkor úgy vélem, ha előfordulhat is az impulzus-kontroll zavarával járó személyiségzavar, ennek esélye csekély, így a gyanúsított elmondása inkább a praktikus védekezés körében értékelhető.

Most a másik szemöldököm is felzárkózott az imént már felszaladó bal mellé. Éreztem, hogy ez a nagyképű, barna öltönyös fasz froclizni próbál, méghozzá nem is kevés sikerrel. Tulajdonképpen egy nyüves kukkot sem értettem az egészből. Úgy döntöttem, felveszem a kesztyűt.

– Doki, először úgy gondoltam, intelligens ember módjára fogom feloldani a kettőnk személyes ellenszenvéből eredő konfliktusát, de az iménti körmondata kiirtotta belőlem a humánum írmagját is.

– Ezt most nem értem.

– Helyes. Akkor kvittek vagyunk. Most pedig őszintén elmesélem magának, hogy egy kilenc milliméteres Glock van az oldalamra szíjazva, és mostanában sűrűn támadnak öngyilkos gondolataim, de úgy, hogy magammal vinnék valakit a másvilágra. Mi a véleménye erről? – néztem szúrósan a szemébe, majd, mielőtt megszólalhatott volna, nagyvonalúan legyintettem: – De most hagyjuk az én problémáimat. Elmondja nekem újra ezt az iménti halandzsát úgy, hogy nem kell hozzá jeltolmács?

Dr. Kewell nagyot nyelt, mielőtt beszélni kezdett.

– Hogyne. Kérdezzen!

– Dilis a srác?

– Orvosi értelemben nem.

– Büntethető?

– Igen.

– Tényleg nem emlékszik a gyilkosságra?

– Elképzelhető.

– Mi erről a személyes véleménye?

– Nekem csak orvosi...

– Ezen már egyszer túlléptünk. Szóljak a kollégájának, dr. Glocknak?

– Szerintem a srác hazudik. Valaki azt mondta neki, hogy így védekezzen.

– Nem találhatta ki magától?

– Nincs meg hozzá az orvosi és a jogi műveltsége, és világéletében másokra támaszkodott. A szembetegsége is bizonytalanná teszi a világban való mozgása során. Nem az ő ötlete volt. Valaki ezt sugallta neki.

– Az ügyvédje? – találgattam.

– Miért, ki védi?

– Miriam Winters.

– Róla el tudom képzelni.

– Ki készítette a pszichológiai szakvéleményt Bobby McCormickról?

– Jan Borowsky.

– És ő mire jutott?

– Nem tudom, azután kezdett, ahogy én végeztem a fiúval. Kérdezze meg tőle, ott ül! – intett az állával egy másik asztal felé az elmeszakértő.

– Köszönöm, dr. Kewell! Ugye, hogy nem is volt olyan nehéz?

Megvetően végigmért.

– Ne higgye, hogy ezt a méltatlan eljárást nem fogom jelenteni Logan hadnagynak. És most tűnjön el, hadd fejezzem be az ebédemet! Teljesen kihűl ez a finom steak.

– Elnézést.

Feltápászkodtam, és a pult mögül a tálcára halmozott ebédemmel kilépő Mitch Butlert egy intéssel a másik asztalhoz irányítottam. Egy pillanatra még visszafordultam dr. Kewellhez.

– Ne haragudjon rám, doki! Néha elkap a harci láz.

– Szégyellj e magát!

– Még egyszer elnézést. És hogy biztosítsam jóindulatomról, elárulok valamit!

Bizalmasan közelebb hajoltam:

– Marhavész van az államban, csak még nem rendelték el a riadót. Száj– és körömfájás. Tudja, a marhalobbi nem akarja, hogy kiszivárogjon. Az anyjukat eladnák a pénzért – forgattam szörnyülködve a szemem. – Állítólag valami nagy, kövér, lila férgekkel van tele a montanai marhák húsa. De nem tőlem hallotta!

Búcsút intettem, és átballagtam a hárommal arrébb álló magányos asztalhoz, ahol egy fiatalember tömte magába a spagettit. Magas volt, vékony, szemüveges, és kecskeszakállat viselt. Nem tudom, miért, de a legtöbb pszichológus meg van győződve róla, hogy a szakmájuk egyben azt is jelenti, hogy hülyén kell kinézniük. Farmert viselt, tornacipőt és kockás flanelinget, amire bőrmellényt húzott.

– Helló – szólítottam meg. – A nevem Cameron Larkin és...

– Tudom, ki maga, üljön csak le. Jan Borowsky vagyok.

– Üdv, én lennék a...

– Megspórolom magának a litániát, Cameron. Hallottam mindent, amit Kewell-lel beszélt. Félig megfulladtam a röhögéstől itt a pasta mellett. Szólítson Jannak.

– Maga se csípi a pasast, mi? Már csak abból gondolom, hogy ilyen szorosan összebújva ebédelnek – böktem hátra a tányérjában turkáló elmeorvos felé.

– Nagyképű fasz – sommázta véleményét a fiatalember, majd az elém tett tálcára nézett. – Látom, korán akar meghalni.

– Nem túl korán. Délelőtt tizenegy előtt semmiképpen.

– Maga semmit sem vesz komolyan?

– De. A baseballt. Azt komolyan utálom.

Székcsikorgást hallottam, és hátrafordultam. Dr. Kewell dühtől vöröslő fejjel feltápászkodott, és kiviharzott az étteremből. A steak érintetlenül hevert a tányéron.

– Hát ezt meg mi lelte? – néztem vissza értetlenül a pszichológusra, de az már nem a kollégájára figyelt, hanem rám. Egész pontosan a nyakkendőmre.

– Fantasztikus darab – jegyezte meg óvatosan.

– Az. Anyámtól kaptam. Kaliforniában ebből él a családom.

– Miből? – nézett rám csodálkozva Borowsky.

– Narancsfarmunk van, meg egy halastavunk. Csak mi tenyésztünk tüskés ciklámensügért az egész nyugati parton. Ezt jelképezi a nyakkendő.

A férfi elgondolkozva meredt rikító ékemre, és láttam, hogy vívódik: utaljon be terápiára, vagy vegyen komolyan? Aztán láthatóan úgy döntött, időt hagy magának a döntésre: – Miben segíthetek?

– Mesélje el, mire jutott a fiúval.

– Pontosan mire kíváncsi?

– Pontosan arra, hogy hazudik-e nekem az az átokfajzat, vagy tényleg elfelejtette, hogy mit és hogyan csinált az apjával.

– Nem felejtette el.

– És ezt be is tudja bizonyítani?

– Nem.

– Akkor ezzel kitörölhetem, kedves Jan!

– Jogilag igaza van.

– Nekem csak az számít. Ha nem tudom bizonyítani, akkor az a bíróságon nem számít.

A fickó megvonta a vállát, és egy lapos, kék-sárga címkéjű zöld üvegből valami barnás italt löttyintett a poharába.

– Annyira lényeges ezt tudnia, Cameron?

– Végül is nem – biggyesztettem a számat. – Pusztán annyi múlik rajta, hogy egy gyilkos ötven évet kap, vagy teljes ellátással egy puha falú szobát valamelyik zárt intézetben, ahonnan aztán egy-két esztendő múlva gyógyultnak nyilvánítva távozhat. Könyvet ír az élményeiből, azt Spielberg megfilmesíti, a pasas ragyásra keresi magát, és meghívják minden Playboy-partira!

Dühösen legyintettem egyet, Borowskynak meg félúton megállt a kezében a villa egy jókora falat feltekert tésztával, ami fölött furcsán nézett rám.

– Kissé előreszaladt, nem gondolja?

– Lehet.

– Igyon inkább egy kortyot. Attól megnyugszik.

– Miért, mi ez?

– Becherovka. Olyan erős, mint a vodka, csak finomabb.

– Sosem hallottam róla.

Borowsky teletöltött egy kis poharat, és átlökte az asztalon. Megszagoltam az émelyítően fűszeres, ánizstól és fahéjtól bűzlő italt. Az íze nem volt rossz, ami kellemetlenül érintett, mivel aminek nem rossz az íze, az itatja magát. Aminek viszont rossz az íze, attól lassabban szívok be, mert undorral iszom meg.

– Nem is rossz. Honnan szedte ezt az italt?

– Mitch árulja.

– Úgy értem, hogy honnan ismerte korábban?

– Ja, vagy úgy! Lengyel vagyok, ezt meg a szomszédban, Csehországban készítik.

– A vasfüggönyön túlról jött?

– Akkor még így mondták, igen. Tizenkét éves voltam, amikor apámmal átjöttünk a határon. Először a csehekhez mentünk, onnan meg Ausztriába.

– És az anyja?

– Anyám meghalt, sosem ismertem.

– Sajnálom.

– Felesleges. Furcsa világ volt az. Örülök, hogy apám meghozta a döntését. Ha ott maradunk, talán ma egy gyárban a szalag mellett állok. Itt tanulhattam.

– Miért, ott nincsenek könyvek?

– Biztos vannak. De arrafelé ez a pálya eléggé zárt.

– Miért lett pszichológus? – kérdeztem őszinte érdeklődéssel, és közben újra töltöttem a Becherovkából. Nem is rossz ez a lőre. Kissé ugyan olyan, mintha forralt borban oldott torokfertőtlenítő volna, de összességében ízlett. Bobby McCormick és a családja tragédiája most valahogy távolivá vált.

– Szóval? Miért is adta erre a fejét, Jan?

A fickó furcsán szégyellős szemmel felnézett a spagettijéből, aminek már a végét rágcsálta.

– Apám miatt. Furcsa eset volt... Nem érdekes!

– Azért elmesélhetné. Engem érdekel.

Borowsky zavartan megdörzsölte az orrát, majd hirtelen elhatározással letette a villát.

– Hát, jó! Nem sokkal azelőtt történt, hogy apámmal leléptünk Krakkóból. A város mellett volt a házunk, és a környékbeli srácokkal kijártunk a szovjetek gyakorlóterére bámészkodni. Valami mindig történt, amin röhögni lehetett. Persze, ha észrevettek a katonák, elzavartak, de hát kölykök voltunk, kit érdekelt pár pofon? Aznap is kimentünk, emlékszem, június közepe volt, már erősen érett a búza, de még nem aratták le. Sejtettük, hogy a ruszkik készülnek valamire, mert reggel óta szállítógépeket láttunk a város felett. Kimentünk biciklivel a gyakorlótérre, de nem jutottunk el odáig, mert jött egy katonai gép, és már ugrottak is az ejtőernyősök. Elbújtunk a bokrok közt, és láttuk, hogy tőlünk vagy ötven méterre leereszkedik hat-hét orosz a derékig érő búzatáblába. A katonák kört alkottak, és a tisztjük kitett egy lila füstgyertyát a kör közepére. Biztos valami gyakorlat lehetett, mi meg csak lapultunk ott, mint a nyulak. Pár perc múlva megint jött egy repülő, és kidobott egy hatalmas ládát, ami három vagy négy ernyőn ereszkedett le, és pont a füstgyertya mellett ért földet. A kiskatonákkal lévő tiszt ordítani kezdett, mire a vitézek kicsomagolták a küldeményt...

Miközben átvettem a kezdeményezést, és töltöttem mindkettőnk poharába, izgatottan a pszichológusra pillantottam.

– És mi volt a ládában?

– Sosem találja ki!

– Na, mondja már!

– Szóval kicsomagolták a ládát, amiben volt egy hatalmas, zöldre festett – motorcsónak! A kiskatonák gurultak a röhögéstől a búzában, mi meg a bokor alatt, miközben a tiszt dühösen ordítozott a rádióba. Aztán észrevettek minket és elzavartak. Valami biztos félrecsúszott a Vörös Hadseregben.

– A dzsipnek meg hogy örülhettek a búvárok! – jegyeztem meg. – Örülök, hogy nem egy atomrakétával szórakoztak. De hogy lett maga ettől pszichológus?

A kecskeszakállas lélekbúvár leintett.

– Még nincs vége. Bementünk a faluba, és leültünk egy limonádéra a kocsma elé. Hamarosan megérkezett apám, aki akkoriban még rengeteget ivott, és akkor is volt benne rendesen. Sápadt volt, és üveges szemmel nézett maga elé. Mikor a barátai megkérdezték, mi történt, azt mondta, hogy alighanem abba kell hagynia az ivást, mert hallucinál. Elmondta, hogy amikor átbiciklizett a mezőn, a búzatáblában egy csónakban kártyázó orosz katonákat látott. A körzeti orvos azonnal beutalta elvonóra, még a kocsmából elvitték. Két hónap múlva került haza, én meg hiába mondtam akkor mindenkinek, hogy az öregnek igaza van. Senki nem hitt nekem. Na, ezért lettem pszichológus. Hogy ne kerülhessenek az emberek egy félreértés miatt a bolondokházába.

Letöröltem egy könnyet a szemem sarkából, amit persze nem az együttérzés csalt ki.

– És mi lett az apjával?

– Sosem ivott többé. Csak öt évvel később árultam el neki, hogy nem víziót látott.

Megfordult a fejemben a kérdés, hogy már megint hová kerültem? Ebben a városban mindenki hoppás? Láthatóan Jan Borowskynak is meglazult egy léc az emeleten. Egyébként mióta zsaru vagyok, időről időre fel kell tennem magamnak a kérdést, amikor valami eszement szituációba kerülök, hogy tulajdonképpen mi a fenét is keresek én itt. Ez pont ilyen pillanatnak tűnt. A kérdés helyett azonban inkább egy javaslatot tettem: – Térjünk rá Bobby McCormickra!

– Kire?

– A gyilkosomra. Szóval? Milyennek találta?

– Teljesen átlagos vidéki fiú, nagy adag kisebbrendűségi érzéssel, egy csomó frusztrációval, rengeteg rossz tapasztalattal és félelemmel.

– Errefelé ilyen egy átlagos vidéki fiú? Olybá tűnik, mintha sorozatgyilkos-képző lenne a megyében.

Ezúttal a pszichológus nyúlt az üvegért, és a félliteres flaska utolsó cseppjeit testvériesen elosztotta közöttünk: azaz magának nagyjából kétszer annyit töltött, mint nekem. Sebaj, még úgyis vezetnem kell.

– Bobby McCormick együttműködő volt. Ahhoz képest, hogy a vizsgálatot megelőző huszonnégy órában megölte az apját, az emlék nem hagyott olyan mély nyomott, mint azt elvárná az ember. Jól és élénken verbalizált...

– Ne kezdje maga is ezt a hókuszpókuszt! Fél órával ezelőtt Kewellnek ezért akartam bemutatni dr. Glockot.

– A fiú normálisan, színesen beszélt, jól fejezte ki magát. Az ügyre vonatkozóan nem mondott semmit, azt közölte, hogy az ügyvédje tanácsára nem válaszol ilyen irányú tapogatózásra.

Isten éltessen, Miriam Winters! Kenyéren és vízen.

– A vizsgált személy remekül tájékozódik térben és időben, nincsenek orientációs problémái, pontosan tudja, hogy mit, mikor és miért tesz – folytatta Borowsky. – Mentálisan a korának és a műveltségének megfelelő a fejlettségi szintje. Csináltattam vele néhány tesztet is, ezek közül az egyik azt mutatja, igen erős benne a késztetés, hogy valós indulatait, érzelmeit, gondjait elrejtse, illetve önmagát a külvilág előtt jobb színben tüntesse fel.

– El akarja magát fogadtatni?

– Éppen hogy nem! Ez a furcsa. Általában az ember azért színlel, hogy mások elfogadják. Bobby azonban egészen más indíttatásból.

– Nevezetesen?

– Előnyszerzés.

Most megállt a tudományom.

– Nem igazán értem. Milyen előnyszerzés? Pénzt akar?

– Nem. A kapcsolataiban akar előnyt. Bármit, ami az adott helyen és szituációban előnyös lehet számára. Ezért színlel, és nem azért, hogy elfogadják.

– Aha – tettem úgy, mint aki érti. – Más egyéb?

– Hajlamos az úgynevezett acting out cselekvésre, vagyis hirtelen kitöréssel oldja fel a konfliktust vagy problémát.

– Igen, ezt magam is láttam – jutott eszembe a tűpárnának használt hulla képe.

– Ugyanakkor viszont hajlamos a srác a depresszióra is. Ez, figyelembe véve az élettörténetét, a betegségét, azt hiszem, érthető is. A teszt szerint nagyon magas az az érték, ami az önuralom hiányára, a beépült gátlások gyengeségére utal. Visszatérve még az acting out jelentőségéhez, megfigyeltem a fiúnál, hogy vágyait hajlamos azonnal realizálni, és nem törődik ennek során a következményekkel.

Lassan bólogatni kezdtem. Amit a pszichológus mondott, erősen egyezett a cselekmény elkövetésének körülményeivel és az általam tapasztaltakkal is. Noha ettől még a pszichológia mint tudomány nagyjából az asztrológia és az alkímia között félúton helyezkedett el az értékskálámon, a pasast némileg kezdtem tisztelni.

– Bármi, ami antiszociális viselkedésre utalna?

– Jó, hogy kérdezi, Cameron! Épp ezzel akartam folytatni. A srácnak nincsenek komoly problémái a társas alkalmazkodással, együttéléssel.

– Jó, akkor most foglalja össze ezt nekem.

– Tömören azt tudom mondani, hogy Bobby éveken át elfojtott feszültsége robbanásszerű cselekményben csúcsosodott ki. Nem tudta tovább tolerálni az őt ért atrocitásokat, és ölt.

– Kewell azt mondta, hogy nincs elmebetegsége a fiúnak.

– Egyetértek. Teljesen normális. Sajnos az emberek bizonyos százaléka így reagál a huzamos feszültségre. Magánemberként meg azt mondom, hogy meg is értem.

Itt mindenki olyan együtt érző, gondoltam, miközben a sült krumplival feltörölgettem a hamburgerből kifolyt ketchupöt. Még én is szánom a srácot.

Jan Borowsky megtörölte a száját, és ivott egy korty ásványvizet.

– Ha megbocsát, most mennem kell!

– Dolgozik?

– Van egy súlyos klausztrofóbiás betegem.

– Ilyenekkel is foglalkozik?

– Ne bagatellizálja a problémát! Neki ez fontos.

– A zárt terek? Költözzön a Szaharába, nem igaz?

– Cameron, maga tényleg nem komplett. Nem akar egykét foglalkozásra eljönni?

– Már voltam, de nem segített. Továbbra sem tudok ellenállni a késztetésnek, hogy hangyákat gyújtsak fel nagyítóval. Amúgy mi van a klausztrofóbiásával?

– Betegesen fél a liftektől, viszont remekül tejel. Már évek óta élek belőle. Két évembe telt, mire rávettem, hogy a múlt héten szálljon be a liftbe. Megígértem, hogy vele megyek.

– És mi lett?

– Mielőtt beszállhattam volna, elhívták a liftet. A pasas meg kitámasztott, és elkezdett üvölteni, mint akit nyúznak. Ahány emeleten megállt a lift, azt látták, hogy valaki áll bent, és üvölt. Annyira leblokkolt, hogy egyszerűen elfelejtett kiszállni. Más meg, érthető okokból, nem szállt be mellé. Öt percig rohangáltam fel-alá az épületben, aszerint, hogy honnan hallatszott az ordítás, mire utolértem végre. Úgy kellett feszítővassal kipiszkálni, annyira beékelte magát.

– Megerőltető egy szakma a magáé, Jan.

– Hát, igen. Most kezdhetem elölről a kétéves terápiát.

– Legalább megél újabb két évig, nem igaz?

Elvigyorodott, aztán búcsút intett, és kiballagott az utcára. Ránéztem az órámra: éppen egy múlt. Ideje volt elindulni. A pulthoz mentem, kifizettem az ebédet, vettem három üveg literes Becherovkát, és kisétáltam az autóhoz.

Továbbra is esett. Kinyitottam a csomagtartót, és bepakoltam a piát, aztán észrevettem a terráriumot.

– Samantha, téged el is felejtettelek!

Átraktam az állatot az anyósülésre, és útban a McCormick-farm felé megálltam az állatklinikánál egy percre, hogy leadjam lakótársamat. Érdekes módon itt kifejezetten örültek neki. Visszaültem a Cherokee-ba, és rátértem a főútra, hogy újra körülnézzek a ranch táján.

9

Ha létezik olyan, hogy unalmas út, akkor az, ami Simmsig vezetett, unalmas volt a javából. Zuhogott a jéghideg, késő őszi eső, az úttest fénylett, és alig tűnt fel szembejövő autó. Az út két oldalán tornyosuló, fenyőkkel borított hegyeket eltakarta a köd. Bent viszont jó világ volt: feltekertem a fűtést, beraktam egy CD-t a lejátszóba, Sting pedig lelkesen zümmögött mind a nyolc hangszóróból: „...my only friend, who couldit be... ”

Hangom nagyjából annyi van, mint egy barnamedvébe oltott pelikánnak, ám ez a csekélység még sosem akadályozott meg abban, hogy némi alkohol elfogyasztása után teli torokból kövessem Stinget, így a refrénhez érve ezúttal is csatlakoztam hozzá: – „Its hard to say it, Ihate to say, but it’sprobably me... ”

Az énekest aligha zavarta a kéretlen vokál, gondtalanul folytatta, én meg lassítottam, mivel beértem Simms első házai közé. Túlhajtottam a McCormickék farmjához vezető leágazón, és tízmérföldes tempóban araszolva kutattam valami tábla után, ami útbaigazítana Fossék birtoka felé.

Tulajdonképpen magam sem tudtam, mi a fenét vártam ettől a találkozótól, mivel igazából Loganhez hasonlóan nekem sem voltak kétségeim. A fiú bevallotta, mit tett, a tanúk ezt alátámasztották, a boncolás és a nyomszakértő pedig igazolta az elmondottakat. Sakk és matt. Bóklászhatok naphosszat, attól még nem fogom tudni kimosni ezt a hülye taknyost a szarból, bármennyire is sajnálom, hogy a semmirekellő apja megölésével elrontotta az életét.

Megtaláltam Fossék postaládáját, kitettem az indexet, és ráfordultam a messzeségbe vezető, keményre döngölt, burkolatlan útra. Ahogy kanyarodtam, észrevettem a kék szedánt, ami előző nap kis híján lesöpört az útról, amikor kivágódott elém a bozótosból. Ugyanaz a markáns állú, komor pasas vezette, mint legutóbb, és most is ült mellette valaki, akit nem láttam tisztán az esővíztől homályos szélvédőn keresztül. Egy darabig eljátszottam a gondolattal, hogy megállítom őket, de aztán győzött bennem a zsaru legnagyobb ellensége, a lustaság. Ebben az időben a francnak sincs kedve emberkedni egy vadbarommal. Menet közben felkarcoltam a műszerfalra erősített jegyzettömbre az egyéves Chrysler 300-as rendszámát. Jön ez még az én utcámba.

,,Ihate to say it, Ihate to say, but it’sprobably me... ” Gondolataim visszatértek az ügyre. Logan nagy nehezen bevette a mondókámat, hogy alapos nyomozásra vágyom, meg ilyenek, de hát az igazság az, hogy az ügy valójában készen volt. Hogy a főnököt elaltattam, annak alighanem a régi jó nyomozói önvédelem volt az oka. Az egyik első, amit megtanul az újonc, hogy sose adjon le kész ügyet, mielőtt lejár a határidő, mert kap helyette két másikat. Lehetséges, hogy ez annyira beépült a magatartásomba, hogy már ösztönösen így cselekszem? Vagy megint beleestem a csapdába, és érzelmileg is megérintett az ügy? Annak nem örülnék, mert az ilyen esetekre eddig mindig ráfáztam. „...to speak out and set me free... ” Zötyögtem tovább a murvás vidéki úton, és kerülgettem a pocsolyákat.

„I hate to say it, I hate to say, but it’s probably me... ”

Pedig valami lehet ebben a dologban. Ilyet, hogy nekiálljak egy gyanúsított érdekében vitatkozni egy ügyésszel?! Kellett ez nekem?

Most hogyan fogom megtudni, hogy szilikonmelle van-e vagy sem? Utálom kimondani, de hibáztam. Bassza meg! Valószínűleg egyszerűen ilyen vagyok. Mivel nagyjából Sting is erről döngicsélt, mély lélegzetet vettem, és kétségeimet beleüvöltöttem az utastérbe: – „Ihate to say it, Ihate to say, but it’sprobably me... ”

Lapos, földszintes, nyugati farmerházhoz értem, amit hatalmas fenyők árnyékába építettek. Északon meredek sziklafalhoz támaszkodott az épület, oldalát pedig félig eltemette egy sziklaomlás, ami ezek szerint nem különösebben zavarta a tulajdonosokat. Engem például meg tudott volna őrjíteni a gondolat, hogy a házamra rákönyökölt egy hegy – igaz, nekem fejlett paranoiám van, meg önpusztító hajlamom. Egyszer megkérdeztem a San Diegó-i pszichológust, miért nem lehet önpusztításra programozni, mondjuk, a szúnyogokat. Betegre keresnénk magunkat, cimbora!, mondtam neki, mire kissé hátrább tolta a székét, és ismét kitöltött egy rubrikát a személyi lapomon. Ez az én anyagi fejlődésem legnagyobb gátja: amint bombaötletem van, valami földhözragadt lélek mindig visszaránt. Franc, aki megeszi!

Megállítottam a Cherokee-t a kőomlás mellett parkoló ősöreg Ford pick-up mellett, és kinyitottam az ajtót.

– „I hate to say it, I hate to say, but it’s probably me...” – fejeztem be a dalt repedtfazék üvöltéssel, majd, elégedetten hozzátettem: – Ez jólesett!

– Fel a kezekkel, te mocsok!

Szépíthetném a helyzetet, de eszem ágában sincs: kevésen múlt, hogy nem vizeltem le a lábam szárát az ijedségtől. Rutinosan a magasba emeltem a karomat, és lassan körülpislantottam, honnan jött a fenyegető kiáltás.

A pick-up motorházteteje fölött egy Remington vadászpuska meredt a mellemre. Mikor pár másodperc múltán összeszedtem magam annyira, hogy képes legyek kissé állítani a szememen, addig fókuszáltam, míg megláttam, ki fogja rám a fegyvert.

Ekkor rémültem meg igazán.

A pasas nagyjából úgy nézett ki, mint egy karikatúra. Alacsony, kopasz kis vénember volt, legalább hetvenöt éves. A fejébe a kelleténél minimum két számmal nagyobb sombrerót nyomott. Kantáros munkásnadrágot és zöld inget viselt, lábán viszont csak zokni volt. Egy pocsolyában állt, és nagyjából bokáig ellepte a víz a lábát. A kezében annyira remegett a puskacső, hogy folyamatosan pásztázott vele a homlokom és az ágyékom között. Utóbbinál mindig idegesen felszisszentem, mert, ugye, fej nélkül még csak-csak elvan az ember, nemigen zavarja a tudat, merthogy nincs is tudat. Tudtam, hogy időt kell nyernem. Amilyen állapotban volt, jónak láttam az esélyt, hogy a következő öt percben kiéheztessem. De az is lehet, hogy addigra végez vele a nátha. Vagy megtelik esővízzel a sombrero karimája, és a súly eltöri azt a meszes nyakát...

– Jeremy! Tedd le azt a puskát! Hányszor mondjam már neked, hogy nem járnak erre sárgák?

Nett kis öregasszony rebbent elő a házból, és az öreggel folyamatosan pörölve közeledett hozzánk.

– Ne haragudjon rá, kedves! – mondta a mamika nekem címezve a kérést. – Hetvenegyben légnyomást kapott a dzsungelben, és azóta, ahányszor esik, mindig rátörnek az emlékek. Századosként szolgált Vietnamban. Jeremy, tedd már le a puskát!

– Jó napot, asszonyom! – mondtam illedelmesen, s ha már amúgy is a levegőben volt a kezem, megböktem a fejemen lévő kalap karimáját. – Cameron Larkin őrmester vagyok, a Great Falls-i rendőrségtől jöttem. Én nyomozok Robert McCormick halálának az ügyében.

A nyanya rám se hederített.

– Tedd már le azt a mordályt!

Az öreg morogva leengedte a puskacsövet, és kilépett a pocsolyából. A víz, amiben állt, még inni is hideg lett volna, de ez láthatóan cseppet sem zavarta Jeremy Fosst.

– Fossékhoz van szerencsém? – próbáltam ismét magamra irányítani a figyelmet, de nem sok sikerrel.

– Az úristenit neki, Jeremy, már megint mezítláb jöttél ki?! Aztán megfázol, és megint összehugyozol mindent! Na, futás be a házba! Gyorsan, gyorsan!

Az öregember el is indult a ház felé, de a tempóját csak egy teknősviadalon lehetett volna futásnak nevezni. A puska csövét úgy húzta, hogy az mély barázdát hagyott maga mögött a sárban, a felesége meg folyamatosan ott hepciáskodott körülötte.

-...százszor elmondtam, Jeremy, százszor! A postást is milyen csúnyán megijesztetted kilencvenkettőben, emlékszel? Azóta minden áldott nap ki kell mennem a postaládához a főútra, és...

Bumm!

Az öreglány becsapta maga mögött az ajtót, és ezzel elvágta a szóáradatot.

Ott maradtam egyedül az esőben.

Elég hülyén éreztem magam.

A Stetson kalap karimájáról az esővíz parányi vízesésként indult meg a föld felé. A vállamon kezdett átázni a bőrkabát, és minden rojt végén esőcsepp csillogott.

Fossék láthatóan magukban hordozták az öregkori leépülés szinte mindegyik jellemzőjét. Most mi a fenét csináljak velük?

Hirtelen kivágódott az ajtó, és Mrs. Foss nézett ki az udvarra: – Magáról meg egészen megfeledkeztem! Na, jöjjön már be! – kiabált rám, majd visszafordulva megint káricálni kezdett az öregemberrel.

Odasiettem a házhoz, felkaptattam a lépcsőn a verandára, és ismételten hozzáláttam a bemutatkozáshoz, de csak az asszony hátának beszéltem: – Jó napot, asszonyom! A nevem Cameron Larkin, és a Great Falls-i rendőrségnél...

– Na, isten hozta! Ki a fene maga? – fordult vissza megint a nagyi.

– A nevem...

– Hagyja csak! – kiabált ki Jeremy Foss. – Süket, mint a fajd! Már évek óta fennhangon szidom, de ha nem látja a számat, nem ért semmit. De be nem vallaná. Még a Carson Show-t is szájról olvassa a tévében. Istenem, hogy utálja a kanadai adókon a francia filmeket! Néha negyed óra is elmegy, és kinézi a szemét, mire rájön, hogy azért nem érti, mert átkapcsoltam. Hahaha!

Az öreg röhögése rekedt harákolásba csapott át, és szerencsére elfordult tőlem. Ekkor vettem észre, hogy Mrs. Foss viszont – aki felett eddig átnéztem – alig egy yardról bámulja a számat. Na, akkor még egyszer!

– Jó napot, asszonyom. Cameron Larkin őrmester vagyok, a Great Falls-i rendőrségtől jöttem. Én nyomozok Robert McCormick halálának az ügyében. Fossékat keresem.

– Mi vagyunk azok. Linda és Jeremy. Örvendek. És ne beszéljen úgy velem, fiam, mint egy sükettel, mert adok magának egy taslit!

– Ne haragudjon, csak...

– A férjem egy vén mókamester, mindenkinek azt híreszteli, hogy süket vagyok, pedig jobb a hallásom, mint egy pumának. Jöjjön be!

Elhúztam a szám, és megindultam a mamika után, közben az öregre is vetettem egy pillantást, de láthatóan nem foglalkozott velem. Mókamester? Majd adok én neked mókát! Mrs. Foss mögött ballagva bementem a nappaliba. Az öregasszony egy fotelra mutatott, én meg belesüppedtem.

– Kissé megijesztett a férje az imént a puskával.

Linda leült, és rám pillantott.

– Bizonyára megijedt az imént a puskától.

– Igen, mi tagadás.

– Rá se rántson. Nincs megtöltve.

– Nincs? – hüledeztem.

– Nincsen. Három éve nem tűrök meg töltényt a házban. Jeremynek Parkinson-kórja van. Eleinte csak egy-egy töltényt durrantott el a házban, ahogy remegni kezdett a keze, de három éve szilveszterkor már olyan rosszul volt, hogy az egész tárat kilőtte, mielőtt kiért volna a verandára, hogy elriassza a mosómedvéket. Ott van a plafonon a nyoma – mutatott a nénike a mennyezetre.

Nem mertem elfordulni tőle, ezért előbb csak a szemöldököm kúszott magasabbra, aztán a szememet is feljebb fordítottam. És valóban! Az első lyuk a nappali közepén ütötte át a gerendát, aztán még vagy hat látszott szép sorban, ahogy a tata rohant mosómedvére vadászni. Már megint hová kerültem?

– Mrs. Foss, volna pár kérdésem – néztem az öregasszonyra, de ő éppen a férjét stírölte, amint az száraz zoknit próbált felkínlódni a visszeres lábára. Aztán hirtelen eszébe jutott a háziasszonynak, hogy vendége van, és a szemembe nézett.

– Biztosan van pár kérdése, nyomozó. Hallgatom.

Dehogy hallgat! Figyel. Ez tényleg süket.

– Asszonyom, az érdekelne először, hogy járt-e itt tegnapelőtt délután Mrs. McCormick.

– Helen? Hát persze! Tündéri asszony! Hozott juharszirupot...

– És mikor érkezett?

– Kicsoda? – nézett rám csodálkozva Linda Foss.

Döbbenten meredtem a nénikére, de akkor megláttam, hogy a mögötte a fotelben ülő Jeremy kinyújtja a mutatóujját, majd csuklóból körözni kezd a kezével. Halántékmagasságban. Aha!

– Hát Mrs. McCormick – mondtam újra a vényasszonyhoz fordulva.

– Ja, Helen! Remek asszony. Tegnap is hozott egy kis juharszirupot, mert...

És csak mondta, és mondta, és mondta.

Ilyen esetekre van egy szipirtyó-elhárító vésztervem. Láttam, hogy itt az ideje bevetni.

– Linda, kedves! – tettem a kezem a mamika kezére. – Látom, magán, hogy imád sütni. Nincs valami finomság a konyhában?

– Hát hogyne lenne! Már hozom is.

Azzal kislattyogott a nappaliból, én meg kísérletet tehettem Jeremy Foss-szal, hátha ő normálisabb.

– Mr. Foss, mikor érkezett ide tegnapelőtt Helen?

– Háromnegyed öt körül. Kocsival jött.

– Mit csinált itt?

– Nem tudom. A konyhában voltak Lindával.

– És mikor ment el?

– Este nyolc után nem sokkal. Megnéztem az időt – intett az öreg borostás állával a nappali kandallója felé.

A párkány feletti faliórára pillantottam. Régi, békebeli darab volt, az a fajta kakukkos típus, amit Fossék lakásán kívül már csak a Tom és Jerry bizonyos részeiben lehet látni. Két ormótlan mutatója 14.35– öt mutatott.

Ránéztem a karórámra. 15.35 volt.

– Amikor Helen elment, ezen az órán nézte meg az időt?

– Naná. Nincs más óra a házban. Mi már nem sietünk sehova.

– Tudja, hogy nincs átállítva az óra a téli időszámításra?

– Persze hogy tudom.

– Ha gondolja, én szívesen...

– Hozzá ne nyúljon! Ez az átállítgatás azoknak a buzi európaiaknak a mániája. Bojkottálom.

– Ezek szerint Helen McCormick valójában egy órával később, tehát kilenckor ment el, igaz?

– Nem igaz. Nyolckor ment el.

– Mégis levonta azt az egy órát?

– Nem. A becsületes jenki idő szerint nyolc volt!

Éreztem, hogy ideje menni. A két öreg alig fél óra alatt lemattolt. Feltápászkodtam, és búcsút intettem Jeremynek.

– Most mennem kell. Köszönöm a szívélyességét, Mr. Foss. Adja át üdvözletemet a feleségének.

– Á, csak nem vendégünk van? – toppant be a nappaliba Mrs. Foss a konyha felől. – Jó napot, fiatalember!

Jézusom!

– Jó napot, asszonyom, már indulok is!

– Csak nem menni készül máris?

Jézusom, és minden egyéb szentek!

– De igen. A viszontlátásra!

– Őrmester! – üvöltött utánam Jeremy Foss.

– Igen?

Lindának felcsillant a szeme.

– Őrmester? A katonaságtól jött? Jaj, de kedves, hogy...

Nem figyeltem tovább Mrs. Foss karattyolására, szememet az öregemberre függesztettem, aki reszketegen ült a fotelben, de tekintete váratlan szilárdságot tükrözött.

– Ne bántsák azt a gyereket, őrmester! Az a szemét apja azt kapta, amit érdemelt. Nekem kellett volna évekkel ezelőtt lelőnöm, mint egy mosómedvét!

– Miért, magával mit művelt?

– Semmit. De nekem már mindegy. A családját tette tönkre az az iszákos szemétláda. Ha akkor megölöm, most Bobby nem került volna börtönbe. És talán nem öli meg magát a bátyja sem.

Azt hittem, rosszul hallok.

– Ki ölte meg magát?

– Robert McCormick bátyja. Egy hete agyonlőtte magát a házában.

– Nem is tudtam! Hol lakott?

– Nem olvas újságot? Helenában.

– Majd utánanézek.

– Le kellett volna lőnöm már régen!

Arra gondoltam, vajon hány doboz töltény kellett volna; hogy Foss a remegő kezével végre eltalálja a szomszédját.

– Ne okolja magát – mondtam szelíden.

– Maga könnyen mondja! – vetette oda az öreg, aztán visszahuppant a fotelbe, és elhomályosodott a szeme.

Kimenekültem az esőbe.

Odasiettem a terepjáróhoz, és beugrottam az ülésre. Gyorsan beindítottam a motort, és a murvás úton Simms irányába kanyarodtam. Fel kellett tekernem a fűtést, mert a kocsi az elmúlt félórában teljesen kihűlt, és visszalöktem a CD-t is a készülékbe.

Nyilvánvaló volt, hogy Fossékat nem lehet egyetlen bíróság elé sem odaállítani tanúskodni. Marad tehát a gyilkosság tanújának... Maga a gyilkos! El kell fogadnom, amit mond. Ha kitart az emlékezetvesztés mellett, akkor azt. Az anyja nem fog mást állítani. Weill sem. Grattano sem.

Az ügy kezdett bedögleni.

Utálom ezt mondani, de a kör bezárult.

,,Ihate to say it, Ihate to say... ”

10

Nem szeretem a mobiltelefont. Rendszerint nem működik, ha kell, és szinte mindig megszólal, amikor nem kell. Egy rendőrtisztnek meg külön istencsapása ez a szerkezet. Gyűlölöm, amikor hajnali háromkor felhív az ügyeletes, hogy van egy kis gond. Ha annyira fontos, miért nem küldenek ki egy kocsit, ha meg nem annyira fontos, akkor oldják meg, nem igaz? Úgy voltam vele, hogy ha a péknek meg a tanárnak jár magánélet, akkor a zsarunak is. Éppen ezen gondolkoztam, ahogy a burkolatlan úton a városka felé zötykölődve lecsatoltam az Ericssont az övemről, és a műszerfalon lévő kihangosítóba pattintottam.

A készülék hirtelen megszólalt. Ki nem állhatom ezt az ostoba komolyzenei dallamot, amit csengetés gyanánt játszik, de műszaki antitalentum lévén nem tudom átállítani. Ilyenre mást megkérni meg mégiscsak ciki.

A kijelzőn ismeretlen szám virított.

Akkor lássuk, fontos-e. Kivártam, míg tízet kicsöng a készülék. Aki nem akar igazán elérni, vagy később is ráér, vagy tévesen tárcsázott, ennyi idő alatt rendszerint feladja, vagy rájön, hogy hibázott. Aki tizenegyedszer is meghallgatja a búgást, az alighanem tényleg akar valamit.

Ez akart.

– Halló?

– Na, végre, hogy felvetted, Cameron, az úristenit neki! Hol a fenében vagy?

– Simms környékén, hadnagy. Most indulok vissza Great Fallsba – válaszoltam tisztelettudóan a főnökömnek, aki immár megszokottá váló bárdolatlan stílusban kezelte az őt a mobiltelefonom útján ért frusztrációt. Ideges ember. Infarktust fog kapni.

– Mi a rossebet keresel ott?

– Tanúkat. Meglátogattam...

– Jézusom, hát nem is hallottad?

– Mit kellett volna hallanom?

– A délutáni tárgyalást.

– Nem. Gondolom, a bíró becsukta Bobbyt...

– Akkor kapaszkodj meg, Cameron! Nem tartotta letartóztatásban!

El nevettem magam.

– Szép próbálkozás volt, Chuck, de nem tudsz átverni...

– Akar a fene viccelődni! MacDonald bíró zárt intézetbe helyezte a fiút. Nem volt beszámítható állapotban a...

– Az nem lehet! – kiáltottam fel meglepetten. – Beszéltem a pszichológussal és az elmeszakértővel is, ahogy utasítottál. Mindketten azt mondták, hogy a fiú eszénél volt. Nem volt korlátozva a beszámítási képessége. Nem, ez lehetetlen!

– Meséld ezt az ügyésznőnek. Most hívott fel, és tajtékzik.

– Most komolyan megijedtem.

– Ne szórakozz!

– Chuck, biztos nem viccelsz?

– Menj a fenébe!

Logan mérgesen lecsapta a kagylót, én meg bután meredtem a búgó mobilra, majd lassan megnyomtam a gombot, hogy elhallgattassam.

Bobby McCormickot a bíró nem a börtönbe küldte, hanem diliházba? Az...

Megint megszólalt a telefon, én meg túl ideges voltam ahhoz, hogy kivárjam a szokásos tíz csengetést, így meggondolatlanul azonnal felkaptam a készüléket.

– Igen? – vakkantottam bele nyersen.

– Meredith Forsyth.

A fene! Ennél a nőnél nem tudok jól megszólalni. Ha így folytatom, tényleg sosem fogom megtudni, vajon szilikonból készülte a keble. Az a csodálatos, hatalmas...

– Mi a büdös úristent művelnek maguk ott a rendőrségen, Larkin!? Agyalágyult, szerencsétlen baromállat-gyülekezet! Megmondtam, hogy nem akarok letolt gatyával odaállni a bíróság elé, erre rám küldik azt a két marhát!

Romantikus gondolataim, melyekben Miss Forsythot egy szál semmiben láttam egy baldachinos ágyban, egy csapásra semmivé foszlottak. A nő csak egy hajszállal volt közönségesebb, mint egy bronxi kábítószerdíler. Van, akit ez feldob, engem viszont lelomboz, mint az ősz a juharfát. Már nem is érdekelt annyira az a két mell.

– Nézze, ügyésznő, fogalmam sincs, mi...

– Hogyhogy nincs!? Azt a tájékoztatást kaptam a főnökétől, hogy megvan minden a vádemeléshez, és a két szakértő is azt állapította meg, hogy Bobby McCormick beszámítható.

– Egy pillanat! Nekem is ezt mondta mindkét szakértő.

– Igen? És mégis, kivel beszélt maga?

– Dr. Kewell-lel és Borowskyval.

– És magának mit mondtak?

– Lényegében azt, hogy bár vannak vele lelki problémák, de a fiú normális. Nem elmebeteg, és a gyilkosság elkövetésekor sem volt beszámíthatatlan.

A vonal túlsó végén csend támadt, csak a nő nehéz zihálását hallottam. Ez megint gondolatébresztő volt, de mielőtt elkalandozhattam volna, Meredith Forsyth megszólalt: – MacDonald bíró előtt mást mondtak.

– Mit?

– Azt válaszolták a kérdésekre, hogy szakértői véleményük szerint Bobby McCormick az apjától elszenvedett lelki terror következtében személyiségtorzuláson ment keresztül az évek során. Ennek eredményeként személyiségzavar alakult ki benne...

Megszólalt az agyamban a vészcsengő. A személyiségzavar az elme olyan defektusa, ami jogi értelemben kizárhatja a beszámítási képességet. Aki meg nem beszámítható, az nem is büntethető.

-...aztán annyi kudarc érte aznap, és olyan hosszan veszekedett az apjával, hogy a személyiségzavara eredményeképpen tudatszűkült állapotba került a cselekmény idejére.

Megráztam a fejem, hogy kicsit tisztuljon az agyam.

– Tudatszűkült állapotba? – kérdeztem tétován.

– Dr. Kewell szerint abba. És ez a tudatszűkült állapot a cselekmény elkövetésének időpontjában és színhelyén, abban a konkrét szituációban nagymértékben korlátozta, vagy éppen ki is zárta azt a képességét, hogy felmérje és mérlegelje tettének következményeit.

– Bassza meg!

– Egyetértünk, Larkin. Bassza meg!

– És most hogyan tovább?

– Nincs tovább, maga ostoba! Hát nem érti?

– De hát...

– A bíró két hónapra beutalta megfigyelésre a Szent Kristóf Elmegyógyintézetbe. Két hónap múlva a további vizsgálatok alapján fog dönteni. Már most megmondom, hogy határozatlan időre el fogja rendelni a gyógykezelését, és félévente felülvizsgálják majd az állapotát.

– És akkor ki fogják engedni, mert teljesen normális.

– Úgy van, őrmester. Remekül látja.

– Itt valami nagyon bűzlik...

– Hagyja már ezeket a közhelyeket, maga hülye...

Ez volt az a pont, ahol elszakadt a cérna.

– Na, idefigyeljen, cicamica! Még egyszer ostobának vagy hülyének nevez, beperelem magát becsületsértésért!

– Hogy merészeli?!...

– Maga nekem nem a főnököm, ezt jobb, ha az eszébe vési! Ha gondja van, a főnökömmel beszélje meg. Megértette, vagy adjam írásba is, hogy kivel és mikor beszéljen így?

Meg voltam róla győződve, hogy le fogja tenni.

De ez a nő csupa meglepetés volt.

– Elnézést – mondta egyszerűen. – Kicsit elragadtattam magam.

Megállítottam a kocsit, és döbbenten meredtem a mobiltelefonra.

Jól hallottam? Volt egyszer egy barátom, ő most igazolva látná az elméletét, miszerint a nőknek kemény, hangos és kissé durva férfiakra van szükségük, hogy érezzék az erőt. A haverom egy fafejű barom volt ebben a kérdésben, de most magam sem tudtam más okát adni ennek a váratlan pálfordulásnak. Mindenesetre én nem vagyok nehézfiú, és nem vagyok kemény sem igazán. Ellenben ha dühös leszek, nem nézem, kinek szólok. Miss Forsyth most visszavonulót fújt, aligha tévedek nagyot, ha azt mondom: az utóbbi két évben nem igazította el úgy senki, ahogy én az imént. Még az is lehet, hogy meglesz valamikor az a tudományos kísérlet a szilikondetektálásról.

– Semmi baj, hölgyem. Csak szerettem volna, ha tudja, meddig mehet el.

– Maga is kissé túlment...

– Nem hinném – mondtam gyorsan, tudván, hogy ő is bocsánatkérésre vár. Na, szívem, addig állj fél lábon!

– Akkor? – kérdezte tétován.

– Nézze, ügyésznő, magának is ott viszket, ahol nekem – egy másodpercre elhallgattam, mert a mondat kimondva már egészen máshogy hangzott, mint amikor magamban fogalmaztam. Gyorsan folytattam: – Ha jól sejtem, a maga váderedményességi mutatójának erre az évre kampec ezzel az ítélettel. Én meg dühöngök, mert az a helyzet, hogy Miriam Winters átbaszott minket.

– Így igaz – jött a helyeslés a távolból. – Remek ügyvéd. Csak ő találhatta ki, hogy erre játsszanak.

– Van egy ajánlatom. Szerezzen nekem két-három napot MacDonald bírónál! Megpróbálok valahol fogást találni rajtuk. Az nem lehet, hogy ejnye-bejnyével megússzon egy gyilkosságot!

Kis idő eltelt, míg megjött a válasz.

– Mit mondjak MacDonald bírónak?

– Maga végzett jogot. Találja ki!

– Rendben van, Larkin. Három nap. Holnap keressen fel, megbeszéljük, mire jutott! És nehogy...

– Ne kezdje újra a fenyegetőzést! Magának úgy kell ez az ügy, mint egy falat kenyér. Nekem viszont mindössze a hiúságomat piszkálja, hogy megvezettek. Tehát semmi litánia!

– Akkor viszlát holnap. Munkára!

Azért csak nem bírta ki, hogy ne az övé legyen az utolsó szó.

Kinéztem a kocsiablakon, és láttam, hogy éppen a főút előtt parkoltam le. Besoroltam a forgalomba, hogy elinduljak vissza a kályhához: újra meg kell néznem a tetthelyet, és beszélnem kell Mrs. McCormickkal. Tulajdonképpen előző délután úgyis abban maradtunk, hogy meglátogatom. Azt azért nem hittem komolyan, hogy epekedve vár rám és lerágja a körmét, mikor érkezem, de azért valószínűleg készül a beszélgetésre. Meglátjuk, kibök-e valami érdekeset. Mivel arra akartam rávenni, hogy a saját fiát segítsen rács mögé juttatni, nem fűztem nagy reményeket a találkozóhoz. Igazából semmiféle reményt nem fűztem hozzá, mindössze úgy éreztem, vissza kell mennem megtalálni azt a morzsát, amivel kipiszkálhatom Miriam Winterst és védencét a betonbunkerből. Aztán holnap felkeresem az ügyésznőt. El is döntöttem, hogy a lakására megyek. Sokáig dolgoztam... nem akartam, hogy az irodájában megtudják, hogy még melózunk az ügyön... blablabla... Valami hülye dumával majdcsak átjutok a küszöbén.

Benyúltam a zsebembe, és cigi után kotorásztam, de nem volt nálam egy szál sem. Elfüstöltem már a vésztartalék vésztartalékát is. El is gondolkodtam rajta, hogy jó lenne, ha eldönteném végre: most akkor dohányzom, vagy sem?

Az út szélén feltűnt egy vegyesbolt, én meg hirtelen felindulásból belerántottam a kormányba, és megálltam a kirakattal szemközt. Felvettem a kalapomat, és besiettem a boltocskába.

– Jó napot! – mondtam hangosan, amikor beléptem, és a távolkeleti harangjáték megszólalt az ajtó felett.

– Isten hozta, nyomozó!

Levertem a vizet a fejfedőmről, és meglepetten körülpillantottam. Középtermetű, kövér, hatvan év körüli, pirospozsgás ember állt a pult mögött, vele szemben pedig egy vele egykorú, lilára festett hajú néni pakolta a kosarába a vásárolt dolgokat. A tulajdonos kedélyesen folytatta: – Nem ehhez az időhöz volt szokva ott délen, igaz-e?

– Hát, nem – hagytam helyben, és hunyorogva végigmértem az öreget. – Ismerjük mi egymást, uram?

– Dehogy! Novelle seriff járt itt tegnap, ő mesélte, hogy egy új nyomozó dolgozik az ügyön. Szegény Bobby! Nagyon sajnáljuk.

– Úgy bizony! Jóravaló fiú volt szegény – bólogatott olyan szorgosan a hölgy, mintha csak fizetnék érte. Lila haja, amiről ő valószínűleg meg volt győződve, hogy az valójában hófehér, minden mozdulatánál élénken lengedezett. Kicsit olyan volt ezzel a frizurával, mint egy túlméretezett búbos tyúk.

– Kaphatnék egy Pall Mallt?

– Hogyne. – A pasas felnyúlt a polcra, és levett egy tízes csomagot. Először azt hittem, megbontja, de az egészet elém lökte. Na, persze, itt az emberek hetekre előre vásárolnak, mert a farmok távol vannak. Kifizettem a cigarettát, és ezzel el is dőlt a kérdés, hogy dohányzom-e vagy sem.

– Hogy járhatott ilyen rútul az a fiú? Úgy sajnálom! – sápítozott tovább Mrs. Milka.

– Én is megsirattam az éjjel – hümmögött szomorúan a boltos.

Megvakartam a fejem, mert úgy gondoltam, itt valami nem stimmel.

– Ugye tudják, hogy nem Bobby McCormick halt meg, hanem az apja?

– Persze hogy tudjuk. Az a semmirekellő!

– Vadállat! Hogy égjen örökké a pokol tüzén! Pö! – mondta dühösen a nyanya, és leköpte a cipőmet. Lenéztem a friss tócsára, aztán vállat vontam – ez egy ilyen nap.

– Ismerik a családot?

– Hogyne – készségeskedett a férfi. – Helen hozzám jár bevásárolni. Minden áldott csütörtökön.

– És Bobby?

– Talán hetente egy-két alkalommal jött. Csendes, szerény fiú, és nagyon tisztelettudó.

– Úgy bizony! – kotnyeleskedett a nyanya.

– És hogy állnak Robert McCormickkal?

– Érdekes, hogy ezt kérdezi. Tegnap este éppen erről beszélgettünk a kocsmában a fiúkkal meg a seriffel. Már vagy öt-hat éve nem látta senki McCormickot. Helen járt be a városba, ő intézte a dolgokat, ő vásárolt. A férjét évek óta csak kocsival láttam. Áthajtott a városon, és aztán elment Great Falls felé. Sosem szállt ki.

– Akkor nem is ismeri?

– De igen. Csak évek óta nem láttam.

– Pedig olyan lelkesen szidta, azt hittem, közeli ismerőse.

– Dehogy! Helen szokott panaszkodni. Tőle tudja a város, hogy a férje iszik, kötözködik, terrorizálja a családot, csúfolja szegény Bobbyt. Még a lányát is elüldözte!

– Úgy bizony! – óbégatott megint a nénike, és a nyomaték kedvéért hozzátette: – Pö!

Gyors bokamozdulatomnak hála, az újabb adag a padlón toccsant.

– És Bobby?

– Ő nem szólt semmit, csak csendesen bejött, vásárolt, és elment. Én még ilyen szomorú gyereket nem láttam. Vigyázzanak rá, nyomozó!

– Úgy lesz. És maga, kedves? – fordultam az erősen hallgatózó nénike felé. Szegény már nem tudta lassabban pakolni a kosarát, hogy még legyen oka maradni, gondoltam hát, hogy bevonom: – Maga ismerte Robert McCormickot?

– Ööö... Jobban belegondolva évek óta nem láttam én sem. Manny meg Helen járt be a városba. Néha persze a férfi is, de kocsival volt, én meg rosszul látok, nem tudok én már átnézni ezeken a sötét szélvédőkön.

– Értem.

– Mondja csak, nyomozó, tényleg levágták a fejét, és kibelezték?

– Ki mondta ezt magának?

– Azt beszélik...

– Ostobaság. Most mennem kell. Örülök, hogy találkoztunk. Viszlát.

– Viszlát!

Fejcsóválva ballagtam vissza a kocsihoz. Micsoda vidék! Senki nem tud semmit, de már sátánista kivégzésnél tart a szóbeszéd. Mindenki szemétládának tartja a sértettet és isteníti a gyilkost, miközben kiderül, hogy még csak nem is ismerték. Milyen világban élünk, emberek?

Nem sokáig haladtam a városi utcán, hamarosan megint egy murvás lehajtóhoz értem, csakhogy ez most a McCormick-ranch felé vezetett. A Cherokee nagyot nyekkent, ahogy a magas padkáról kissé túlzott sebességgel ugrattam a földútra.

A farm hamarosan feltűnt a távolban, s meglepetésemre azt vettem észre, hogy a tető fölött kacskaringós füstoszlop emelkedik. Érdekes, határozottan emlékszem, hogy láttam egy gáztartályt a farm hátsó részén. Azután felrémlett bennem a kandalló képe.

A meglepetések folytatódtak.

A ház előtt ott parkolt a szomszéd kocsija. Leállítottam mögötte a terepjárót, kiszálltam az egyre jobban szakadó esőbe, és a ház felé indultam. Alig tettem azonban pár lépést, amikor eszembe jutott valami. Visszasétáltam a dzsiphez, és a csomagtartóból kivettem az egyik Becherovkát, azután a rojtos vadászkabát belső zsebébe süllyesztettem.

Oldalról kaptattam fel a verandára, mivel úgy rémlett, hogy ebben a házban a vendégfogadás – és az emberölés – fő színtere a konyha, így nem akartam érkezésemre idő előtt azzal felhívni a figyelmet, hogy elballagok az ablak előtt. Óvatosan odasompolyogtam a nappali verandára nyíló ablakához, és belestem. Tévedtem. A dohányzóasztalnál ült a társaság: Helen McCormick és Daniel Weill hevesen gesztikulálva társalogtak valamiről, de a vastag falakon keresztül csak hangfoszlányok jutottak el hozzám. Azután nem kis meglepetéssel észrevettem, hogy az asztalon, a nyitott vodkásüveg mellett három pohár áll. Megkockáztattam a mozdulatot, és kijjebb dugtam a fejem az ablakszél takarásából, így észrevettem a harmadik figurát. Nem rá számítottam. Manny Grattano álldogált a kandalló előtt, bal könyökét a párkányra támasztva, s maga is a beszélgetést figyelte. A férfi most valahogy másnak tűnt, mint előző nap. Határozottabb, magabiztosabb benyomást keltett, és mintha még magasabb is lett volna. De ezt talán csak az okozta, hogy a kandallóban lobogó lángok hátulról világították meg az alakját, s furcsán elmosták sziluettjét.

Tényleg: miért ég a tűz? Ha hideg van, a gázkazánt is használhatták volna. Az órámra pillantottam, s megállapítottam, hogy negyed hat van. Már erősen esteledett, noha nyilvánvaló volt, hogy még legalább fél órán át világos marad. Amikor ismét felnéztem, szembetaláltam magam Manny Grattano villámló, döbbenettől kitágult szemével. A társaság másik két tagja is felpattant, és az ablakra meredt.

Barátságosan megböktem a kalapomat, azután határozott léptekkel a bejárati ajtó felé indultam. Ha már lebuktam, tegyünk úgy, mintha magam sem akartam volna másképp.

Két formális koppantás után kinyitottam az ajtót, és beléptem a hallba.

– Jó napot, Mrs. McCormick. Mr. Weill. Manny.

– Jó napot, őrmester – mondta barátságosan az asszony, aki elsőként nyerte vissza a hangját váratlan megjelenésem után.

– Mit szól, micsoda ronda időjárás?

– Mi járatban, Mr. Larkin?

– Tegnap délután megbeszéltük, hogy ma visszajövök, és felteszem a kérdéseimet.

Várakozón néztem a nőre, akinek az arcán azonnal felismerés villant, de a válasz valahonnan egészen máshonnan érkezett, mint ahonnan vártam.

– Bobbyt felmentette a bíróság. Vége az ügynek. Mit akar még itt?

Manny Grattano hepciáskodott. Nicsak, nicsak, kiből lesz a cserebogár?

– Nem magához beszéltem, Manny!

– Hagyja békén Mrs. McCormickot!

– Manny, tolja már tovább a biciklit, Mrs. McCormickkal van beszédem!

A fickó elvörösödött, ám ekkor Daniel Weill is elérkezettnek látta az időt, hogy beledumáljon abba, amihez semmi köze: – Vége az ügynek, Mr. Larkin! Talán önnek nem szóltak, hogy Bobbyt felmentette a bíróság?

– Nem felmentette, hanem két hónapra megfigyelés alá helyezte. Maga komolyan azt hiszi, hogy a nyomozás ezennel véget ért? Van két hónapom folytatni a bizonyítékok felkutatását.

Csend támadt. Mrs. McCormick, Manny és Weill összenézett. A tanácstalanság szoborcsoportját lehetett volna megmintázni róluk. Persze hazudtam, mint oly sokszor, de hát ezt nekik nem kell tudni. Ha már az ember jobban ismeri az eljárási szabályokat, hát éljen is vele... vissza. Egy cseppet. Persze csak az ügy érdekében. Gondoltam, itt az ideje, hogy még üssem kicsit a vasat. Elővettem egy névjegyet.

– Ez itt Meredith Forsyth helyettes kerületi ügyész telefonszáma. Ha nem hiszik, amit mondok, hívják fel, vajon leállította-e már a nyomozást.

Mrs. McCormick lemondóan legyintett.

– Jól van, Mr. Larkin. Elhiszem. Mr. Weill már éppen menni készült.

– Igen. Gondolom, a pohara is azért van tele – intettem az állammal a nappali alacsony asztalán álló likőröspohár felé.

Weill megköszörülte a torkát.

– Akkor én megyek is. Viszlát, Helen! Ha bármi gond van, hívjon nyugodtan bármikor!

– Köszönöm, Daniel – mondta az asszony, és megölelte a férfit, majd kikísérte az ajtóhoz.

Csak így? Helen és Daniel? De nagy lett a szerelem! Tegnap még azt mondta a pasas, hogy csak köszönő viszonyban van McCormickékkal, ma meg már Helen? Mi lesz legközelebb: az ágyból ugrasztom ki őket? Nocsak! Esetleg Mr. Weill lenne az az ok, amely Helen McCormickot bikinivonalának karbantartására sarkallotta? Hm... A vén kakadu!

Az asszony betette az ajtót a vendég után, és elindult visszafelé. Amíg kikísérte a szomszédot, Mannyvel ott álldogáltunk az előszobában. Végigmértem a segédmunkást.

– Nagyot nőtt tegnap óta, Manny.

– Micsoda?

– Olyan más ma. Magabiztos. Nyert a lottón?

– Na, itt is vagyok – toppant közénk az asszony.

– Beszélhetnénk négyszemközt?

– Persze.

– Manny!

– Mi van?

– Menjen, kérem! – szólt rá az asszony.

– De hát...

– Manny! Kérem!

– Én...

Közelebb hajoltam hozzá, hogy a nő ne hallja:

– Húzzon már a francba, mert szétrúgom a valagát! Vagy ha jobban tetszik, odabilincselem az esőben valamelyik ekéhez, megértette?

A fickó szeme felvillant, és már vártam az ütést, amikor a válla megroskadt, arca visszaszürkült, tartása meggörnyedt, és az ajtó felé kezdett bicegni. Ismét az a figura volt, aki tegnap. De akkor ki volt az, aki az előbb majdnem nekem támadt?

Mrs. McCormick kikísérte a dörmögő figurát, és miután betette mögötte az ajtót, rátolta a reteszt is. Elnézést kérő mosollyal visszafordult hozzám, én pedig udvarias bólintással nyugtáztam a ki nem mondott kérést.

– Beszélhetnénk valahol, Mrs. McCormick?

– Persze. De szólítson Helennek, kérem!

– Ha önnek így jobb – vontam vállat. – Én meg Cameron vagyok. Szóval, hol válthatnánk néhány szót?

– Jöjjön a konyhába! Éppen teagrogot készültem főzni.

– Az mi?

– Inkább megmutatom, hogyan készül. Egyszerűbb, mint elmesélni. Izleni fog, ha megkóstolja. Remélem, nem antialkoholista.

– Tegnapelőttig az voltam.

– Komolyan?

Miközben trécseltünk, az asszony mögött besétáltam a hatalmas konyhába. Az előző napihoz képest elképesztő rend és tisztaság fogadott.

– Komolyan – folytattam nézelődés közben. – De azután traumák értek, és feladtam az elveimet.

– Traumák? Elveszített talán valakit?

– Igen. Samanthának hívták.

– Közel állt magához?

– Egy hálószobát használtunk.

– Ah, értem.

– Nem hiszem, hogy érti – legyintettem lemondóan.

– Ne higgye! És is most veszítettem el a férjemet.

– Akkor mégiscsak érti.

– Két magányos szív – bólintott az asszony, és a konyhapult túloldaláról mélyen a szemembe nézett.

Hm...

Mi a jó büdös francról beszélgetünk mi itt?!

Gyorsan pislogtam párat, és megráztam a fejem, hogy visszanyerjem a józan eszemet, és némi vért juttassak az agyamba, mielőtt az ellenáramlás teljesen elviszi onnan az oxigént.

– Szóval, mit főz? – váltottam témát.

– Teagrogot. Figyeljen csak!

Az asszony kinyitotta a szekrényajtót, és elővett egy kisebb fazekat, amit megtöltött vízzel, azután a tűzhelyre tette. Közben én kényelmesen elhelyezkedtem a konyha közepét uraló előkészítősziget mellett egy bárszéken. Mrs. McCormick, azaz most már Helen, kivett a vitrinből két mély üvegbögrét, és elém helyezte őket. Egy pillanatra rám mosolygott, majd ismét hátat fordított, hogy folytassa az előkészületeket. Végigmértem, s meg kellett állapítom, hogy neki viszont – ellentétben Miss Forsythtal – remek feneke van. Nem mintha a tegnap délutáni tusolás óta ebben fikarcnyi okom is lehetett volna kételkedni, de hát mégiscsak jó időről időre megállapítani a világ kellemes dolgainak fennállását. Az asszony fekete selyeminget viselt, aminek a derekát egy éppen csak a térdéig érő sötétszürke szoknyába tűrte be. Lábán testszínű harisnya feszült, és egyszerű fekete házipapucsot viselt. Jobban belegondolva nem tudtam nem észrevenni, hogy az asszony kiöltözött. Nyilvánvaló volt, hogy nem Mannynek.

– Járt ma a városban, Helen?

Mosolyogva visszanézett a válla felett.

– Gondoltam, hogy észreveszi a ruhámat. Be kellett mennem Simmsbe és Great Fallsba is, hogy elintézzem a hivatalos ügyeket.

– Segít valaki?

– Hozzá vagyok szokva évek óta, hogy magam intézek mindent. Robert egy mihaszna, részeges semmirekellő volt, Bobby szegény pedig a rossz szeme miatt nem tud lebonyolítani szinte semmit.

Hümmögve vártam a folytatást, de a nő elhallgatott. Közben teafüvet vett elő, meg a fiókból előhalászott egy vaskos butéliát, amiben legalább félliternyi színtelen folyadék lötykölődött. A teafűből jócskán tett mindkét bögrébe.

– Most előveszem ezt a két grogospoharat, és előmelegítem őket – mondta váratlanul, és úgy is tett.

Felforrt a víz, Helen pedig leforrázta vele a tealevelet.

– Hogy zajlott itt az élet, Helen?

– Gondolom, nem arra kíváncsi, hogy miként élnek a birkáink.

– Nem, valóban nem arra.

– Megvoltunk, Cameron, ez minden, amit mondhatok.

– Sokat ivott a férje?

– Mint a kefekötő. Minden áldott estére elázott.

– Veszekedtek?

– Jó pár éve már alig.

– Hogyhogy?

– Miről veszekedtünk volna? Robert remek szakember volt, kifogástalanul vezette a bányát, amíg azt be nem zárták. Akkor kicsúszott a lába alól a talaj. Nem értett a farmhoz, akármibe kezdett, az nem sikerült. Aztán jött Bobby betegsége, és ő végképp összeomlott. Minden témánkat, az összes problémánkat már évekkel ezelőtt kiveséztük, és már akkor sem jutottunk egyről a kettőre. Éveken át esténként kérleltem, hogy ne igyon, és ő meg is ígérte. Azután berúgott. Elegem lett az ismételgetésből, és már alig beszélgettünk.

– Bántotta is magukat?

– Ha arra kíváncsi, hogy verte-e a családot, hát nem. Megmondtam neki, hogy ha csak egy ujjal is hozzám vagy a gyerekekhez ér, akkor álmában agyonlövöm.

Nem volt egyszerű asszony Helen McCormick.

– Simmsben úgy hallottam, mégiscsak látták magát néha sérülésekkel az arcán.

– Kizárt! Mondom, hogy nem vert minket. Biztos valami pletykavészek vén hülyével akadt össze.

A blöff nem jött be, viszont az kiderült, hogy Mrs. Milka más előtt is ismert.

– Az előbb mihaszna semmirekellőnek nevezte a férjét.

– Mert az volt. Legalábbis az elmúlt években. De valaha szerettem, és tudom, mi tette tönkre. Ne várja, hogy több rosszat mondok róla, mint amit valóban megérdemel. Megsirattam a gyengeségét, hogy nem tudott talpon maradni.

– Szerette még?

Az asszony megfordult, és kutató tekintettel a szemembe nézett. Azt hittem, nem fog válaszolni, vagy valami olyasmit mond, hogy semmi közöm hozzá. Tévedtem.

– Valaha szerettem.

– És most?

– Már elmúlt.

– Mióta tudja?

– Azt, hogy nem szeretem?

– Azt.

– Mióta is? – kérdezett vissza elrévedve. – Talán hat-hét éve.

– Olyan régen? – szaladt ki a számon a megjegyzés, ám az asszony nem zavartatta magát.

– Olyan régen. A szerelem könnyen elillan, nyomozó, ha nem tesznek érte semmit. Robert pedig nem tett egy lépést sem azért, hogy szeressem. Csak az ital maradt neki, meg a hobbijai. Én már nem érdekeltem.

– Milyen hobbijai?

– Vadászott. Lottózott. Minden áldott héten ugyanannyi szelvénnyel játszott, de be nem ment volna a városba feladni. Vagy Mannyt utasította rá, vagy én vettem meg. Csak a lottó, meg a rohadt puskái. Ja, meg a repülői. Minden létező repülős folyóiratot járatott.

Nem tudom, minek, életében nem volt köze a repüléshez azon kívül, hogy néha utazott.

– Talán csak egyszerűen érdekelte, nem?

– Isten tudja.

– Miért nem vált el?

– Miért is? – keserűen felnevetett. – Tegnap óta ezerszer feltettem magamnak a kérdést. Miért nem váltam el? Ha megteszem, Bobby ma nem ül börtönben. Csak az én hibám, Cameron, tudja? Csak az enyém!

Hallgattam. Minek osztottam volna meg vele a véleményemet, hogy szerintem is ő tehet az egészről? Hány nőt láttam már, akiknek nem volt erejük elválni, miközben a férjük verte őket, azután amikor megtörtént a nagyobb baj, csak magukat okolhatták. De persze sosem ezt tették.

Az asszony elfordult tőlem, kockacukrot tett a poharakba, és rászűrte a pár perce már ázó teát. Felemelte a vastag üveget, és jócskán töltött a színtelen italból a teába, majd citromkarikát dobott a két bögrébe.

– Kész. Ez a teagrog.

– Mit öntött bele?

– Arrakot.

– És az mi?

– Pálmalevélből főzött pálinka. Kelet-Azsiában készül, erős, mint a méreg. Látja, ez is a múlt egyik emléke. Roberttel ittam először arrakot, egy üzlettársa hozta neki ajándékba. Na, igyon! Egészségére!

Meghúztam a bögrét, és az ital végigömlött a torkomon. Forró volt és erős. Két pillanat alatt átmelegített, és sokkal vidámabban bámultam kifelé az esőbe, mint egy perccel korábban.

– Nem rossz – tettem le az üres bögrét.

– Megkóstolja tisztán is? – kérdezte, és már vette is maga elé az üveget.

– Persze.

Helen McCormick nem volt szégyellős, ha italtöltésről volt szó. Bőven öntött a bögrémbe. Egymásra emeltük a poharakat, és némán felhajtottuk a szeszt. Hú, a szentségit!

– Ez elég kemény!

– Szerintem is – sziszegett az asszony.

– Mikor ért haza tegnapelőtt este, Helen?

Megforgatta a kezében az üres poharat, és elgondolkozott.

– Talán fél tíz körül.

– Mikor is ment el?

– Öt és hat között.

– Mielőtt elment, milyen volt a hangulat?

– Robert a szobájában volt, benéztem hozzá egy pillanatra. A puskáját tisztította, és egy fél üveg whisky állt előtte az asztalon. Látszott, hogy már ivott. Tudja, mindig ez volt. Délután már részeg volt. Kérdezte, milyen volt a hangulat: hát, mint mindig. Vihar előtti. Látom a szemén, hogy nem hiszi, de tényleg nem bántott minket fizikailag, viszont rosszabbat művelt: lelkileg tette tönkre a családot. Folyamatosan belekötött az emberbe, semmi sem volt jó neki. Állandóan féltünk, szorongott mindenki, ünnep volt a pillanat, ha kiment a házból.

A többiek is ezt mondták. Csak lelki terror, semmi fizikai atrocitás. Még a végén el fogom hinni. Bár megérteni akkor sem, miért kell ezért agyonszúrni valakit.

A kezében tartott pohárra mutattam.

– Az ember azt hinné, nem iszik az, akinek a családját az alkohol teszi tönkre.

– Az ember sok mindent nem hinne, Cameron! – nevetett fel keserűen az asszony. – Évek óta nem ittam. Tegnap muszáj volt, és ma sem érzem magam jobban. Tudja, hogy elfonnyadok itt évek óta? És a fiam is. Nem jártam emberek közé, nem voltam moziban... Nem is tudom, mióta. A Forrest Gump volt az utolsó, amit láttam. Kilencvenkilenc óta nem ittam egy pohár italt sem, és nem szeretkeztem. Így éltünk mi, nyomozó.

Nagyot nyeltem, és zavarba jöttem. Visszatértem az ügyre:

– Bobby mit csinált tegnap, amikor maga elment itthonról?

– A szobájában volt, talán aludt, vagy tanult. Nagyjából délután fél hat körül mentem el. Átautóztam Fossékhoz.

– Minek?

– Öregek, nincs senkijük. Néha rájuk nézek, kell-e nekik valami segítség. Tüneményes idős házaspár. Volt már náluk?

– Még nem – hazudtam.

– Látogassa meg őket!

– Majd meggondolom – morogtam, és újra felrémlett bennem a vén bolond a hatalmas puskájával. Majdnem összevizeltem magam a rémülettől; és még csak meg sem volt töltve a fegyver!

Helen McCormick az arrak utolsó cseppjeit is kitöltötte a poharakba. Az enyémbe jóval többet öntött, mint a sajátjába, de nem bántam, ízlett az ital. Kezdtem jól érezni magam. Összekoccintottuk a poharunkat, és megittuk a pálinkát.

– Amikor hazaért, már sötét volt itthon?

– Igen. Mondtam, hogy nagyjából kilenc után jöttem el Fosséktól.

Valami nem passzolt az időpontokkal, de úgy gondoltam, hadd mondja csak végig a történetet.

– Látott valakit?

– Nem. A ház sötét volt. Bejöttem, és láttam, hogy Bobby tévézik a nappaliban. Pár szót beszélgettünk, kérdeztem, hogy hol az apja, de nem mondott semmit, csak vállat vont, azt válaszolta, hogy elment az erdőbe.

– Mit csinált ezután?

– Átmentem a konyhába, és csináltam egy szendvicset. Aztán észrevettem, hogy el van mosogatva, és valaki felmosott. Ez szokatlan volt, kérdeztem is a fiamat, hogy miért mosott fel, de csak hümmögött, és valami olyat felelt, hogy az apja volt. Ezt még annyira sem hittem el.

Az asszony elhallgatott, megcsóválta a fejét, és felállt az asztaltól, majd átment a hűtőhöz.

– Elfogyott az arrak, kér valami mást inni, Cameron? Nekem szükségem van még egy kis alkoholra.

Előhúztam a zöld üveget a kabátom belső zsebéből.

– Akkor most hadd hívjam meg én, Helen.

– Nocsak! Mije van?

– Becherovka. Abban a förtelmes kinézetű csehóban vettem Great Fallsban, a kapitánysággal szemben.

– Még sosem ittam ilyet.

– Délig én sem. Van likőröspohara?

– A nappaliban. Jöjjön, menjünk át, ott kényelmesebb.

Mrs. McCormick elvette a kezemből az üveget, és a hallon át bement a nappaliba. Én pár lépéssel lemaradva követtem, közben megálltam a fogasnál, és feldobtam rá a kabátomat.

Az asszony a falnál álló vitrinből kivett két poharat, és a palackkal együtt a dohányzóasztalra tette. Csak a sarokban világított egy olvasólámpa és a kandallóban lobogott a tűz. Dobott rá egy újabb fahasábot, intett, hogy üljek le, ő pedig behúzta a nappali ablakán a függönyöket.

Amíg az ablaknál volt, letekertem a kupakot, és jókora adagot töltöttem mindkét pohárba. Felálltam az itallal, és Helen McCormick felé fordultam.

– Egészségére! – nyújtottam át a visszatérő nőnek az egyik poharat.

Koccintottunk, és ittunk egy nagy kortyot.

– Ez sem rossz – mondta, és csettintett a nyelvével.

– Azért vettem.

– Üljünk le!

Letelepedtünk a kandallóval szemközti kanapéra.

Érdekes hangulata volt az estének. Az ablakot verte az egyre sűrűbbé váló kora novemberi eső, a tűz barátságosan pattogott, és meleget árasztott, a szesz pedig kellemesen tüzelt belül. És ha jól számolom, éppen Halloween volt, bár a naptárral hadilábon állok. Ha két nappal korábban nem tízyardnyira innen szúrnak le és vernek agyon valakit, talán egészen más gondolataim is támadtak volna.

– Ott tartottunk, hogy a fia azt mondta, az apja mosott fel.

– Folytatni akarja?

– Sajnálom. Ez a munkám. Szóval?

– Szóval?... Szóval nem hittem Bobbynak. Valami nagyon rossz érzés vett rajtam erőt. Megnéztem Robert szobáját, és láttam, hogy megvan az összes puskája. A szekrényben ott volt a vadászcsizmája, anélkül sosem indult el a hegyek közé. Jobban szétnéztem a konyhában, és láttam, hogy valami ragacsos dolgot mostak fel. Megnéztem a felmosóvödröt és... úgy láttam, véres.

Felhajtotta a pohár Becherovkát, és máris újra töltött.

Nekem is, kérés nélkül, azután felém emelte a poharat, és mindketten felhajtottuk az italt. Kezdtem furcsán érezni magam. Nem ettem semmit ebéd óta, viszont sokat ittam. Éreztem, hogy még pár pohár, és reggel megint rosszul ébredek.

– Visszarohantam a nappaliba – folytatta váratlanul az asszony és megráztam Bobbyt, hogy mondja meg, mit tett. Először azt mondta, hogy vérzett az orra, azt mosta fel a padlóról. Azután órákon át győzködtem, mentem utána, sírva könyörögtem, hogy mondja el, ha valami rosszat tett.

A pohár felett ránéztem a fájdalomtól elkínzott, szép arcra. Helen McCormick kellemes külsejű nő volt, és ezen még mostani törődött állapota sem tudott sokat rontani.

– Sejtette, igaz? – kérdeztem.

– Amikor velünk történik ilyen, sosem hisszük el. Az agyunk felfogja persze, de erről mindig a híradóban szoktunk hallani, ez mindig mással történik. Tudom, hogy most én vagyok soron, tudom, csak...

– Csak nem hiszi el?

– Így van. Nem tudom elhinni!

Megcsóválta a fejét, és az üvegért nyúlt. Láttam, hogy a Becherovka ilyen tempó mellett már nem sokáig tart ki. Ez persze nem volt igazán baj, ugyanis a részegség első tünetét már kezdtem érezni magamon: álmosodtam. És akkor még vissza kéne jutnom ma Great Fallsba. Ha időben elfogy a cseh pálinka, talán oda is érek.

Természetesen újabb pohárral hajtottunk fel, mielőtt Helen folytatta volna.

– Egész éjjel fenn voltunk. Könyörögtem, hogy mondja meg, mi történt. De Bobby csak hallgatott. Felkeltettem Mannyt is, de ő sem talált semmit. Azután reggel, miután világosodni kezdett, megint körülnézett, és akkor... akkor...

Elhallgatott, és újra ivott egy kortyot. Már éppen kérdezni akartam valamit, amikor zokogni kezdett. Most mi a fenét csináljak? Itt ülök a világ végén egy farmon, ahol a szépséges özvegy magába roskadtan sír mellettem a kanapén. A tűz ropog, az eső veri az ablakot. Egy dallam jutott eszembe kínomban;,,I hate to say it, I hate to say... ” Illett volna a hangulathoz – eltekintve persze a hüppögéstől.

Helen hirtelen kiegyenesedett, és megtörölte a szemét egy zsebkendővel, amit nem tudom, honnan varázsolt elő.

– Bocsásson meg, Cameron.

– Semmi baj.

– Ezt már ne hagyjuk az üvegben.

Elbizonytalanodtam. Ha megiszom, a kocsiban fogok aludni. Gyorsan eldöntöttem, hogy csak Simmsig vezetek, aztán majdcsak lesz ott valami motel. A földúton talán nem megyek neki senkinek még ebben az állapotban sem.

Felhajtottuk a Becherovka maradékát, én pedig halálosan elálmosodtam. Elnyomtam egy ásítást.

– Mi lesz most a fiammal, nyomozó?

– Börtönbe megy.

– És ha nem beszámítható?

– De az. Maga is tudja, én is tudom. Ez csak Miriam Winters trükkje – ahogy kimondtam, már tudtam, hogy túl sokat jár a pofám. Ideje menni.

– Mennyit kaphat?

– Erre nem szeretek válaszolni, Helen. Kérdezze meg Miss Winterst.

Úgy van. Kérdezze csak meg. Miért én mondjam meg neki, hogy életfogytiglanra számíthat a srác egy jól őrzött helyen?

Míg ezen töprengtem, fél szemmel láttam, hogy házigazdám kilép a papucsából, felhúzza a lábát a kanapéra, és közelebb csúszik hozzám.

– Mit lehetne tenni Bobby érdekében, Cameron? – kérdezte a nő, és sallangmentesen megfogta a combomat. Eléggé fent ahhoz, hogy kipattanjon az álmosságtól és a szesztől leragadóban lévő szemem.

– Azt, amire készül, semmiképpen, Helen. Nekem erre nincs ráhatásom. Az igazságszolgáltatás megy a maga útján.

Megint mélyen a szemembe nézett.

– Nem baj, Cameron. Nem is azért teszem.

És – mint a hülye férfiak általában – ezt el is hittem.

El akartam hinni. Gátlásaim utolsó morzsáit felhasználva lefejtettem a kezét a combomról, mielőtt még megfogta volna azt, ahonnan már nem akartam volna lefejteni.

– Nem szabad.

– Ne csinálja, Cameron! Felnőttek vagyunk.

– Akkor is. Ez most speciális helyzet.

– Az a Samantha a gond, igaz? Még fáj az emléke?

– Samantha emléke örökké fájni fog, Helen, de nem erről van szó. Zsaru vagyok, maga pedig a gyilkos anyja. Ezt egész egyszerűen nem tehetem meg.

– Nem tetszem?

– Pokolian tetszik.

– Hát akkor?

Tehetetlenül széttártam a kezem, és felpattantam. A kandalló párkányán még ott volt az a palack, amiből Weill és Manny iszogatott, gyorsan teleöntöttem belőle a poharamat, és felhajtottam. Ez pont annyira hiányzott nekem, mint erdőtűzben a benzineskanna. Éreztem, hogy a lábam kiszalad alólam, és visszahuppantam a kanapéra. Cameron Larkin beszívott. Tudtam, hogy én innen ma már nem megyek sehová.

Helent kerestem a szememmel a kanapén, ő azonban ott volt előttem, a szőnyegen állt, háta mögött a kandallóban apró lángok villództak. Az asszony levette a blúzát, és a szőnyegre dobta. A melltartója szerintem egy számmal kisebb volt a kelleténél. Nem kritikaképpen jegyeztem ezt meg, csak úgy, mint az este egyik utolsó emlékszilánkját. Letérdelt, és elkezdte kibogozni narancsszínű, ciklámen halacskákkal díszített nyakkendőmet.

– Förtelmes darab ez a nyakkendő, Cameron. Nem illik magához. Honnan szedte?

– Chuck Logantől kaptam. Ronda, igaz? De hát a főnököm, és bármilyen ízléstelen is ez a nyakkendő, rá tekintettel néha fel kell vennem.

– Most viszont levesszük.

– El kell mennem, Helen, ne tegye ezt velem!

– Tudom, hogy meglesett tegnap.

– Én? – ellenkeztem ügyetlenül.

– Amikor zuhanyoztam. Majd’ kiesett a szeme, amikor utána itt beszélgettünk a nappaliban.

– Ugyan már!

– Tetszettem, igaz?

Istenem, ilyen egy gyászoló özvegy? Helen közben folytatta a vetkőztetést.

– Maga is akarja, Cameron! Érzem.

– Elhiszem, hogy érzi, de senki sem adott engedélyt annak, amit érez.

– Sokat beszél.

– Logan is ezt mondja. Nézze...

– Elég! Évek óta nem voltam férfival, Cameron...

Arra gondoltam, hogy jelen állapotomat tekintve most sem lesz...

Még emlékeztem, hogy Helen kibújt az utolsó ruhadarabjából is, azután úgy jártam, mint a szemérmesebb limonádéfilmekben a kamera: a tekintetem elfordult a csupasz testtől, és minden elsötétedett.

Azt hiszem, elaludtam.

SZERDA

11

Teljes, süket csend fogadott.

Megint csak ott tartottam, hogy fogalmam sincs, hol vagyok. A szememet nem nyitottam ki, de már ébren voltam, és hosszú, mély levegővételekkel próbálkoztam, hogy eloszlassam az alkoholos álomból való ébredés utáni hányingert. Lassan felnyitottam a szemem, és egy jávorszarvas üveges tekintetével találtam szemközt magam. Úgy gondoltam, ezzel a problémával még ráérek foglalkozni, egyelőre túl fáradtnak éreztem magam a töprengéshez. Rohamosan javult a látásom, így észrevettem a szarvas felett a vaskos deszkákból összeállított rusztikus mennyezetet. Visszanéztem az állatra, amelyről már meg tudtam állapítani, hogy csak feje van, meg némi nyaka, ami egy lakkozott deszkában végződött a szintén faburkolatú falon.

A világítás diszkrét volt, és ahogy kezdtem magamhoz térni, lassan körbevettek a hangok is, eloszlatva az addigi tökéletes csendet.

Az ablakon halkan kopogott az eső.

Valahol tűz pattogott.

A lábamnál pedig mélyen hortyogott valaki.

Felültem, és körülnéztem. Viszonylag gyorsan felrémlett bennem a váratlanul erotikával betetőződött este emléke, a Becherovka és a grog. Ott ültem a szőnyegen egy szál alsónadrágban, mellettem a kandallóban már csak parázslott a tölgyhasáb, de a sarokban még mindig világított a meghitt olvasólámpa. A ruháim szerteszórva hevertek a nappaliban. Tőlem jobbra, a kanapén Helen McCormick horkolt. Ahogy meghallottam a hangját, azonnal tudtam, hogy a nő részeg. Így józan ember nem horkol. Hanyatt feküdt, egyik lába a díványon kinyújtva, másik a padlóra lógott, akárcsak a keze, melyből kiesett a vodkásüveg, ami korábban a kandallópárkányon állt. Ha ezt is megitta, nem csoda, hogy így végezte. Csak a melltartója volt rajta, minden más ruhája szanaszét a bútorokon.

Megráztam a fejem, és úgy éreztem, egy csapat mókus hajigálja bent a teljes évi mogyorókészletet.

Nem emlékeztem, hogyan végződött az este. Az még rémlett, hogy Helen vetkőztetni kezd, de azután filmszakadás. Vajon szeretkeztünk? Tétován megtapogattam magam, de nem tudtam eldönteni a dolgot, így körülnéztem. Egy doboz óvszer hevert a kanapé mellett. Mivel nálam nem volt, csak az asszony kaparhatta elő valahonnét. Magamhoz húztam a dobozkát, és felpattintottam a tetejét. Három apró, hosszúkás zacskó volt benne, egy sem hiányzott. Akkor ez a kérdés el is dőlt. Nem volt köztünk semmi.

Némi szégyenkezéssel vállat vontam, de hazudnék, ha azt állítanám, nem jártam még így. Mióta iszom, nemegyszer előbb ért el a részeg álom, mint a kielégülés. Ez a pia ára. Hosszú távon viszont olcsóbb megoldás, mint egy barátnő.

Megfordítottam az óvszeres dobozt, és láttam, hogy a felirat szerint áfonyaízű. Hogy örülne neki egy feketemedve! A szavatossága szerint idén gyártották. Ezek szerint Helen hazudott: ha kilencvenkilenc óta nem volt férfival, akkor minek vett friss óvszert? És miért igazítja a bikinivonalát meglehetősen merész fazonra? Nem, itt nem én voltam az első vendég mostanában.

Felkeltem a földről, de egy pillanatra meg kellett kapaszkodnom, mert elszédültem. A hányinger is visszatért, aztán el is múlt. Fogtam a nadrágomat, zoknimat, ingemet, és sietve felöltöztem. Amikor az órám is előkerült a padlón heverő bugyi alól, láttam, hogy hajnali fél kettő van. Nem csoda, ha kis híján kialudt a kandallóban a tűz. Már kezdtem borzongani, valószínűleg éppen erre ébredtem fel.

Odaléptem az alvó nőhöz, hogy felkeltsem, de egy percre megálltam felette, hogy alaposan megnézzem magamnak. Helen McCormick ebben a kitárulkozó pózban, mámoros alvása közben feleannyira sem volt vonzó, mint este, amikor elegánsan fel volt öltözve, vagy kicsit később, amikor vetkőzni kezdett. Azt azonban megállapítottam, hogy az ő keble igazi. Ezt persze ellenőrizni kellett, mert az esti emlékeim igencsak homályosak voltak. Megsimogattam a mellét, de Helen meg sem mozdult, csupán horkantott egyet, és két– három kapkodó levegővétel után folytatta a tátott szájú horkolást. Az az ihlet, ami az imént már visszatérni látszott, ismét elillant. Elengedtem a mellét, és megráztam a vállát.

– Helen!

Az asszony nem ébredt fel, ezért kicsit erősebben kezdtem rázogatni.

– Helen!

Megpróbáltam felültetni, de éreztem, hogy egy rongybabában is több izomfeszültség van, mint most benne. Óvatosan visszaengedtem a kanapéra, és a szomszédos fotelről felvettem egy plédet, és ráterítettem. Az ablak alatti radiátorhoz mentem, és feltekertem a fűtést. A csövek pattogni kezdtek, s egy perc múlva már éreztem, hogy a hideg fémbordák melegednek a kezem alatt. Nem akartam, hogy a nő megfázzon. Egy pillanatra félrehúztam a függönyt, és kilestem a külvilágba. Sötét volt, semmi jelét nem láttam annak, hogy hajnalodni kezdene, ami november elején persze nem is csoda.

Balra a távolban fényt vettem észre, és ahogy erőltettem a szemem, rájöttem, hogy valószínűleg a pajta felett lakó Mannynél ég a villany.

Ott maradtam egy kicsit a radiátor mellett, bámultam a sötétbe, és élveztem a kezembe áramló meleget, ahogy a fűtőtest átforrósodott.

Mi a fene volt ez az egész?

Hogy a részemről mi, az nem vitás: ostobaság. Az alkohol elvette az erőmet, hogy tiltakozzam, otthagyjam a felkínálkozó asszonyt. Szerencse a szerencsétlenségben, hogy elvette az erőmet attól is, hogy ne csak elkezdjük a dolgot, de be is fejezzük. Bár, az eredmény szempontjából, ez már tökmindegy volt.

Ám mi volt ez Helen McCormick részéről?

Visszafordultam, és ránéztem az alvó asszony kellemes arcára. Már nem horkolt, hanem kicsit mocorgott, azután az oldalára fordult. A részeg kóma most kezdett normális álomba átmenni. Reggel rettenetesen fog fájni a feje.

De miért akart lefeküdni velem? Nem vagyok különösebben kívánatos férfi, nem vagyok se túl erős, se túl szép, se túl okos, se túl vonzó. A nagy átlag közepén helyezkedem el, és még elfogultan sem adnék magamnak a tízes skálán hat és félnél többet. Ha ledobnék hatnyolc kilót, akkor maximum hetet.

Bizonyára az ügyet akarta befolyásolni. Mindenesetre akkor mászott rám, amikor a fiáról beszélgettünk, de hát megmondtam neki, hogy nincs ráhatásom az ügyre. Ha csak ez van a dolog mögött, nyugodtan leugorhatott volna rólam, és begombolhatta volna a blúzát. Vagy, ami még jobb lett volna az ő szempontjából, letéphette volna a ruháját, és megfenyeget, hogy feljelent erőszakért, ha nem teszek meg ezt vagy azt a fiáért. A gondolatba is beleborzongtam. Ez az, amiből egy zsaru csak elképesztően nehezen vagy sehogy sem tud kimászni. Mindenképpen besározódik – nem egy kollégámmal megtörtént már ez San Diegóban, amikor az utcalányok eldöntötték, hogy valamelyikünk túl sokat piszkálja őket. Megint megborzongtam, és újra tüzetesen átvizsgáltam a kanapé környékét és a szőnyeget a kandalló előtt, hátha mégiscsak van valahol egy használt óvszer, egy másik dobozból származó utolsó darab, amivel azután esetleg megzsarolhatnának, de nem találtam semmit. Kicsit megnyugodva egyenesedtem fel a padlóról. Mivel egyéb nyűgjeim mellett paranoiás is vagyok, a teli óvszeres dobozt, amin ott virítottak az ujjnyomataim, bedobtam a kandallóba, és végignéztem, ahogy az új táplálékot kapott lángok felfalják.

És mi van akkor, ha Mrs. McCormick egyszerűen csak berúgott, s ezért tepert le? Azt mondja, nem ivott évek óta... Igaz, azt is mondta, hogy nem szeretkezett évek óta, aztán mégis: friss óvszer, friss szabásminta. Viszont tény, legalább annyit ivott, mint én, és az ital engem is teljesen kiütött – miért lett volna vele másképp? Ha Manny van itt, abban az állapotban talán őrá is rámászik... Akkor meg már jobb, hogy én voltam itt, nem igaz? Csak szerényen, Cameron, csak szerényen!

Vállat vontam, és még egyszer megnéztem az asszonyt, majd kimentem a konyhába. Kávéra volt szükségem, különben nem leszek képes eljutni Simmsig, onnan meg Great Fallsba. Találtam a pulton egy doboz instant feketét, abból tettem három púpozott kanállal egy jókora bögrébe, majd a mosogató csapjánál forró vizet engedtem rá. Sosem szoktam ilyenkor vízforralással bíbelődni, és most sem éreztem az időt, és a helyet megfelelőnek arra, hogy változtassak a szokásaimon.

A forró kávé jólesően végigmelegítette a nyelőcsövemet, és elmosta a másnaposság keserű-savanyú ízét. Csináltam még egy adagot, majd a bögrét két marokra fogva visszamentem az asszonyhoz. Ugyanúgy aludt, ahogy hagytam, csak még mélyebben szuszogott.

– Helen! – ráztam meg újra a vállát, de csak azt értem el, hogy a bal melle kibuggyant a melltartóból. Nem tudtam felkelteni.

Ekkor váratlanul feléledt bennem a zsaru.

Itt vagyok a gyilkosság helyszínén, az egyetlen lakó melyen alszik, és valószínűleg még órákig nem is fog felébredni. Házkutatási parancsom meg nincs, és már nem is lesz. Tegnapelőtt kíméletből elhalasztottam a körülnézést, mára meg már nincs bíró, aki kiadná az engedélyt. Légy megértő zsaru – és ráfázol!

Ugyanakkor mégiscsak jó lenne körülnézni!

Feltettem a kérdést: mit is keresel, Cameron?

Fogalmam sem volt.

Valamit, bármit, amivel bebizonyíthatnám, hogy Bobby nem volt beszámíthatatlan a gyilkosság elkövetésekor?

A hall felé pillantottam, és már indultam volna, amikor megint megállított egy gondolat. Most arra készülök, hogy egy tizenkilenc éves gyilkos védekezését romba döntsem? Alig huszonnégy órával ezelőtt meg voltam róla győződve, hogy Bobby McCormick maga is szerencsétlen áldozata egy családi drámának. Sőt: ő az igazi áldozat. Elkövettem mindent, hogy az eljárási szabályok keretei között segítő kezet nyújtsak neki. Összerúgtam a port az ügyészszel, s már előre eldöntöttem, hogy amikor beidéznek a tárgyalásra, el fogom mondani az esküdteknek a kétségeimet, és kérem őket is, meg a bírót is, hogy vegyék figyelembe, honnan jött, min ment keresztül a srác. Rendőrtiszt azonban ilyet nem csinál. De akkor miért...?, tettem fel magamnak a kérdést, és a válasz oly könnyen bukott ki belőlem, mint az érett gesztenye a héjából: megsajnáltam a fiút. Túl sok életet láttam már tönkremenni, és túl sok szerencsétlent dugtam rács mögé, noha inkább kellett volna... Mit kellett volna? A rendőrség nem jótékonysági intézmény. Vajon hány fekete fiút küldtem már harmincnegyven évre rács mögé, mert ugyanígy végeztek a részeges apjukkal, anyjukkal? Talán húszat?

És most Bobby McCormick lehetett volna a lelkiismeretemre a gyógyszer.

Jó. Ezt tehát kiderítettük.

És akkor most miért akarod mégis bevarrni egy életre, nyomozó?

A válasz olyan egyszerű volt, mint amilyen kicsinyes.

Sértett hiúság.

Bobby átbaszott.

Tudtam, a csontjaimban éreztem, hogy minden apró részletre kiterjedően el tudná mondani a gyilkosságot – de nem teszi, inkább amnéziára hivatkozik. Tudatzavarra, vagy mire.

Jót akartam tenni vele, és ő meg akart vezetni.

Ezért vagyok most ilyen harapós kedvemben.

Bobby McCormick ülni fog.

Letettem a kávésbögrét a dohányzóasztalra, és kimentem a hallon át a folyosóra, ami a szobák felé vitt.

A fürdőszobát már ismertem, halkan kinyitottam az ajtót, és betettem magam után. A családfő jelenléte itt még érződött. Borotvakészletek, férfifésű, arcvíz, borotvahab. Mellette egy másik, kisebb szekrényben ugyanez, arra gondoltam, ez lehet Bobby szekrénye. Kivettem néhány piperecikket, és megvizsgáltam. Mindegyik olcsó, szupermarketekben mindenütt kapható márka volt, a borotvák eldobhatók, a fésű vásári műanyag. Látszott, hogy a család férfi tagjai nem költenek sokat szépészetre. A harmadik tükrös szekrényben néhány alapvető női kozmetikai cikket találtam. Lemosó, vattalabdacsok, rúzs, púder, szemceruza. Hasonlóképpen pár dollárért kapható darabok. Ahogy elnéztem, Helen a legtöbbet egy csomagküldő szolgálattól rendelhette, mert az üvegcsék javán még ott volt a cég apró matricája.

Ha már úgyis itt voltam, használtam a vécét, megmostam a kezemet és az arcomat, aztán kicsit beletúrtam vizes ujjaimmal a hajamba is. Nem lettem kevésbé megviselt, de a közérzetemben némi javulást hozott a frissítő hidegvíz.

Egy kis töprengés után elhatároztam, hogy továbbmegyek, de észrevettem a fogkeféket. Elektromos családi készlet volt, egy rózsaszínű, egy sötétkék, és egy sárga mosófejjel ellátva – nyilvánvalóan a színek jelölték a családtagokat: anyuci, apuci, gyerek. Hezitáltam pár másodpercig, mert magam sem tudtam, nem teljesen felesleges-e, amire készülök, de aztán csak döntésre jutottam. A zakóm belső zsebéből előhalásztam egy villámzáras műanyag tasakot, és egy papír zsebkendővel megfogtam a sötétkék fogmosófejet. Kicsit feszegetnem kellett, hogy kijöjjön a tartójából, de azért sikerült, és óvatosan belepottyantottam a zacskóba. A zárat behúztam, azután zsebre vágtam a szerzeményt. Robert McCormicknak már úgysem kell.

Kimentem a folyosóra, és lekapcsoltam a villanyt a fürdőszobában. Megálltam hallgatózni, de Helen egyenletes szuszogása megnyugtatott, hogy van még időm.

A következő szoba a fürdővel szemközti ajtó mögött nyílott, s láthatóan Bobby kuckója volt. Beljebb léptem, de aztán egylábnyival a küszöbön túl inkább megálltam, és szemügyre vettem a berendezést. Ugyanaz volt rá jellemző, mint a lakás egészére: mintha a kilencvenes évek derekán megállt volna az idő. A bútorok a kilencvenhármas-kilencvennégyes divatot tükrözték, emlékszem, hogy ezek a darabok akkor menőnek és elég drágának számítottak. Szinte tapintható volt, hogy a pénz mikor fogyott el. A bal oldali fal mellett beépített szekrénysor húzódott, vele szemben könyvespolc. Az ablak alatt, ajtóval szemközt, a fiú bevetett ágya. Az ágy lábánál, a falra szerelt állványon egy kis képernyős tévé meg egy ősrégi videomagnó, még az a fajta, ami felül adja ki a kazettát. Ezeken kívül semmi olyan nem volt a szobában, ami egy huszonegyedik századi tinédzser kelléktárához általában hozzátartozik. Sehol egy hifiberendezés, számítógép, DVD-lejátszó, vagy akár csak egy discman. Nem volt nehéz kitalálni, miért: ezek a műszaki cikkek mind a pénzcsap elzárása után kerültek forgalomba.

Beléptem a szobába, és odamentem a könyvespolc aljába beépített keskeny íróasztalhoz. Megtorpantam, és alaposabban körülnéztem a szobában. Most tűnt fel, hogy minden a helyén volt: a könyvek szín és magasság szerint a polcon, sehol egy kószán heverő ruhadarab, a ceruzák kihegyezve, mind a tartójában. Az ágyon egy ránc sem, a szék betolva az íróasztal alá, a papírkosár üres, és láthatóan nemcsak kiürítették, hanem ki is mosták. A padló a mennyezeti lámpa gyér fényében friss fényezéstől csillogott. Most visszagondolva meg kellett állapítanom, hogy a fürdőszobában is minden párhuzamos volt mindennel. Helen alighanem egész nap takarított. Pótcselekvés? Rendkívül éles volt a kontraszt az előző napi koszos, rendetlen lakás, és a mai tipp-topp állapot között.

Megnéztem a könyvespolcon a regényeket, de semmi extra nem volt. Olcsó, fiataloknak szóló kötetek, krimik, néhány thriller, horror, meg egyéb, tinédzserkori szemét. A tankönyvek egy külön polcon, természetesen méret szerint egymásra tornyozva.

Kihúzkodtam a fiókokat, de mindenütt ugyanaz a kép fogadott: kitakarítottak. Nem. Nem ez a jó szó – itt nem egyszerűen kitakarítottak, itt szinte már fertőtlenítettek!

Az ágyhoz léptem, és megemeltem a matracot. A rugók közé betolva ott volt, amit kerestem – úgy látszik, a kedves, szexis mama nem vett észre mindent. A pornólapok elég viseltesnek tűntek, és a vezérvonal a méretes keblek irányában megnyilvánuló érdeklődést mutatott. Legalább van bennünk valami közös, Bobby, gondoltam sztoikusan. Visszaengedtem a matracot, elsimítottam a ráncokat, majd kinyitottam a fiú ruhásszekrényeit, de az égvilágon semmi érdekes nem került elő: minden a legnagyobb rendben volt. A ruhák vállfán, vagy élre hajtogatva a polcon.

A gardrób aljában sorban álltak a cipők. Találomra felemeltem egy bakancsot, aztán egy edzőcipőt, majd elképedten megcsóváltam a fejemet: egy porszem sem volt a talpukon.

Itt tényleg fertőtlenítés volt!

Éreztem, hogy semmi keresnivalóm itt tovább: Helen csak a szexmagazinokat nem vette észre, minden mást eltakarított.

De vajon miért?

Azt mondta, hogy a városban járt ügyintézni.

Mikor volt hát ideje ilyen alapos takarításra?

Egyelőre magam sem tudtam meghatározni, tulajdonképpen mi a bajom, ám egyre inkább az az érzésem támadt, hogy a sima családi gyilkosság valahová egészen máshová, sokkal távolabbra vezet, mint azt előzőleg gondoltam volna.

Feltámadt érdeklődéssel léptem vissza a folyosóra, hogy megvizsgáljam a többi szobát is. Nem tudtam, mit keresek, de valaminek kell itt lennie!

Visszalopakodtam a nappalihoz, és a hallból belestem a kanapéra, vajon alszik-e még az asszony. Aludt. Hanyatt fekve szuszogott, a pléd a földre csúszott, ismét felfedve meztelenségét. Be akartam takarni, de megéreztem, hogy a levegő a radiátornak hála már elég meleg, így nem kockáztattam, hogy esetleg felébred, hanem visszamentem a folvosóra, és a Bobbyé melletti ajtóhoz siettem.

Az apa szobájába lépve mérsékelt rend fogadott.

Helennek itt még láthatóan nem volt ideje vagy kedve összepakolni, pontosabban félbehagyta a munkát. A szoba egyik fele már rendben volt, míg balra még jól látszottak a takarítás megkezdése előtti szeméthegyek maradványai.

A szoba bal oldali falát egészen a plafonig olyasmi töltötte meg, amit nem vártam egy alkoholistától: repülőgép-makettek. A polcokon több száz apró gépmadár nézett velem farkasszemet, s térdmagasság alatt végig a fal mellett magazinok feküdtek évfolyamok szerint csoportosítva. Kíváncsian felemeltem néhány lapot, s láttam, hogy azok mindegyike számomra ismeretlen című, de valamennyi repülési témájú. Felálltam és egy éppen szemmagasságban lévő, oldalán NAVY feliratot viselő, sötétkék, légcsavaros masinával szembesültem. Kedvtelve megpróbáltam megpörgetni a propellerjét, de az abban a minutumban letört, amint megkíséreltem megmozdítani. Gyorsan hátraléptem.

Amit láttam, nem illett a képbe. Egy alkoholista, családterrorizáló vadállat – maketteket épít? Amennyit erről a hobbiról tudtam – és ez még középiskolából származott –, nagyjából olyan türelem kellett hozzá, mintha tányérba próbálna az ember darazsakat gyűjteni.

Ismét leguggoltam a magazinokhoz, és átsimítottam a gerincüket az ujjammal. Egy helyütt, az ablaktól nem messze dossziékat láttam, nem pedig újságokat. Odacsúsztam a térdemen, és kiemeltem a mappákat a havilapok közül. Talán hét-nyolc, változó vastagságú iratrendező volt, s ahogy kinyitottam az elsőt, láttam, hogy újságkivágásokkal van tele. A Great Falls Tribune egy évekkel korábbi számából kiollózott cikk került először a kezembe, s beleolvastam.

„...a Malmstrom Légibázis kezdetektől fogva Montana Állam egyik legnagyobb munkaadó létesítménye. Fénykorában több ezer munkahelyet teremtett Great Falls lakosainak, és az építkezések, melyek a bázis fejlesztésén... ” Ennyi elég is volt. Továbbpörgettem a lapokat, és azt láttam, hogy szinte minden cikk a légierő egyetlen komoly montanai repülőterének történetét taglalja.

A második dossziéban egy hatalmas, sötétszürke repülőgép fotója fogadott. Sosem láttam még ilyet, bár ezek a vasak nekem olyan egyformák, mint a nők többségének a horgászbotok. A képaláírás szerint ez egy B-1B bombázó volt. A cikk a Jane ’s Defence Weekly pár hónappal korábbi számából származott:,,...s bár a légierő illetékesei cáfolják a hírt, bizonyos forrásokból úgy értesültünk, hogy az F-16-ossal való ütközés során megsérült a bombázó egyes számú bombakamrája, ahol a forgótárban elhelyezett B83-as atombomba elszabadult, és a felhasadt burkolaton keresztül kizuhant. A bomba jelenleg valahol nyugatra, egy megközelítőleg hatezer négyzetmérföldes, erdős-hegyes terepen... ” És így tovább. A további cikkek is ezzel a balesettel foglalkoztak, s a Washington Posttól az International Herald Tribune-ig vagy két tucat lapból vagdalták össze őket.

A következő írás megint csak a JDF-ből volt kiollózva, és ahogy beleolvastam, erről sem tudtam megállapítani, mi a fenének kellettek ezek az írások McCormicknak: „...a tartályoknak több tucat fajtája van, és a hordozó típusán kívül aszerint is osztályozhatók, hogy hány gallon... ” Na, jó, ebből elég. Továbblapoztam a mappában, és találomra felütöttem valahol a fele táján, és beleolvastam: „...újabb komoly lépéséhez érkezett a GBU-39-es program. A legújabb teszt során azonos alkalommal négy darabot oldottak ki tizenhatezer láb magasságban, a célpontoktól mintegy húszmérföldnyire. ”

Ezzel az erővel kínai nyelvleckéket is vehetnék.

Úgy látszik, Robert McCormick lokálpatrióta repüléstörténész volt, és különösen érdekelték a környéken történt események is – legalábbis erre utalt a Great Falls-i bázisnak szentelt külön füzet.

Félretettem az iratgyűjtőt, és belelapoztam a harmadik dossziéba. Ebben a környék repülőklubjainak felsorolását, a bérelhető gépek típusát, számát és árát tartalmazó listákat, repülési térképeket találtam. Minek neki repülési térkép? Nem volt pilóta. A fennmaradó többi irattartó sem mutatott mást: repülés, repülés, repülés. Szóval semmi érdekes – legalábbis a gyilkosság szempontjából. Összefogtam a mappákat, és visszacsúsztattam mindet a helyére, majd feltápászkodtam, és leporoltam a térdemen a nadrágot.

Elfordultam a repülős faltól, és a szemközti részt vettem szemügyre. A szobának ezen a felén egy feltúrt ágy volt a fal mellé tolva, a lepedő és a paplan összegyűrve, a fejtámlához dobva, a párna félig lelógott a földre. Az ágynál üvegezett fegyverszekrény állt, mellette egy hatalmas tölgyfa íróasztal terpeszkedett.

Arra gondoltam, hogy a fegyverekkel kezdem. A kulcs benne volt a szekrényben, hát elfordítottam, és kitártam az ajtókat. Volt ott minden, mi szem-szájnak ingere! Második világháborús Garand karabély, két M700-as Remington vadászpuska, két Winchester Mod.70-es, egy Savage Model 110-es, és a sarokban egy Ruger, meg egy Weatherby Mark V. Magnum. Mi a francra készült ez az ember? Errefelé még aktívak a sziúk, vagy mi?

Minden fegyvertartón volt puska, egyik állvány sem állt üresen. Helen igazat mondott, amikor azt állította, a férjéért akkor kezdett aggódni, amikor látta, hogy a fegyverek a helyükön vannak. Kinyitottam az alsó szekrényajtót és csodálkozva láttam, hogy zsúfolásig van tömve lőszerrel. Legalább háromezer darab töltény volt ott bedobozolva. Visszacsuktam az ajtószárnyakat, és kulccsal is bezártam a szekrényt.

A szomszédos gardrób következett.

Ahogy elhúztam az ajtót, felkapcsolódott a villany, és láthatóvá vált, hogy egy nagy halom régi vágású ruhadarab hever a földön, a többi rendszertelenül vállfákra aggatva. Balra beépített fiókos szekrény volt a falban. Kihúzogattam a fiókokat, és elképesztő rendetlenséget találtam bennük. Ceruzák, pénzérmék, régi elemek, tűzőkapcsok, csavarhúzók, papírfecnik. A harmadikban viszont rend volt: tele lottó-szelvénnyel, s ezeket valaki akkurátusán rendszerezte. Hetes bontásban össze voltak tűzve, és ott feküdt alul egy kockás füzet is, melyben évekre visszamenőleg fel voltak tüntetve a megjátszott variációk. Már éppen be akartam tolni a fiókot, amikor beugrott... Az aktuális heti szelvények! Nem voltak sehol.

McCormick ruhájából nem kerültek elő a boncolás előtt, a kabátja pedig itt lógott a fogason, talán még abban lehet, gondoltam.

Gyorsan végigtúrtam a zsebeket, de nem találtam meg itt sem a szelvényeket. Valaki eltüntette a lottót? Mi a fenének? Semmi értelme, hacsak...

McCormick nyert volna? Ennek utána lehet nézni.

Bár egy utolsó szemétládának tűnt abból, amit az elmúlt két napban megtudtam róla, most már vegyesebb kép kezdett bennem kialakulni. Maketteket épít, történészkedik, a fegyverei a legnagyobb rendben, frissen tisztítva, a lőszerek tökéletes rendszerben elpakolva, a lottószelvényei katalogizálva – és hiányzik a három napja húzott szelvények csomagja. Indítéknak nem is rossz! Most érdemes kinyírni a kényelmetlenné vált aput, amikor még pénzt is hoz.

Kihúztam a negyedik fiókot, amelyben hivatalos iratok, szerződések, számlák voltak. Ahogy átpörgettem őket az ujjaim között, láthatóvá vált, hogy McCormickék az anyagi csőd szélén vannak. Vagy már azon is túl. Hónapok óta nem fizették egy nagyobb kölcsön részleteit, rendezetlenek voltak a mobiltelefonszámlák, kifizetetlen volt egy nagy tétel fűtőolaj és egy új aggregátor, ami feltehetően a farm áramellátását biztosította. Gyors számolással is minimum tizenkét-tizenháromezer dollár kintlévőséget találtam.

A számlák alatt megleltem az életbiztosításokat. Helen McCormickéhoz és Bobbyéhoz fizetési felszólítások voltak hozzátűzve. Láthatóan ezeket sem fizették már háromnégy hónapja. Robert McCormické viszont rendezve volt – pontosabban nem találtam jelét annak, hogy ne fizették volna. Belelapoztam az életbiztosításba, és meg kellett állapítanom, hogy az utolsó két lap hiányzik. Jegyzetfüzetet kapartam elő, és felírtam a biztosítótársaság nevét és a szerződést megkötő ügynök telefonszámát. Gondoltam, nem árt, ha tudom, mennyi pénz üti a család markát az öreg halálának köszönhetően. A kedvezményezett Helen McCormick volt, tehát az, hogy a fia ölte meg a biztosítottat, nem érinti a feleségnek való kifizetést. Mennyire más lett volna a helyzet, ha, mondjuk, Bobbyt jelölték volna meg...

Visszatoltam a fiókot, és körülnéztem. Az egyik polcon könyvek hevertek. Kicsit nyújtózkodtam, és leszedtem őket. Bányászati kézikönyveknek bizonyultak, s fő témájuk az arany volt. Nem csoda – Robert McCormick bányamérnök volt, aranybányát vezetett. Természetes, hogy van szakirodalma. A furcsa azonban az volt, hogy a könyvek frissnek tűntek. Idei és tavalyi kiadásúak voltak, meg egy tavalyelőtti. A legfelsőben benne volt a csomagküldő szolgálat részletes számlája. Robert McCormick négy hónappal ezelőtt rendelte meg a könyveket, és összesen négyszázhúsz dollárt fizetett értük. Akkor, amikor már egy hónapja nem fizetett a fűtőolajért.

Mi a fene folyik itt?

Visszaraktam a polcra a könyveket, és ahogy hátraléptem, levertem valamit. A kicsiny tárgy halk csengéssel esett a padlón heverő fém bányászsisakra. Lehajoltam érte. Egy apró kulcs volt, melyhez vékony láncon gravírozott fémlapocskát kapcsoltak. Visszaléptem a szobába, és a fény felé tartva elolvastam a feliratot: „GreatFallsBank, 223”.

Egy bankfiók?

Az pénzbe kerül, és ennek a családnak éppen pénze nincs. Némi hezitálás után a zsebembe dugtam a kulcsot, gondolván, hogy amúgy sem fogja azt senki sem keresni. Ideje volt menni, ha még meg akartam vizsgálni Helen szobáját is.

Kiléptem az ajtón, és abban a pillanatban megfagyott a vér az ereimben.

Helen McCormick állt velem szemben a folyosón.

– Keres valamit?

– A mosdót – böktem ki egy hosszú perc után. – Nagyon megijesztett, Helen.

Az asszony egy szál melltartóban állt előttem, és láthatóan jobban volt, noha az alkohol hatása minden bizonnyal még nem múlt el.

– Az az ajtó az – intett állával a fürdőszoba felé.

– Kösz – mondtam egyszerűen, majd váratlanul belém hasított, mi volt az, ami este óta nem hagy nyugodni, és azonnal fel is tettem a kérdést: – Mondja csak, Helen, miért nem látom sehol a férje fotóját?

Az asszony kutató tekintettel végigmért.

– Eltüntettem őket.

– Miért?

– Visszajön? – kérdezte válasz helyett.

– Hová?

– A kanapéra, a nappaliba. Valamit elkezdett este, de mielőtt igazán belefogott volna, elaludt.

Sejtettem. Ahogy így végignéztem rajta, ismét kezdtem bánni, hogy berúgtam az este, mivel az asszony minden bizonnyal maradandóbb emléket hagyott volna, mint a Becherovka. Csakhogy mostanra már józanodtam annyit, hogy megjöjjön az eszem:

– Sajnálom, Helen, de nem megyek vissza. Rossz döntés lett volna...

Vállat vont.

– Akkor tűnjön el innen! És csapja majd be az ajtót!

Megfordult, és visszament a nappaliba. Isteni feneke van, konstatáltam szomorúan. Bűn volt kihagyni – viszont így szerencsére elkerültem egy sokkal nagyobb hibát. Talán.

Gyorsan bementem a mosdóba, lehúztam a vécét, megmostam a kezem, azután kimentem a hallba. Láttam, hogy Helen visszafeküdt a kanapéra, és a támla felé fordulva már egyenletesen szuszogva alszik.

Felvettem a kabátomat, kireteszeltem az ajtót, és kiléptem a jéghideg novemberi esőbe. Egy szempillantás alatt kijózanodtam. A fejembe nyomtam a kalapot, majd határozott lépésekkel megindultam a terepjáró felé, s már messziről megnyomtam a távirányító gombját, hogy minél előbb be tudjak szállni az eső elől a kocsiba.

Felvillantak az indexek, hallottam a tompa koppanást, ahogy a központi zár kinyílt. Gyorsan beültem a vezetőülésre, és elindítottam a motort, a másik kezemmel meg feltekertem a fűtést, noha annak még kellett két-három perc, hogy meleget is adjon. Felkapcsoltam a reflektort, sebességbe tettem a váltót, és kanyarodni kezdtem a kocsival, amikor hirtelen beletapostam a fékbe.

Egy fekete alak állt a kocsi előtt, az orrtól kissé balra. Ha folytatom a fordulást, éppen elütöm. A hátam beleborsódzott a gondolatba. Hogyan kerül ide valaki? A sziluett nem mozdult, én meg úgy megrémültem, hogy eszem ágában sem volt kiszállni. Eltelt vagy tíz másodperc, mire eszembe jutott, hogy én vagyok a zsaru, nekem kéne másokat megvédenem, és amúgy is: van fegyverem. Félig leengedtem az ablakot, és lassan elindultam a kocsival. A fénykéve végre megvilágította az illetőt.

Manny Grattano volt az, alá úgy döntött, hajnali negyed négy igen alkalmas időpont ahhoz, hogy infarktust okozzon nekem. Egy másodpercre megkísértett a gondolat, hogy kiszállok és seggbe rúgom, de erről letettem, mert egyrészt hideg volt, másrészt pedig a fickó láthatóan be volt rúgva, és egy vasvillát tartott a kezében.

Elmanővereztem mellette az autót, és némán odabólintottam neki.

Nem köszönt vissza, viszont a szeme úgy parázslott, hogy most már komolyan megijedtem. A gázra léptem, a kocsi pedig kilőtt, így Manny sötétbe burkolódzott alakja gyorsan eltűnt a visszapillantó tükörben.

A frászt hozta rám az a tekintet.

12

Mivel éjjel a kontaktlencséim miatt nem vagyok a legjobb sofőr, meglehetősen szolid tempót tartva hajtottam vissza Great Fallsba, és bezuhantam az ágyamba, hogy pár órát még nyugodtan alhassak.

Reggel hétkor azonban már frissen borotválkozva, lezuhanyozva álltam a gardróbban, és azon gondolkoztam, mit is válasszak mára. Végül mentazöld ing, barna cipő, gesztenyeszínű nadrág és egy khakiszínű zakó mellett döntöttem. A nyakkendőim hosszú sorban függtek a polc fölött. Végül egy különleges darabot emeltem ki a sorból. Az alapszíne mélylila volt, a végén egészen világossárga lángokkal, amelyek fokozatosan sötétedtek bíborvörössé a ruhadarab közepére, ahol egy máglyára állított eretnek nézett az égre. Egy spanyol barátnőmtől kaptam, és azt mondta, így fogok égni én is, ha továbbra sem tisztelek senkit és semmit. Lehet, hogy igaza lesz, de nagy jelentőséget nem tulajdonítottam a véleményének, mert alapvetően csak egy ostoba liba volt méretes szilikoncickókkal. Minden éjjel elröhögtem magam, ahogy ránéztem, és láttam, hogy bár hanyatt fekszik, a melle ugyanúgy áll, mintha éppen sétálna. Que pasa, Ramóna?

A nyakkendő egyébként még az én kifacsarodott értékrendem szerint is eléggé ízléstelen darab volt, de ma valahogy illett a hangulatomhoz. Néha el szoktam gondolkozni azon, tulajdonképpen szerencse, hogy nyakkendőket gyűjtök, mert ha, teszem azt, a golfnadrágokra gerjednék ezzel az ízléssel, az sokkal feltűnőbb lenne. Egy ismerősömnek volt pár ilyen sznob pantallója akkora kockákkal, hogy Nápoly bármely éttermében elment volna abroszmintának Meg is kérdeztem a pasast, hogy ha már ez van rajta, mi van most otthon a konyhaasztalon. Nem értette. Sosem jöttem ki hosszú távon az ilyen sótlan fickókkal.

Felvettem az Ülő Bika stílusú bőrkabátomat, zsebre vágtam a kocsikulcsot, aztán lerobogtam a Jeephez. Az ülésen elhelyezkedve elhatároztam, hogy ma melózni fogok. Ezen magam is meglepődtem, mivel általában annak vagyok híve, hogy ha nagyon munkakedve támad az embernek, kicsit várjon – hátha elmúlik. Nemegyszer tapasztaltam, hogy a felmerült problémát jobb nem piszkálni, és néhány nap alatt megoldja önmagát. Igazából a rendőrségi munkában tíz dologból hét ilyen.

De ez az ügy nem fogja megoldani magát, ebben már teljesen biztos voltam. Ez most rám marad. Hogy aztán én megoldom-e, az már más kérdés. A fene egye meg!

Miközben lehajtottam a folyópartra, majd a rendőrkapitányság épülete felé vettem az irányt, gyorsan számba vettem, mit is kell ma elvégeznem. Úgy döntöttem, nagyjából délig hajlandó vagyok dolgozni, addigra meg csak elmúlik magától ez a fene nagy buzgóságom. Mégiscsak szabadságon vagyok még, vagy mi!

A kapus természetesen megint új volt, és újfent be kellett mutatkoznom. Kezdtem már komolyan unni, hogy minden egyenruhás megállít, és miközben a jelvényemet ellenőrzi, valójában a nyakkendőmet vizslatja.

A nyomozók részlege felé baktatva szembejött velem Dennis Randall.

– Jó, hogy találkozunk, Nyomkereső!

– Üdv, Larkin! Mit szól ehhez a madárinfluenza-pánikhoz? Két kurva jérce eltüsszenti magát, aztán begyullad a fél ország!

– Nem kimondottan tudom, hogy miről beszél, Dennis.

– Nem néz híradót?

– Elvétve. A szivacsos agyvelőgyulladás hisztéria óta nem érdekel a dolog. Valamitől csak meg kell dögleni egyszer, nem igaz? Amúgy meg az nem is volt egy rossz betegség. Gondoljon csak bele! Aki már megbolondult, az tök jól érezhette magát, mert nem tudta, hogy bolond. Nem úgy, mint a környezete.

– Most meg miről beszél? – hökkent meg a helyszínelő.

– Felejtse el! Viszont volna itt valami a maga számára – belenyúltam a zsebembe, és előhalásztam a McCormick-házból meglovasított fogkefét. – Csinálna nekem erről egy DNS-tesztet?

– Minek?

– Fogalmazzunk úgy, hogy szívességből. A nyomozás költségvetésébe belefér, nem?

– A McCormick-ügyhöz tartozik a dolog? – kérdezte, miközben kíváncsian forgatta a nejlonzacskóba csomagolt fogkefét.

– Ahhoz. Mikorra lesz meg?

– Majd jelentkezem. Most épp Helenába kell mennem, de szólok, amint megvan. Viszont ha már így összefutottunk, akkor hadd mondjam el, megcsináltam az áldozat körmei alatt talált anyagmaradványok vizsgálatát.

– És mire jutott?

– A halott körme alatt elég sok birkatrágyát, szalmatörmeléket, műtrágyát, meg valami erős tisztítószert találtam. Aztán volt még némi bőrfoszlány, amiben Helen McCormick DNS-ét találtam meg, valamint egy ismeretlen DNS-t. Ugyanazt, ami a konyhaasztalon a whiskysüveg melletti poháron is megtalálható volt. Tehát Bobby igazi apjáét.

– Nofene! És Bobby?

– Az ő DNS-e nem volt benne a köröm alól nyert mintában. Tulajdonképpen nem is kellett, hogy benne legyen, nem igaz?

– Nem teljesen értem, most mire gondol.

– Bobby eszközt használt a gyilkossághoz: kést, klopfolót. Nem kellett az apját annyira közel engednie, hogv megkarmolhassa.

– És a felesége?

A fickó vállat vont.

– Házastársak, nem igaz? Némi bőr miért ne lehetne a körme alatt? Ez nem bizonyít semmit.

– Na, de az ismeretlen DNS? Azaz a vér szerinti apáé.

– Ez már a maga dolga. Nyomozza ki!

Megcsóváltam a fejem. Nem úgy kezdtek a kockák összeállni, ahogy először gondoltam, és most már engem is kezdett meglepni a dolog. Igazam volt, amikor rám jött a dolgozhatnék. Ezek az információk némi ellenőrzést igényelnek – akárcsak az alakuló elméletem.

– Kösz, Randall. Viszlát!

– Viszlát!

Alig tettem pár lépést, amikor beleakadtam két civil ruhás fickóba, akikről lesírt, hogy zsaruk. Egymást előzgetve rohantak a vécé felé. Úgy tűnt, az az ételmérgezés nem volt éppen egyszerű dolog. Vidáman feléjük intettem: – Bocs, fiúk, de éppen most fogyott el a vécépapír.

Egy másodpercre megtorpantak, aminek az lett a következménye, hogy a hátul loholó nekiszaladt az előtte igyekvőnek. Azután meglátták a kaján képemet.

– Kapd be!

– Barom!

Nem hibáztattam őket. A szükség nagy úr. Lélekben megvidámodva folytattam utamat az irodák felé, frissen megismert új kollégáim meg nagy hanggal bevágták maguk mögött a toalett ajtaját.

A közös helyiségbe lépve nem láttam senkit, de a nyitott ajtón át a főnöki irodában Chuck Logant vettem észre. Éppen a számítógép monitoráról pillantott fel meglepetten. Ha jól láttam, pont egy rendszámot igyekezett lehívni a központi nyilvántartóból.

-Jó reggelt, főnök!

– Hát te meg mit keresel itt?

– Itt dolgozom. Nem tudom, feltűnt-e, de rám bíztál egy gyilkossági ügyet.

– Persze hogy emlékszem. De a fiút a bíró elmegyógyintézetbe utalta megfigyelésre.

– Ami nem jelenti azt, hogy ne kellene rendesen lezárni a nyomozást, Chuck. Van pár dolog, amit szeretnék még lefutni délelőtt. Van itt valahol egy iroda, ahol találok számítógépet meg egy telefont, és nyugodtan dolgozhatok?

Logan gyanakodva nézett rám. Ismertem ezt a pillantást.

– Nyugi, józan vagyok.

– Nem is arra gondoltam, hogy...

– De, pontosan arra gondoltál. Nos, hová mehetek?

– Mit akarsz még nyomozni ezen az ügyön? A tettes megvan.

– Legyen ez meglepetés.

– Nem szeretem a meglepetéseket.

Vállat vontam.

– Pedig én így dolgozom. Hatékony vagyok, és nem foglak szarban hagyni sem a média, sem a vezetőség, sem a városi tanács előtt, de azt akarom, hogy hagyj dolgozni. Nem szeretném azzal vesztegetni az időmet, hogy minden büfiről beszámolok. Bízz bennem, Chuck! Adj egy ügyet de utána hagyj melózni, és engedd el a kezem.

A hadnagy tenyérrel a feje tetejére simította gyérülő haját, és elgondolkodva nézett rám.

– Itt van az én irodám, használd ezt. Nekem amúgy is át kell mennem a városházára. A számítógépet bekapcsolva hagyom, használhatod a te jelszavaddal.

– Nincs jelszavam – mondtam faarccal.

– Van, csak még nem tudsz róla. Kértem neked azt is. Üsd be, hogy 12345, aztán változtasd meg. Isten hozott a Great Falls-i rendőrség rendszerében.

Ez mindenre gondol. Ezek után zokon fogom venni, ha elfelejti a születésnapomat.

– Kösz.

– Akkor én megyek is.

– Rendben. Hogy vannak a többiek?

– Elég szarul. Nagyon lassan javulnak. Aki meg kilábalóban van, az olyan gyenge, mint a harmat. Talán láttál is kirohanni két fiút. Ma megkísérelték felvenni a munkát, de alig állnak a lábukon. Aztán az első két-három korty kávé meg is tette a hatását – intett Logan az asztala sarkán árválkodó bögrék felé. – Mondtam nekik, hogy ha fel tudnak kelni a vécéről, menjenek haza. Továbbra is mi ketten tartjuk a frontot.

Chuck fogta a kabátját, és kiment az irodából. Becsuktam a nyitva maradt ajtót. A falióra szerint fél kilenc volt. Átgondoltam, hogy mit is akarok csinálni, közben kibújtam a bőrkabátból, és az asztal mögé telepedtem.

Felemeltem a telefont, és előhalásztam a zsebemből az ügyésznő névjegyét. Gyorsan bekopogtam a számot. A nő csak a hetedik csengésre vette fel.

– Itt Meredith Forsyth. Ajánlom, hogy fontos legyen, mert most léptem be az irodámba, és még a kabátomat sem volt időm letenni!

-Nyugodjon meg, fontos. Cameron Larkin vagyok a rendőrségtől.

-Jó, hogy hívott, már éppen keresni akartam.

– Nos, itt vagyok. A kabátját azért nyugodtan vegye le.

És szép lassan minden mást is, gondoltam. De persze nem mondtam ki hangosan.

– Telik a háromnapos határidő, Larkin! MacDonald bíró nem örült, de nagy nehezen adott ennyi időt, mielőtt végleg lezárná az ügyet. Bobby McCormickot viszont átszállíttatta az elmegyógyintézetbe. Már nem tudtam elintézni, hogy a börtönben maradjon.

– Imádom az ilyen bírókat, tudja? Azt hiszik, nekem tesznek szívességet, ha adnak még pár napot arra, hogy dolgozzam. Mégis mit gondolt, nekem fontos a dolog? Talán haza akarom vinni a fickót, hogy rendbe tegye a kertem?

– Térjünk vissza az ügyre, Larkin! Miért hívott?

– Kéne nekem pár dolog, ügyésznő. Meg akarom nézni Robert McCormick bankszámláját, és ha van, a család más számláit is, aztán kéne nekem az életbiztosításának az adatlapja...

– Na, na, naaaaa! Ezekhez mindhez a bíró engedélye kell, és azt maga is tudja, hogy...

-...nem fogja megadni egy félig lezárt ügyben – fejeztem be a mondatot. – Tudom én is. Mit gondol, miért fordulok magához? Ha nem új fiú lennék a városban, már lezsíroztam volna magam, és sosem tudná meg, honnan vannak az adatok.

A másik oldalon a nő mély lélegzetet vett. Elképzeltem, hogy megfeszülnek a blúzán a gombok.

– Ki vele, Larkin! Mit akar?

– Magát mindenki ismeri a városban. Ez egy eléggé zárt közösség. Hívja fel nekem a bankigazgatót, meg a biztosítótársaság ügynökét. Nem hivatalosan. Pusztán csak jelentsen be. Csak szaglászom. Mondja nekik, hogy személyesen ön kéri, hogy adják meg nekem szóban az adatokat Ha utóbb érdekes lesz, majd visszamegyek bírói engedéllyel.

– Ez nem túl legális...

– Tudom. Próbáljon legálisan nyomozni ezekkel a törvényekkel, és jó, ha a sértettet meg fogja találni.

– Biztosan szüksége van ezekre az adatokra?

– Nem tudom. Valószínűleg. De még nincs vége. Kellene a helyi lottót szervező társaság igazgatójához is egy szabadjegy.

– Miért?

– Ha pontosan tudnám, Miss Forsyth, nem biankó csekket kérnék, hanem bírói engedélyt.

– Jól van, Larkin. Nem tudom, mivel győzött meg, de van valami a hangjában...

– Tudom. A Sony vezérigazgatója is ezt mondta, aztán mégse kaptam szerződést.

Elnevette magát a túloldalon.

– Mindig szórakozik?

– Nem, ez most komoly. Csak a hangom miatt nem lettem énekes.

– Hívjon fel úgy húsz perc múlva!

– Rendben. Akkor megadom a bank meg a biztosító nevét.

Lediktáltam az adatokat, Meredith Forsyth pedig felírta. Hallottam a telefonban, ahogy serceg a tolla a papíron. A biztosítási szerződés hiányos lapjairól meg a számlakivonatokból tudtam a cégneveket.

Letettem a telefont, aztán újra fel is vettem.

– Ügyeletes tiszt.

– Helló, itt Larkin őrmester a nyomozóktól.

– Miben segíthetek, uram?

– Kéne nekem egy telefonszám. Helena, seriffiroda.

– Máris, uram.

A fiatal tiszt néhány perc múlva megörvendeztetett egy hosszú számsorral, amit felkarcoltam az előttem heverő jegyzetfüzet legfelső lapjára.

– Ez Hoover seriff közvetlen száma.

– Köszönöm.

A kagylót le sem téve megszakítottam a vonalat, majd bepötyögtem a számokat.

– Hoover – vakkantotta bele a kagylóba egy mogorva hang.

– Jó reggelt, uram! Larkin őrmester vagyok a Great Falls-i rendőrség nyomozó osztályáról.

– Üdv, Larkin. Maga már nem ül a klotyón? – A túloldalon hatalmas, harsogó kacagás szakadt ki a seriffből. El kellett tartanom a fülemtől a telefont. Az empátia nem az a kimondott zsarutulajdonság. Mikor már újra kapott levegőt, folytatta: – Hogy van, fiam?

– Én nem vettem részt a partin, seriff. Új fiú vagyok. Csak két hét múlva kellett volna munkába állnom, de Logan hadnagy előbb berendelt a sajnálatos esemény miatt.

– Chuck hogy van?

– Remekül, uram. Egyedül csak a prosztatája rendetlenkedik. Van, hogy éjjelente öt-hat alkalommal is ki kell mennie.

– Komolyan? Sosem mondta.

– Nem akarja nagydobra verni. Ki akarná bevallani, hogy már nem a régi, nem igaz?

– De. Igaz... Miben segíthetek, Larkin?

– Uram, van egy gyilkossági ügyünk...

– Great Fallsban?! Már ismét szökőév lenne?

– Ezek szerint. Egy fiú családi vita során megölte az apját, egy bizonyos Robert McCormickot.

– Várjon csak! McCormick? Ismerős a név.

– Éppen ezért hívom. Állítólag nem túl régen meghalt az áldozat bátyja, aki Helenában lakott...

– Ez az! Tudtam, hogy már hallottam valahol. Hogy jön ez a gyilkossághoz?

Nyeltem egyet.

– Valószínűleg sehogy, uram, de a nyomozás során fel kell térképeznem a család körülményeit...

– Maga tényleg új srác itt, Larkin. Milyen egyéb körülményeket kutat? Most mondta, hogy az áldozat fia a gyilkos. Tanulja meg, őrmester, Montana nem New York vagy Los Angeles. Itt száz esetből kilencvenkilencben minden az, aminek látszik.

– Én pedig szeretném elkerülni, uram, hogy ez az ügy legyen a századik.

Csend támadt a túloldalon, a pasas nyilván emésztette a megjegyzés súlyát. Egy fél perc után aztán egészen engedékeny hangon folytatta.

– Mire kíváncsi?

– Hogy halt meg a maguk McCormickja?

– A miénk? Ez jó! Jó, hogy nem egyenesen azt mondja, hogy az enyém. Szóval úgy hívták, hogy George McCormick, és olyan ötvenöt éves lehetett. A halántékához szorított egy engedéllyel tartott Smith&Wessont, aztán vett egy mély lélegzetet. Nagyjából ennyi a sztori. A saját házában történt.

– Nem utalt semmi arra, hogy esetleg...

– Hogy esetleg nem öngyilkosság volt? Nem. A halottkém megvizsgálta a helyszínen, aztán fel is boncolta. Balkezes volt, a bal halántékához tette a fegyvert, és a bal keze tele volt lőpornyomokkal, ujjnyomat a fegyver agyán és a ravaszon. De mondok jobbat. A tárban három lövedék maradt, az egyik véres volt, és egy apró bőrdarab is maradt alatta, ami McCormick jobb kezének hüvelykujjáról hiányzott. Tárazás közben megsértette a kezét. Ugyan melyik gyilkosság áldozata töltené meg maga a fegyvert?

El kellett ismernem, ebben volt valami.

– Milyen vagyoni helyzetben volt George McCormick? Úgy értem, ki örökölt utána?

Hoover seriff megint hangos hahotába fogott.

– Nem maradt annak semmije! A bank végrehajtói találták meg a holttestét, amikor a ház lefoglalására kivonultak hozzá. Előző este hitelbe berúgott a kocsmában, aztán hazament, és bumm! Még a temetését is a város intézte, mert annyi pénz sem maradt a számláján. Egy ember, aki becsődölt, és feladta.

A sommázással egyet kellett értenem.

– Köszönöm, seriff, sokat segített.

– Nincs mit. A fiúknak meg jobbulást!

– Átadom. Viszlát!

Nos, ezzel ki volt lőve az a halvány teóriám, hogy a titokzatos nagybácsitól örökölt hatalmas vagyon volt a gyilkosság indítéka. Eddig úgy áll a dolog, hogy Bobbynak nem voltak mögöttes szándékai, tényleg egyszerűen csak elszakadt a cérna.

Megszólalt a telefon.

– Larkin.

– Forsyth. Telefonálhat nekik, de nem szívesen tettem.

– Azért köszönöm.

– Értesítsen, ha van valami fejlemény!

Azzal szó nélkül letette. Ez a nő olyan határozott, mint egy náci tábornok. Még a Jawohl, Fraulein!-t sem várta meg.

Míg ezen töprengtem, felhívtam a biztosítótársaságot.

Az órára pillantva láttam, hogy negyed tíz van. Már biztosan nyitva vannak.

– Smithsonian Biztosító. Miben segíthetek?

– Cameron Larkin őrmester vagyok a városi rendőrsétől, és az igazgatóval szeretnék beszélni.

– Máris kapcsolom.

És tényleg máris kapcsolta.

– Igen?

– Jó napot kívánok! Cameron Larkin őrmester vagyok a városi rendőrség nyomozó osztályáról. Az igazgatót keresem.

– Én vagyok az. A nevem Jonas Westgate. Miben segíthetek?

– Ha minden igaz, a kerületi ügyész helyettese pár perccel ezelőtt...

– Á, igen! Tehát ön az!

Sokkal barátságosabb volt a hangja, mint amikor felvette a kagylót. Hiába, Great Falls kisváros, és ha nem is igaz az a metropolisokban terjedő téveszme, miszerint itt mindenki mindenkit ismer, azért a helyi prominensek valóban ismerik egymást. Nem lehet itt olyan sok koktélpartit szervezni, hogy ne fussanak össze a városi tanács tagjai, a komolyabb vállalkozók, cégvezetők, meg a közigazgatás vezetői. Egy éven belül mindenki ismeri a kulcspozícióban lévőket – legyen az állami szektor vagy magánvállalat. Még egy év, és elindul a most te vakarod, ahol nekem viszket, aztán majd én vakarom, ahol neked.

– Igazgató úr, némi információra lenne szükségem egy szerződésükkel kapcsolatban. Tudom, hogy ez kényes téma...

– Ó, valóban az, és ha nem Meredith Forsyth hívott volna fel, mereven el is zárkóztam volna.

Azt elhiszem! Én is szívesen elzárkóznék vele mereven.

Ezek szerint nem csak nekem jön be a nő. Éreztem a pasas hangján, hogy maga előtt látja hölgyet, miközben beszél róla Szemernyi kétségem sem volt, éppen mijét nézi.

– Köszönöm. Az érdekelne, hogy Robert McCormick életbiztosítása mekkora összegre szólt?

– Ma már előkészítettem a szerződést, itt van előttem. Halál esetén százezer dollárra volt biztosítva az úr.

– Százezer? – nyögtem fel döbbenten.

Jó, ha ennek a húsz százalékát kinéztem volna a családból.

– Annyi. A szerződést tizenhárom évvel ezelőtt kötötték.

– Nem volt gond a törlesztéssel?

– Sajnos nem – szakadt ki a csalódottság a biztosítótársaság igazgatójából. Meg tudtam érteni. Most kifizethet százezer dollárt. Amikor befelé csordogáltak a részletek, bezzeg nem sajnálkozott! Őszintén szólva ki nem állhatom a fajtáját ezeknek a keselyűknek.

– Ki volt a kedvezményezett? – kérdeztem, csak hogy megforgassam benne a tőrt. Hadd beszéljen csak arról, mennyi pénzt ad ki majd nemsokára.

– Helen McCormick, az elhalt felesége vette fel az összeget...

– Felvette?! – vágtam közbe meglepetten.

Nem vehette fel! Tegnap nem mondta egy szóval sem, ma hajnalban meg részegen és meztelenül aludt a kanapéján, innen vagy ötven mérföldre!

– Igen, felvette. Ma nyolckor nyitottunk, Mrs. McCormick pedig nyitásra bejött, és felvette az összeget.

Ha csak úgy nem!

– Hová utalták a pénzt?

– Nyolcvanezret a Great Falls Bankba, a család számlájára, tizenötezret felvettek a hölgyek készpénzben, ötezret pedig a Gary Brothersnek utaltunk.

– Mi az a Gary Brothers?

– Egy temetkezési vállalat.

-Az előbb azt mondta, „hölgyek”. Ki volt még ott?

– Az ügyvédje. Miriam Winters.

Most kifogytam a kérdésekből, de nem akartam a kaput végleg becsukni magam mögött.

– Igazgató úr, nagyon köszönöm a kedvességét. Ha esetleg ezzel az üggyel kapcsolatban még lenne kérdésem, ugye felhívhatom?

– Hát...

– Köszönöm. És megmondom Miss Forsythnak, hogy nagyon kedves volt.

Letettem a telefont. Szépen jönnek be a válaszok a kérdésekre. Már tudtam, miből fizetik ki a méregdrága ügyvédet. Mi másra kellett volna tizenötezer készpénzben? Sosem láttam még ügyvédet, akinek az ügyfél bankszámlára utalt volna, és még kevésbé láttam, hogy számlát adott volna a markába kapott pénzről. Persze azt nem állítanám, hogy mind adót csalnak. Biztosan van, amelyik nem.

De mi a fenére kellett ötezer dollár egy temetkezési vállalkozónak? Aranykoporsó készül a családverőnek? Vagy... hacsak nem... Ó, a fenébe!

Sehol nem láttam egy rohadt telefonkönyvet sem! Aztán megakadt a szemem a monitoron. A számítógép felé fordultam, gyorsan bepötyögtem a jelszóként kapott elmés 12345 számsort, aztán meg is változtattam 54321-re, mert azt talán meg is tudom majd jegyezni. Lehívtam a képernyőre a városi telefonkönyvet, és egy perc múlva már a temetkezési vállalkozó várakozási dallamát hallgattam a kagylóban.

– Gary Brothers Temetkezés. Miben segíthetek?

– Larkin őrmester vagyok a rendőrségről, és valamelyik tulajdonost keresem.

– Samuel Gary vagyok, parancsoljon őrmester.

– Örvendek, Mr. Gary. Az érdekelne, hogy Robert McCormick temetését önök intézik-e.

– Igen. Az özvegy minket tisztelt meg a bizalmával. A hamvasztástól a szertartásig mindent...

– Hamvasztást mondott?

Tétova csend fogadta a kérdésemet.

– Igen. Mrs. McCormick hamvasztást kért. Valami baj van ezzel?

Már éppen elkezdtem volna ordítani a gyászhuszárral, amikor a fülembe csengett egy előző reggeli beszélgetés: „Mi legyen a holttesttel?”„Ha végzett vele, ki lehet adni a családnak. ” Ó, bassza meg!

De talán még nem késő.

– Semmi gond, Mr. Gary. Mikor lesz a hamvasztás?

Ugyanaz a csodálkozó csend volt a válasz.

– Igazság szerint már tart...

– Mióta?!

– Reggel ötkor gyújtottam be a kemencét.

Háromnegyed tíz volt. Jöhet a cica, megsült a hurka.

– Hogyhogy ilyen gyors volt?

– Mrs. McCormick kérte így, és dupla felárat fizetett. Azt mondta, minél előbb túl akar lenni rajta, hogy a sebek elkezdhessenek behegedni.

Behegedni? Hajnalban még szó sem volt hegedésről.

– Köszönöm, Mr. Gary, lekötelezett.

– Csak nincs valami gond, nyomozó?

– Nem, semmi. Viszont tud róla, hogy milyen dallamot játszik a telefonja, amíg várakoztat?

– Valami kellemes komolyzenét. Egy hete cseréltem le vele az addigi dallamot. Miért?

– Mert ennek a kellemes komolyzenének az a címe, hogy Örömóda.

– Ó! Biztos benne?

– Köszönöm, hogy szólt... Azt hiszem, lecserélem!

– Maga tudja. Viszhall!

Letettem a telefont, és kissé elhűlve meredtem a készülékre. Ebben az ügyben nem akármilyen nőket fújt össze a szél. Az ügyész halálpontosan tudja, hogy mit akar, az özvegy pedig olyan óraműpontossággal teszi a dolgát, hogy az már emberfeletti! Befűzi az ügy nyomozóját, majd lenyúlja a biztosítási összeget, utána pedig olyan gyorsan eltüzelted a férjét, akár az apró fát szokás. És akkor az ügyvéddel még nem is igazán volt alkalmam csörtézni!

Előző nap még azt hittem, csupa egyszerű, szimpla hölgyike vesz körül, s máris rá kellett döbbennem, hogy egyik asszony sem könnyű eset. És én sem vagyok olyan okos, mint hittem. Lassan minden elméletem dugába dől.

Tulajdonképpen mi a fene folyik itt, Cameron?

Tekintetem megint a telefonra tévedt, és eszembe jutott, hogy folytatni kéne a nyomozást. Mert ez az volt, csak a kevésbé romantikus fajtából. A zsarunak az agya mellett egyetlen olyan testrésze van, ami elengedhetetlen a bűnügyi munkához: a segge. Vagy a kocsiban ül órákat, vagy az íróasztal mögött, de mindenképpen edzett tomporra van szüksége. Na persze, a filmekben mindig rohangásznak, verekednek, meg tetőkön ugrálnak. Hát, részemről ugráljon a tetőn a kergegalamb! Nem fizetnek annyit, hogy összetörjem magam.

Tehát akkor folytassuk! Logikus volt, hogy ezek után a bankot hívjam, de eszembe jutott a zsebemben lapuló széfkulcs. A 223-as. Nem, a bankba amúgy is át kell mennem személyesen. Inkább a lottócég telefonszámát tárcsáztam.

– Parancsoljon!

– Cameron Larkin őrmester, Great Falls-i rendőrség. Az igazgatót keresem!

– Adom.

Némi zenélés következett a kagylóban. Itt is az Örömóda volt a sláger.

– William Havoc, igazgatóhelyettes vagyok. Miben segíthetek?

– Üdvözlöm, Mr. Havoc. Itt Larkin őrmester innen, a rendőrségről...

-Á, tudom már! Meredith... Forsyth ügyésznő pár perce már jelezte, hogy keresni fog.

– Valóban? Ennek örülök. Tulajdonképpen csak egy kérdésem lenne...

– Bizonyára megérti, hogy adatvédelmi szempontokból nagyon meg kell szűrnünk az információt, ezért...

Mielőtt végighallgattam volna az ilyenkor szokásos ostoba szöveget, inkább közbevágtam: -Semmiféle személyes adatra nem vagyok kíváncsi, uram.

– Nem? – Éreztem a hangján a meghökkenést.

– Nem. Csak egy általános információra lenne szükségem. Azt szeretném tudni, hogy a környéken, konkrétan Cascade megyében, meg Lewis és Clark megyében volt-e mostanában nagy nyeremény? Mondjuk – itt kicsit a hasamra kellett csapnom – húszezer dollár vagy afölötti összeg.

– Nem néz híradót, őrmester? – jött a kérdés a kérdésemre.

Mit akar ma mindenki a híradóval? Egész Montanát a CNN szponzorálja, vagy mi?

– Nem egészen értem, mire gondol, Mr. Havoc.

– Az állam történetének legnagyobb jackpotjánál tart a társaságunk, Mr. Larkin! Kis híján másfélmillió dollárról van szó! Március óta halmozódik a nyereményösszeg.

– Ezek szerint március óta nem volt komoly nyeremény?

– Nem. Akkor is csak egy hetvenezer dolláros összeget fizettünk ki.

– Hol?

– Billingsben.

Hát, az odébb van. Ráadásul Great Fallstól éppen az ellenkező irányban fekszik, mint Simms és a McCormic farm. Apropó McCormick!

– Mondja csak, nem volt McCormick nevű nyertesük mostanában?

– A tízezer dollár feletti kifizetések mind átfutnak a kezem alatt. Másfél éve vagyok itt, és azóta biztos, hogy nem volt ilyen nevű nyereményes.

– És Grattano? Manny vagy Manolo Grattano? – mondtam ki hirtelen ötlettől vezérelve. Hiszen mégiscsak ő adta fel a szelvényeket.

– Az sem.

– A többi lottótársaságnál volt esetleg Simms környékén nagyobb összegű kifizetés?

Amikor kimondtam, már tudtam, hogy felesleges volt feltenni a kérdést. Robert McCormick valamennyi szelvényén ennek a cégnek a neve szerepelt.

– Nem tudok ilyenről, őrmester.

– Nagyon köszönöm a segítségét. Viszonthallásra.

Megint letettem.

Ki van lőve a lottónyeremény mint esetleges titkos indíték. Pedig milyen romantikus elképzelés volt! Már csak egyetlen kérdésem maradt ezzel a szállal kapcsolatosan: hol a túróban vannak a múlt heti szelvények? McCormick szobájában nem voltak, márpedig ott glédában állt minden, ami lottóval volt kapcsolatos. A kabátjában sem találtunk semmit, akárcsak a holttestről levett ruhákban. Kocsit meg nemigen vezetett. Vagy mégis? Legközelebb benézek a garázsba, de addig is áll a kérdés: hol vannak a szelvények?

Kicsit félreraktam a problémát, mert lövésem sem volt, mi lehet az egész mögött. Talán egyszerűen csak egy olyan ingben hagyta, amit nem néztem át.

Felkeltem a számítógép elől, a vállamra kanyarítottam a kabátomat, és elindultam a kijárat felé. Át kell mennem a Great Falls Bankba. Míg az ajtó felé tartottam, azon töprengtem, vajon mekkora összeget vehetett fel, aki kitalálta ezt az elmés nevet.

13

A bankot természetesen a város közepére építették még valamikor a nyolcvanas években. Kétsaroknyira a pénzintézettől találtam végre egy akkora üres parkolóhelyet, ahová be tudtam gyömöszölni a Cherokee-t, s a puszta tény, hogy ez a szomszédos autók meghúzása nélkül sikerült, már azt mutatta, hogy jó úton vagyok a teljes kijózanodás felé. Ha úgy tetszik, a Sinus-vonalam éppen felfelé tartott.

Szerencsére nem esett, viszont a változatosság kedvéért olyan köd ereszkedett a városra, hogy ahhoz képest a tej kristályüvegnek tűnt volna. Kiléptem a párától nedves járdára, és visszasétáltam a bankhoz. A karimás kalapot a kocsiban hagytam, de a bőrkabátot kiszállás után fázósan magamra öltöttem. Útközben az utcai árusnál vettem egy helyi Tribune-t, ugyanis feltűnt, a főcímben szerepel az a szó, hogy „gyilkosság”. Mivel ez Montana, nem kellett nagy ész, hogy rájöjjek, valószínűleg az én ügyemen csámcsog egy helyi hiéna. Istenem, mennyit imádkozhatott, hogy legyen már egy hulla, akiről írni lehet! – és most végre itt volt. A cikkben szinte tobzódott az újságíró. Ostorozta a kormányt, hogy nem vet gátat a családon belüli erőszaknak, kétségbe vonta MacDonald bíró kompetenciáját az ügyben, mert nem a börtön legmélyebb bugyrába dugta a gyilkost, és természetesen szidta a rendőrséget, hogy nem akadályozta meg a tragédiát. Egészen belesajgott a lelkem a szégyenbe. Ha lett volna itt egy vödör hamu, máris elkezdtem volna a fejemre szórni.

A cikkben ezután következtek a magukat megnevezni nem kívánó rendőrségi forrástól származó információk. Ezúttal elvigyorodtam, mert tudtam, hogy szóról szóra hazudik a pasas: erről az ügyről csak én tudtam.

Meg a főnököm, ha jobban belegondolok.

Meg az ő főnöke.

Meg a seriff... Talán mégsem csúsztat a firkász? Tovább olvasva a sorokat rájöttem, hogy meglehetősen jó informátora lehet, mert a tények nagyrészt stimmeltek. Dühösen összegyűrtem a lapot, és bevágtam egy szemetesbe. Szívesen seggbe rúgtam volna azt a kedves kollégát, aki kifecsegte az információkat. Ebben az ügyben talán nem is volt akkora jelentősége a dolognak, de ha a tettes ismeretlen volna... És előbb-utóbb lesz ilyen ügy is. Már előre féltem, akkor vajon milyen fontos adatokat fog kiadni az az átkozott! Persze már San Diegóban is ez ment: a csapat egyik fele melózott, a másik fele meg futtatta magát a vezetés előtt meg a sajtóban. Ez a néhány kicsi elment vadászni, meglőtte, hazavitte – ezek meg megették az egészet.

A délelőtt a vége felé járt, amikor beléptem a Great Falls Bank fotocellás kapuján. Ahogy körülnéztem, arra gondoltam, itt talán már az is eseményszámba megy, ha kinyit a bank. Négy-öt mamika üldögélt a váróban, és szorongatta az ügyfélhívó masinától kapott számot, miközben fennhangon trécseltek a korosztályukat leginkább érdeklő témákról: éppen ki halt meg, felment-e a sérvkötő ára, illetve ötven centtel olcsóbb lett a patiszon. A fal mellett fiatal pár tanakodott valami mappa felett, miközben mögöttem újra kinyílt az ajtó, és két kismama érkezett babakocsikkal – a forgó gumikerekek nedves csíkot rajzoltak a sötétszürke gránitpadlóra.

Ha ez film lenne, most jönnének a rablók.

De nem jöttek.

Odaballagtam az automatához, megnyomtam a „széfszolgáltatás” gombot, és a kapott számmal leültem. Aztán ugyanazzal a lendülettel fel is álltam, mert a hívón megjelent a számom. Aligha lehetett itt sokaknak bérelt fiókja. Az ablaknál a hölgy mosolygósán rám nézett.

– Jó napot, uram, miben segíthetek?

– A széfemet szeretném ellenőrizni.

– Hogyne! Szabad a kulcsot?

Átadtam a 223-as számú fityegővei felszerelt kulcsot a nőnek, és felkészültem arra, hogy amikor mindjárt megkér a jogosítványom átadására, akkor...

– Ez rendben is van! – mondta az ügyintéző, és a vállam felett odaintett a biztonsági őrnek. – George azonnal lekíséri a páncélterembe.

Hát, ez gyorsan ment. Úgy tűnik, McCormick nem bíbelődött jelszóval, azonosítással, hanem egy bemutatóra szóló széfet bérelt ki. Isten tartsa meg a szokását! Nem is lesz nehéz dolga, hogy ezt közölje vele, úgyis éppen előtte áll valahol a sorban.

Amíg ezt végiggondoltam, megérkezett George, átvette a kulcsot, és egy lépcsősor felé intett.

– Kérem, kövessen, uram!

Egy perc múlva már az alagsorban álltam egy fém rekeszekkel teli fal előtt. A biztonsági őr a kulcsommal kinyitott egy fiókot, kihúzta a benne rejlő ládikót, és az asztalra tette. A kulcsot a doboz tetején lévő nyílásba dugta, elfordította, de a fedelet nem nyitotta fel, hanem a bejárat felé indult.

– Jelezze, ha végzett, uram!

Bólintottam, és odamentem az asztalhoz. Úgy éreztem magam, mint a Kincses-sziget felfedezője. Itt van a ki tudja, mit rejtő csodatok!

Felnyitottam a tetőt, és belekukkantottam a ládácskába. Azt hiszem, ezt az érzést hívják csalódásnak. Gyémántokról és igazgyöngyről szóló álmaim elillantak, és szomorúan bámultam azt a néhány papírlapot, ami a fémbölcsőben árválkodott.

Kiemelve láttam, hogy egy adásvételi szerződés. Nocsak! Kinek volt pénze ebben a csóró családban vásárolni? Átfutottam az oldalakat, és csodálkozásom nőttön-nőtt. A dokumentum tanúsága szerint Robert McCormick augusztus 2-án ötvenötezer dollárért megvett egy hegyvidéki földet. Huszonkét hektár sziklás hegyoldal és egy tárna. Csak nem feléledt a nosztalgiája az aranybányászat iránt? És miből volt pénze az üzletre? Augusztusban már nemigen fizették a számlákat, és a feleség meg a gyerek életbiztosítását sem.

Éppen kiváló úton haladtak a családi csőd felé, amikor apu vesz egy darab sziklát a hegyen.

Nem értettem.

Sem azt, hogy miből vette, sem azt, hogy minek.

Vállat vontam, majd a szerződést a zsebembe gyűrtem, aztán a ládát visszacsuktam, és otthagytam az asztalon. Kifelé menet odabólintottam az őrnek, és visszatértem az előcsarnokba, ahol odamentem a mosolygós hölgyhöz.

– Parancsol, uram? – nézett rám csodálkozva.

– Lenne kedves felszólni az igazgatónak, kisasszony? A nevem Larkin, és azt hiszem, be vagyok jelentve hozzá.

– Természetesen.

Talán két perc múlva egy oldalajtón keresztül megjelent a világ legkövérebb embere. Jabba szolid vegetáriánusnak tűnt volna a pasas mellett. Odaszuszakolta magát hozzám, és kezet nyújtott. A tenyerének zsíros tapintása volt, meglehetősen undorító volt hozzáérni. Mintha teflonnal lett volna bevonva a bőre.

– Az igazgató vagyok, a nevem Humphrey Bogart.

Tényleg ezt mondta.

Majdnem elröhögtem magam, de valami irgalmatlan erőfeszítéssel túltettem magam a késztetésen, és magam is bemutatkoztam. Akivel ilyen gonosz tréfát űznek a szülei, azzal már igazán nem fair tovább viccelődni.

– Ha jól tudom, az ügyésznő már bejelentett.

– Valóban. Kérem, jöjjön az irodámba!

Hamarosan elhelyezkedtem egy fotelben az igazgató unalmas irodájában, ő pedig begyömöszölte magát az íróasztal mögé, amelynek lapját félkörben kivágták, hogy a hasa elférjen. Most már valóban kíváncsi lettem, meddig bírom ki vigyorgás vagy egy ostoba megjegyzés nélkül. A pasas beszélni kezdett, de nem a szemembe nézett – ez a pogácsa is a nyakkendőmet bámulta. Az eretnek unottan pirult a lila háttér előtt a máglyán.

– Az ügyésznő azt mondta, fel fog hívni.

– Úgy is volt, de aztán arra gondoltam, nem ártana egy számlát nyitnom, és inkább átjöttem személyesen.

– És nyitott?

– Még meggondolom.

– Aha. Nos, mielőtt a lényegre térnénk, szeretném, ha tudná, hogy ügyfeleink adatait szigorúan őrizzük, és köt minket a banktitok. Az a mód, ahogyan most az ügyésznő beprotezsálta önt, meglehetősen szokatlan.

Komolyan bólintottam.

– Tudom. A nonkonform nyomozás híve vagyok.

– Ez mit jelent pontosan?

– Igyekszem minél kevesebb papír aljára odaírni a nevem. Nézze, Mr. Bogart! – Amikor ezt kimondtam, nagyon közel voltam ahhoz, hogy fetrengve a földre zuhanjak. Ez a figura annyira hasonlított csak Bogartra, mint egy tapír a házilégyre. – Éppen azért kértem az ügyésznőt erre a megoldásra, mert nem biztos, hogy az adatokra valóban szükségem van a nyomozás során, ezért csak feltennék pár kérdést, s ha a válaszai alapján úgy ítélem meg, hogy szükséges, visszajövök a folyószámlák adataiért bírói engedéllyel. Így nem kell feleslegesen kiadnia azokat, hisz lehet, hogy nem is kellenek, s ezáltal ön még jobban védi az ügyfelei érdekeit.

Ez egy akkora marhaság volt, hogy magam is csodálkoztam rajta, amikor kimondtam, és tudtam, hogy sosem tudnám többé elismételni. A zagyválásom láthatóan megzavarta az igazgatót is, mert kissé bandzsítani kezdett. Bogart kancsalít! Ha én ezt a klubban egyszer elmesélem! – senki sem fogja elhinni!

– Pontosan mit akar?

– Megnézné nekem Robert McCormick számláját?

– Kikeresem – a monitor felé fordult, s ujjai táncba kezdtek a klaviatúrán. Ezek szerint az igazgató sem értette, hogy mit mondtam neki az előbb. Amíg kutatott a nyilvántartásában, többször is rám nézett. Tudtam, hogy nem fogja kibírni.

És nem is bírta ki:

– Érdekes nyakkendője van.

Ránéztem a mellemre.

Éreztem, hogy én sem fogom kibírni.

– Igen. Tudja, hívő katolikus vagyok, anyám bentlakó nővér volt a Szent Pamela Szeretetotthonban. Tőle kaptam ezt a nyakkendőt, hogy emlékeztessen a bűnre, és a büntetésre! – Itt keresztet vetettem. Csak remélni tudtam, hogy nem fordítva.

– Szép gondolat az édesanyjától.

– Áldott asszony volt!

– Volt? Meghalt?

– Nem tudom. Eltűnt Mexikóban néhány évvel ezelőtt. Egy hajléktalanszállót vezetett Acapulcótól keletre, egy nagy, hófehér épületben. Úgy is hívták a helyet, hogy a Fehér Ház – komolyan bólintottam, majd nyomatékosítandó a közlést, spanyolul is elismételtem a hely nevét: – La Casa Blanca.

Láttam a szemén: Bogart máris meg van győződve, hogy őrült vagyok. Ez jó – segít, hogy szabadulni akarjon tőlem, s úgy szabadul legelőbb, ha megadja, amit kérek. Így nem is lepett meg, amikor felvillanyozva a monitorra bökött.

– Na, itt is van! Mire kíváncsi?

– Csak egy számlája van McCormicknak?

– Igen.

– Felesége, gyerek?

– Nincs több McCormick nevű számlatulajdonosunk.

– Milyen jövedelme volt a családnak, mondjuk, az elmúlt két évben?

– Pár ezer dollár. Semmi komoly.

– Vettek fel esetleg hitelt?

– Igen. Augusztus 1-jén utaltunk egy hatvanezer dolláros összeget a számlára, amiről másnap felvettek ötvenötezret készpénzben.

Na, persze, ki kellett fizetni a földet, aminek az adásvételi szerződése a zsebemben lapult. Megvolt hát a forrás, amiből Mr. Tönkszélén megvette a bányáját.

– Mi volt a kölcsön fedezete?

– A farmjuk Simms környékén, valamint egy záradék, amely szerint, ha nem elég a hitel fedezésére a ranch, akkor minden egyéb fellelhető ingatlan is a jelzálog tárgyát képezi.

– Ez szabályos? – kérdeztem megütközve.

– Aláírta a szerződést – vont vállat Jabba. – Senki sem kényszerítette rá.

– És törlesztett?

– Egyetlen részletet sem. Éppen a héten ment volna ki hozzájuk a végrehajtó, hogy lefoglalja a birtokot.

– Gondolom, most ezt kegyeletből elhalasztják.

– Nem. Nincs rá szükség. A mai napon nyolcvanezer dolláros utalás jött a számlára egy biztosítótársaságtól. A hitel a kamatokkal együtt hatvannyolcezer dollár, meg az apró, így még maradt is vagy tizenegyezer dollárnyi összegük.

Tehát a hitelből megvették a földet, majd az életbiztosítás kiütötte a kölcsönt.

– Köszönöm, Mr. Bogart. Sokat segített.

– Ha esetleg hivatalosan is...

– Nem, nem, meggyőződtem, hogy a nyomozáshoz nem kellenek az adatok, így nem fogom önt zavarni a későbbiekben. Most pedig megyek, ha megbocsát, még sok a dolgom.

– Kikísérem.

Míg kikászálódott a helyéről, még egyszer alaposan megvizsgálta a nyakkendőmet. Amikor meglátta, hogy észrevettem a tekintetét, zavarba jött. Csak hogy mondjon valamit, megszólalt: – Az édesapja is hívő?

– Ó, nem! Apám ateista. Ezért is váltak el – mondtam bizalmas hangon, miközben visszaértünk az előtérbe. – Tudja, ő Darwinban hitt. Az állatokat szerette, madarakat tenyésztett.

– Madarakat?

– Igen. Ragadozó madarakat. Fehérfejű rétisast, barnakarvalyt, meg máltai sólymot.

Bogart unottan bólintott.

– Szép hivatás.

– Az bizony. Nos, a viszontlátásra!

Magasba emelt kézzel búcsút intettem, mielőtt megint eszébe jutna kezet fogni, majd kisiettem az esőbe. Elég jól mulattam az elmúlt negyedórában. Nem tudom, van-e még munka a rendőrén kívül, amelynek során ennyi marhával fut össze az ember. Talán ez az oka, hogy még mindig csinálom. Más indokát legalábbis nem tudtam adni.

Gyorsan visszaültem a kocsiba, és előhalásztam a telefonomat. Fel kell hívnom Meredith Forsythot. A telefonja ezúttal ötöt csengett ki.

– Forsyth – hallottam a sziszegő hangot, és éreztem, hogy a vulkánban már megint forr a láva.

– Larkin – vakkantottam kurtán, csak hogy felvegyem a tempót.

– Hogy halad?

– Mrs. McCormick ma reggel felvette az életbiztosítási összeget a férje után.

– És?

– Százezer.

– Dollár?!

– Nem. Szerencsére Burkina Fasó-i tugrikban kötötték az életbiztosítást. Az egész másfél kecskét ér.

– Ne szórakozzon!

– Nem én kezdtem. Persze hogy dollárban.

– Mikori a szerződés?

– Régi – lőttem ki azonnal az ügyésznő friss ötletét. – Évek óta fizetik. Az asszony felvette a pénzt, aztán kifizette a bankot, ahová hatvannyolcezerrel tartoztak.

– Az se kis összeg! Minek kellett nekik ennyi hitel?

– Augusztusban McCormick vásárolt egy földet a hegyekben egy kis tárnával.

– Mi a fenének kellett az neki?

– Örülök, hogy ezt kérdezi, mert ha kérdezi, érdekli a dolog, és ha érdekli, akkor megtehetne egy szívességet.

– Még egyet?

– Elindult a lejtőn, kedves!

Váratlanul kicsattanó nevetés hallatszott a túloldalon. Csodálkozva meredtem a telefonomra. Jégkirálynő ilyet is tud? Talán még szív is dobog abban a csodálatos mellkasban?

Ekkor azonnal elkalandoztak a gondolataim, ám az ezúttal vidáman csengő hang visszahozott a jelenbe.

– Maga aztán tud hangot váltani, őrmester! Most már kedvesnek szólít, tegnap meg még alaposan az orromra koppintott. Mit gondol, hová vezet ez az egész?

Ha rajtam múlik, az ágyba.

– Nem tudom. Maga mit gondol?

– Még töprengek rajta, Larkin. Még töprengek.

– Ám tegye! De addig is beszélnie kéne a földhivatallal, hogy megtudhassam, hol van az a tárna, és kik voltak a korábbi tulajok.

– Jól van, menjen át hozzájuk, addig felhívom őket.

– Köszönöm... kedves.

– Larkin, maga olyan, mint... mint egy kaméleon!

– A kedvenc állatom.

– Úgy is viselkedik. Másodpercenként változtatja a hangulatát.

– Néha viszont roppant kitartó tudok lenni.

– Mint például?

– Mint például most. Mehetek az ingatlanosokhoz?

– Menjen!

A vonal megszakadt. Egész jó kedvem támadt. Már nem éreztem magam másnaposnak, és még sosem voltam ilyen közel azokhoz az elképesztő keblekhez, amelyek két napja kísértenek még álmomban is.

Elindítottam a kocsit, és átgurultam a városházára, ahol az ingatlan-nyilvántartás irodái működtek. Mivel az előcsarnokban senki nem állta utamat, áttrappoltam a fél épületen, és bekopogtam annak az irodának az ajtaján, melynek számát egy információs tábláról lestem le a hallban.

– Naaaaa! – érkezett az udvarias válasz.

Úgy tűnt, megint egy IQ-bajnok lesz a beszélgetőtársam. Beléptem a helyiségbe, és a pult mögött üldögélő fonnyadt asszonyságnak illedelmesen odabólintottam.

– Jó napot! Cameron Larkin vagyok a rendőrségtől. Forsyth ügyésznő, azt hiszem, idetelefonált...

– Maga is meg akarja dugni azt a szukát, mi?

A levegő bennem szakadt.

Hová kerültem már megint? Annyira meglepődtem az aszott, negyvenes éveinek végét taposó nő kérdésétől, hogv a válaszom engem lepett meg a legjobban.

– Maga is így van vele, igaz? – jött meg a hangom.

– Mi tagadás – kontrázott az asszony, és ettől megint elakadt a hangom.

Én eddig azt hittem, ez egy szolid kisváros, erre minden második ember, akivel csak összefutok, retardált.

A nő felállt, és a pult felett kezet nyújtott. Nem készültem fel rá, hogy össze fogja nyomorgatni a jobbomat, így nagyképű könnyedséggel fogtam meg a kacsóját. Hiba volt.

– Jennifer Hughes. Maga az őszinteségével szimpatikussá vált nekem, nyomozó. Miben segíthetek?

– Kellene nekem egy telek térképe. Tessék, ez a helyrajzi szám – a cetlit áttoltam az asztalon, ő meg leült a számítógépe elé, és kopogni kezdett a billentyűzeten.

Talán két perc telt el, mire megint rám nézett.

– Robert McCormick tulajdonában van.

– Ezt speciel tudom. Láttam az adásvételi szerződést.

– Akkor azt is tudja, hogy Randolph Walken volt az eladó.

– Láttam. De ezt úgy mondja, mintha ismernem kéne.

– Pedig nem állt szándékomban.

– És ki volt korábban a tulajdonos?

– Michael Solomon. Ő Simmsben lakik, hatvanhárom éves...

Emlékezetemben felrémlett az előző délután. Bementem Pall Mallt venni egy vegyesboltba Simmsben. Történetesen az állt a bejárat feletti táblán, hogy „Solomon’s”. Az a hatvanhárom éves kor pedig tökéletesen megfelelt az öregembernek, aki kiszolgált, miközben Mrs. Milka összehordott hetet-havat.

– Mennyi ideig volt Walken nevén az az ingatlan?

– Lássuk csak... Két hónapig. Május végén vette Mr. Solomontól, és augusztus elején adta tovább Mr. McCormicknak.

– Ismeri esetleg valamelyiküket?

– Walkent igen.

Az asszony elhallgatott, én meg várakozásteljesen néztem rá. Ne kelljen már a harapófogóért kimennem a kocsihoz, te aszalt szilva! Végül vállat vont: – Randolph Walken afféle ingatlanspekuláns. Olcsón vesz, drágán elad.

– Átveri a kuncsaftokat?

– Hallottam már ilyeneket. De bizonyíték még sose volt rá – tehetetlenül széttárta a kezét.

– Értem. Nyomtatna nekem egy térképet?

– Az ingatlanról?

Nem, a Góbi sivatagról!

– Igen, arról.

Megint billentyűzött egy keveset, aztán a nyomtató kizümmögött egy papírlapot. Megnéztem a térképet, és láttam, hogy meg fogom találni a telket. A bal alsó sarokban ott volt McCormick, Walken és Solomon címe.

– Köszönöm, Mrs. Hughes.

– Miss. Leány vagyok.

– Elnézést!

A zsebembe hajtogattam az iratot, és az ajtó felé indultam.

– Meredith Forsythot pedig hagyja békén!

– Tessék? – fordultam meg döbbenten.

– Maga nem az esete.

– Nem?

– Nem. Higgyen nekem!

– Már miért tenném?

– Meredith három éve velem él.

Úgy látszik, a nő nemcsak az entrée nagymestere, de ért a fináléhoz is. Szó nélkül kiballagtam az esőbe, és amikor beültem a Cherokee-ba, még mindig az utolsó mondatok hatása alatt voltam.

Kedvenc ügyésznőm leszbikus?

Felvettem a telefont.

– Forsyth!

– Cameron Larkin. Köszönöm a segítséget.

– Nincs mit. Jutott valamire?

– Megvannak a földtulajdonosok adatai. Utánanézek annak a tárnának.

– Jó. Majd értesítsen! Van még valami?

– Ööö...

A túloldalról megint harsogó nevetést hallottam.

– Találkozott Jenniferrel, igaz?

– Nos...

– Magának is azt mondta, hogy velem él?

– Nem igaz? – szakadt ki belőlem a mondat, de olyan hirtelen őszinteséggel, hogy ezzel az erővel akár azt is kérdezhettem volna: nem dugunk?

Meredith megérezte a különös hangulatot, és egy cseppet tovább várt, mint indokolt lett volna. Kicsit még megforgatta bennem a tőrt. A szuka!

– Nem élek vele. Barátnők vagyunk, de nem úgy, ahogy gondolná. Régi tréfája ez, hogy leszbikusnak híresztel.

– Ez remek hír!

– Miért, mi baja a leszbikusokkal, Larkin?

– Semmi. Tulajdonképpen magamat is annak vallom. Szeretem a nőket, tudja?

– Na, menjen dolgozni!

Még akkor is nevetett, amikor letette a kagylót.

Ezek ketten megszívattak.

Ilyen, mikor a hóhért akasztják – az én hülye vicceim vajon hány embernek okoznak hasonló lelki traumát?

De ezek ketten akkor is megszívattak! A szentségit! A dolog bosszút kívánt, de momentán nem volt ötletem a r-vans mikéntjére.

Ebédidőre járt, és ahogy a terepjáróval a rendőrség felé gurultam, megláttam a „Dongóhoz” címzett hodályt. Kitettem az indexet, elengedtem két szembejövő autót, aztán orral beálltam az étterem parkolójába.

– Üdv, Mitch! – rúgtam be az ajtót, és a pult felé menet levettem a kabátomat, amit egy magas bárszékre dobtam, én pedig leültem a szomszédos ülőalkalmatosságra.

– Helló! – bólintott oda a pohártörölgetés nádszálvékony legendája a pult túloldaláról. – Mi újság a megyei köztisztaságnál?

– Ne is kérdezze! Kaptunk egy új utcaseprőgépet, és nem működnek az oszcilláló vertikális fúvókái. Ez egyszerűen elképesztő!

– Úgy látom, nem volt elég tegnap az idegorvos meg a pszichológus.

– Azokból sosem elég. Na, adjon egy hamburgert! Véresen, ha lehet.

– Lehet. A szakács most vágta el az ujját.

– Bánom is én! Ha megtalálom a fasírtban, és sikerül visszavarrni, jár valami jutalom?

– Egy sörre meghívom.

– Egy ujj, egy sör? Mit adna egy veséért?

– Iszik valamit?

– Még nem. Éppen ezért kérek egy sört.

Mitch Butler elém tette a kis üveg Coronitát meg a hamburgert.

– Gyorsan kész lett a hamburger.

– Már egy ideje kész van, csak mindenki visszaküldi, aki érzékeny az emberi ujjakra.

– Finnyás népség.

Körülnéztem, és azt hittem, nem jól látok. Dr. Kewell ugyanannál az asztalnál üldögélt, ahol előző nap valami furcsa okból félbehagyta a marhaszeletét. Fogtam a sörömet meg a hamburgert, és átmanővereztem a termen az elmeszakértő asztaláig. Letettem a tálcát, és a jól öltözött alakkal szemközt leültem.

Dr. Kewell csodálkozva felnézett, majd felháborodottan lecsapta a kését és a villáját.

– Hát ez azért már mégiscsak pofátlanság!

– Magának is szép jó napot.

– Mit akar?

– Tudni.

– Mit?

– Hogy nekem hazudott, vagy a bíróságnak?

– Micsoda?!

– Mit eszik ma?

– Tessék? – zavarta össze a dokit a hirtelen témaváltás.

– Azt kérdeztem, mit eszik ma.

– Csirkét provence-i módra.

– Provence-i?

– Az Franciaországban van.

– Franciaországban?

– Arról már csak hallott, nem?

– Soha. Én arról hallottam, hogy H5N1.

Dr. Kewell képletesen padlót fogott.

– Az meg mi?

– A madárinfluenza vírus emberi változatának neve. Gusztustalan egy dolog, tudja? Az ember megeszi a csirkét, aztán először csak tüsszög. A maga szárnyasa sincs valami jó bőrben. Megnyúzták?

– Persze!

– Akkor talán azért.

– Mit akar?

– Megóvni az egészségét. Nézze csak ezt a kis kék foltot! – átnyúltam az asztalon, és egy fogpiszkálóval megbökdöstem dr.Kewell csirkecombját ott, ahol egy kicsit elszíneződött. – Talán ez már a vírus! Ja, nem, most látom, csak egy ér. Bocsánat.

Lassan félretolta a tányérját.

– Mi az, ma sem eszik?

– Be fogom panaszolni a főnökénél!

– Helyes. Ha siet, most könnyű lesz, mert nem tudnak semelyik kollégával összetéveszteni. Mindenki más fosni van. Jaj, elnézést, látom, hogy enne. Most elvettem az étvágyát?

– Nem most. Már az előbb! – Mostanra már csak halkan sziszegett. Láttam, hogy mindössze egyhüvelyknyire van attól, hogy nekem ugorjon. Az pedig jó. Szívesen bemázoltam volna neki egyet.

Ideje volt megenni a megfőtt vadat.

– Na, idefigyeljen, maga rohadt szemét! Tegnap, amikor itt ültem magával, azt mondta, hogy Bobby McCormick teljesen beszámítható, és nem szenved semmiféle elmebetegségben, sőt a gyilkosság elkövetésekor is ura volt a tetteinek. Rá két órára MacDonald bírónak homlokegyenest másról tesz eskü alatt vallomást, és kijelenti, hogy a fiú a tett elkövetésekor valószínűleg beszűkült tudatállapotban volt.

– Én nem ezt mondtam magának!

– De ezt mondta. Emberi nyelvre lefordítva ezt mondta. És én is ezt fogom mondani a vizsgálóbizottság előtt, és én is eskü alatt!

Dr. Kewell elsápadt, és kihúzta magát ültében.

– Miféle vizsgálóbizottság?

– Az államügyészi hivatal a maga pálfordulása miatt összehozott egy tényfeltáró bizottságot, ami ki akarja deríteni hogy maga miért változtatta meg a vallomását. Talán nem lepi meg, ha azt mondom, megvesztegetés szaga van a dolognak, és Meredith Forsyth érzi ezt a bűzt, doki! Nagyon zabos a nő, hogy átbaszták!

– Én nem basztam át senkit! Nem volt semmiféle korábbi vélemény.

– Dehogynem! Kértem, hogy mondja el, hogyan végződött a vizsgálat. Maga megtette, én meg továbbítottam az adatokat az ügyésznőnek. Mit gondolt, maga hülye, hogy azért kérdezem, mert pusztán kíváncsi vagyok?! Amit elmondott, bekerült az igazságszolgáltatásba, doki, és én pontosan el fogom ismételni a meghallgatáson, amit nekem mondott.

Az orvos kissé meglazította a nyakkendőjét.

– Nem fog semmi...

– Dehogynem! Be fogják vonni az engedélyét Montanában, és ha egy icipici ráhatásom is lesz Forsyth ügyésznőre – márpedig lesz, nyugodjon meg! –, akkor kezdeményeztetni fogom vele a maga szövetségi szintű engedélyének a visszavonását is! Na, ehhez mit szól, faszikám?

– Miért csinálja ezt velem? Nem is ismer.

– Amennyire megismertem, nem szeretnék meginni egy sört magával. Na, ki vele!

Krákogott egyet, majd lassan közelebb hajolt.

– Nem kaptam érte pénzt. Egyszerűen a körülmények úgy játszottak össze...

– Duma!

– Borowsky megszorult anyagilag. A tárgyalás előtt jött oda hozzám, és azt mondta, még egyszer átnézte a fiú tesztjeit, és megváltoztatja a szakvéleményét. Az ő megváltozott véleménye alapján viszont nekem is mást kellett állítanom.

– Mennyit kapott?

– Én semmit!

– És Borowsky?

– Nem tudom.

– Ki fizetett?

A férfi elhúzta a száját.

– A fiú anyja volt? Vagy az ügyvédje?

Itt mintha megvonaglott volna az arca. De végül csak annyit mondott: – Kérdezze meg Borowskyt!

Felálltam az asztaltól, fogtam a sörömet és a még mindig érintetlen hamburgert, és a pult felé indultam.

– Várjon! Mi lesz most?

– Ha jót akar, most rögtön átmegy az ügyészségre, és megpróbál vádalkut kötni. Adok negyed óra előnyt, használja ki okosan!

Hátat fordítottam neki, és letelepedtem a pult mellé. Láttam a kirakaton át, hogy kirohan az épületből, és beül fekete Volvo szedánjába.

– Sétáltatja a hamburgerét? – kedélyeskedett Butler.

– Igen. Lehet, hogy holnap elviszem a hegyekbe is kirándulni.

Szótlanul hozzáláttam az ebédhez, és némán megettem a hamburgert, a falatokat pedig megöntöztem a közben meglangyosodott Coronitával.

– Miért nem tart valami rendes sört?

– A sok bunkó úgysem tudná értékelni.

– Milyen igaz – bólintottam, és elmorfondíroztam az élet nagy igazságain, miközben helyi bunkó módjára megittam a tré sört. Miss Forsyth hogy fog örülni a dokinak, ha az úgy dönt, hogy bemegy hozzá! Nem fog érteni semmit, az a szemét meg térden állva fog rimánkodni kegyelemért. De megnézném!

Talán negyedóra is eltelt, mikor nyílt az ajtó. Butler felnézett, aztán megérintette a vállamat.

– Mi van?

– Láttam, hogy kiakasztotta a dilidokit. Megjött a pszichológus.

– Második felvonás!

– Ezért szólok – nevetett a csapos, és már helyezkedett is, hogy páholyból nézze az előadást.

Pénzt tettem a pultra, majd lecsúsztam a bárszékről, és odasétáltam Jan Borowsky asztalához. Szó nélkül leültem.

– Jó napot, őrmester! – mosolygott rám a pasas.

– Miért hazudott?

– Tessék?

– Tegnap azt mondta, hogy Bobby rendben van az emeleten. Aztán a bíróságon meg elmázolta a vádat.

– Nézze...

– Most beszéltem Kewell dokival. Azt mondja, magát tegnap lefizette Bobby védője, hogy azt vallja, amit vallott.

A pszichológus bíborvörössé vált.

– A rohadt anyját annak a szemétnek! Mire a bíróságra értem, pontosan ő volt az, aki megváltoztatta a szakvéleményét, és nekem az ő új adatai alapján nem maradt más lehetőségem, mint azt mondani, hogy a fiú nem volt teljesen beszámítható.

Komolyan bólintottam.

– Kewell szóról szóra ezt mondta magáról. Ezt alapból tanítják az egyetemen, Jan? Vagy csak azonos fakultációt vettek fel, ezért hazudnak egyformán?

– Én az igazat mondom!

– Mindegy. A bizottság előtt már reggel elmondtam, hogy nekem mit vallott tegnap ebéd alatt.

– Vallottam?

– Továbbadtam az elhangzottakat Meredith Forsythnak, aki ennek tudatában állt oda a váddal MacDonald bíró elé. Az a nő vért akar, Jan, és a magáét látni is fogja.

– De én nem...

– Mennyit kapott?

– Én semmit!

– Hát akkor ki?

– Kewell. Le van égve, mert...

– Na, elég! Neki azt tanácsoltam, hogy menjen el az ügyésznőhöz, és tálaljon ki, hátha köt vele vádalkut a maga bőrére. Mivel Kewellnek van úgy nagyjából húszpercnyi előnye, magának már csak azt tudom javasolni, hogy szerezzen egy jó ügyvédet.

Felálltam, és kisétáltam az étteremből. Még be sem tudtam indítani a kocsimat, amikor Jan Borowsky jelent meg elgondolkodó arccal a kijáratban, és beült egy vérvörös Hummerbe. Ennél feltűnőbb kocsi nem sok lehetett a városban. Éppen azon gondolkoztam, utánahajtok, hogy megnézzem, mit csinál, amikor megszólalt a mobiltelefonom.

Kivártam a szokásos tíz csengést, de a hívó nem adta fel. Csalódott sóhajjal megnyomtam a gombot.

– Tessék! Cameron Larkin.

– Helló, őrmester. Itt Dan Novelle.

– Jó napot, seriff. Mi az ábra?

– Van egy kis gond. Daniel Weillt ma délelőtt holtan találta egy csoport kiránduló a földjén lévő tó mellett.

– Meggyilkolták? – kérdeztem döbbenten.

– Nem tudom. Úgy tűnik, baleset. Vízbe fúlt, de van egy csúnya seb a fején. A halottkém meg a helyszínelők már úton vannak, gondoltam, magának is szólok. Bár nem emberölésként kezeljük, de...

– Egy óra múlva ott vagyok!

Letettem a telefont, és nagy gázzal kifaroltam a parkolóból. Na, Logan, cseszheted az idei statisztikádat!

14

Délután kettőt mutatott az óra, amikor lefordultam az utolsó földútról, és a mezőn átvágva döcögtem tovább. Úti célomat hajszálpontosan kijelölte a dombtetőn villogó lámpákkal parkoló rendőrségi terepjáró sziluettje.

Az út valamivel tovább tartott, mint gondoltam, de így is elegendő volt, hetvenöt perc a Weill-farmra való megérkezésemhez – igaz, most még véletlenül sem használtam a tempomatot. Néha kicsit ki kell kormolni minden kocsit. Amikor átsuhantam a birtok szélét jelző léckerítés kapuján, persze semmiféle útbaigazító jelzést nem találtam, hogy akkor most merre is tovább. Aztán észrevettem a sáros földben a friss keréknyomokat. Ezeket követve jutottam el a farmháztól északnyugatra őrködő dombhoz, és a nyirkos füvön megcsúszó kerekekkel megálltam a seriff kocsija mellett. Ekkor láttam, hogy annak takarásában egy másik rendőrségi autó, egy halottszállító, valamint a helyszínelők már ismert furgonja várakozik.

Kikászálódtam a Cherokee-ból, és a csomagtartó szélén ülve megint magamra kínlódtam a gumicsizmát. A cipőm a kocsiban landolt, majd magamra öltöttem a bőrkabátot, és a karimás kalapot is a fejembe nyomtam, hogy a szitáló esőtől valamelyes védelmet nyújtson. Elkínzottan ránéztem vasalt pantallómra, ahogy a csizmaszárba való betűrésnél összeráncolódott. Egyáltalán nem zsarunak való öltözet az öltöny, de ezt minden aktakukac elfelejti, ahogy kap egy íróasztalt. Isten áldjon meg a nagy eszedért, Chuck Logan!

A dombtetőről lenézve jókora tavat láttam, meg néhány alakot, ahogy nagyjából százyardnyira tőlem, a parton nyüzsögnek.

Lesétáltam hozzájuk. Dan Novelle elgondolkodó arccal állt a fenyők alatt, és a víztükröt apró körökké tördelő esőt figyelte. Mellette egy padon ott üldögélt Matthew Caine Dennis Randall társaságában, és békésen iszogattak valami gőzölgő italt, ami egy kincstári termoszból került a poharaikba. Feléjük haladva elmentem a seriffhelyettes mellett, aki a szürke kezeslábast viselő hullaszállítókkal diskurált kissé feljebb a domboldalon. Bólintással üdvözöltem őket, majd lecsúszkáltam a nedves füvön a partra.

– Jó napot, seriff! Doki, Dennis!

– Üdvözletem, Larkin!

– Csapjunk a húrokba, uraim! – indítványoztam gyorsan, mielőtt kezdetét vehette volna az ilyenkor kötelező jópofizás. Nem voltam rózsás kedvemben. Már éppen kezdtem érteni a dolgot, amikor ráébredtem, hogy nem értek semmit. És engem valahogy mindig frusztrált, ha hülyének éreztem magam.

– Egy kávét csak megiszik, nem? – nézett fel Caine a padról, és a választ be sem várva teletöltött a termoszból egy poharat. Elvettem, és belekortyoltam az italba. Forró volt, és erős – kár lett volna kihagyni.

– Nos, mit tudunk?

Dan Novelle levette a sapkáját, és megtörölte tar fejtetőjét.

– Úgy tizenegy körül kaptunk bejelentést, hogy a kirándulók egy hullát találtak. Rádión szóltak be, errefelé nemigen működik a mobiltelefon a völgyekben. Mivel ismerem a helyet, személyesen jöttem ki. Egy férfi lebegett a vízben, arccal lefelé. Nagyjából olyan tizenöt yardnyita a parttól.

A seriff a vízre mutatott.

– Ott, abban a kiálló tuskóban akadt meg.

– A megtalálók nem mentek be érte?

– Nem. Azt mondják, arról a dombtetőről vették észre, hogy valami van a vízben. Mire az ösvényről leereszkedtek a partra, már vagy tíz perc eltelt, és csak akkor látták, hogy egy ember az. Ebben a tíz percben meg sem mozdult a fickó, úgyhogy felesleges lett volna bemenniük érte. Egyikük visszamászott a dombra, és hívott minket.

– Milyen kirándulók voltak?

– Tod Simmons hegyivezető, egy csapat cserkésszel. Sokszor járnak erre, Mr. Weill megengedte az átjárást a cserkészeknek a birtokon.

– És most hol vannak?

– A cserkészvezető kijött értük egy mikrobusszal, és az egyik emberemmel beautóztak az irodámba. Felveszi a jegyzőkönyvet a megtalálás körülményeiről.

– Simmonsék hozzányúltak valamihez?

Novelle megrázta a fejét.

– Nem. A parton vártak, amikor kiértem, a hulla meg ott volt bent a tönknél. Nem is férhettek hozzá.

– Mit kereshetett itt Weill? – néztem körbe az erdőben, amely éppen itt ért véget, hogy a talaj meredek, füves emelkedőben fusson fel a dombtetőre, ahol a kocsikat hagytuk.

– Horgászott. A parton megtaláltam a két botot.

– Más?

– Csalisdoboz, termosz, két szendvics egy tarisznyában. Meg a vízben egy háló, benne két kifogott pisztráng.

– És a cserkészcsapat ott ácsorgott a parton?

– Igen. Pontosabban azon a padon ültek, ahonnan Weill horgászott. Még ő eszkábálta évekkel korábban, hogy ne kelljen minden alkalommal kihoznia egy összecsukható széket.

Az patent!, gondoltam. Ha volt is nyom a parton, azt már széttaposta egy csapat cserkész.

– Ki ment be a hulláért?

– Én. Van a kocsimban horgászfelszerelés, és ahhoz tartozik egy mellig érő, egybeszabott gumiruha, a hozzá való csizmával. Bementem a testért, és amikor megfordítottam, akkor láttam, hogy valóban Daniel Weill az. Különös: tegnapelőtt még ott beszélgetünk a McCormick-házban, ma meg itt találom holtan.

Akkor mit érezzek én, aki előző nap is beszéltem vele?

– Hol van a holttest?

– Ott, a bokrok mellett.

– Nézzük meg! – indítványoztam.

– Már megnéztük – vetette oda két korty között a halottkém.

– Nélkülem? – hörrentem fel meglepetten.

Dennis Randall csitítóan feltette a kezét.

– Nyugodjon meg, Larkin! Ez nem gyilkosság volt. Hozzá kellett látnunk a helyszíneléshez, mert esni kezdett.

– Hogy érti azt, hogy nem gyilkosság volt?

Matthew Caine vette át a szót:

– Megvizsgáltam. Megfulladt.

– Akkor jöjjön és vizsgálja meg előttem is! Legyen szíves!

Kisétáltam a nyolcemeletnyi magasságba törő fenyők sátra alól, és a hullához ballagtam. Hallottam, hogy mögöttem még három pár csizma cuppog a sárban. Helyes – ne csak én ázzak!

Daniel Weill hanyatt feküdt, nyitott, élettelen szeme a mélyre lógó felhőkre meredt, néha belehullott egy-egy esőcsepp. A karja szétvetve, a lába viszont összezárva feküdt a sáros földön. Fekete farmer, bordó kötött pulóver és steppelt, vastag bélésű báránybőr zeke volt rajta, meg egy combközépig érő gumicsizma. Sapkája mellette volt, és véresnek tűnt.

– Meséljen, doki, mit talált?

Caine szuszogva leguggolt a holttest mellé, és felcsattintott a kezére egy pár gumikesztyűt. Miközben a mondandóját hallgattam, én is hasonlóképpen jártam el.

– Szóval az orrüregben, a szájban, a nyelőcsőben és a légcsőben is rengeteg vizet találtam, és mindenféle vízinövény-törmeléket meg hínárt. Láthatóan sok vizet nyelt és lélegzett be. A fulladásos halál valamennyi tünete megtalálható rajta. A feje bal oldalán, a fül és a halánték között van egy szaggatott szélű, elég mély seb. Elméletem szerint egy erős ütést kapott, amitől eszméletét veszítette, és szerencsétlenségére éppen a vízbe esett. Aztán a szél lassan beljebb sodorta, és megakadt azon a fatönkön.

Megvakartam az orrnyergemet.

– Miért gondolja, hogy nem gyilkosság történt?

– Jöjjön csak velem! – mondta Randall, és a húszyardnyira álló horgászpad felé intett. Mielőtt utánamentem volna, alaposan szemügyre vettem a helyet, ahol Weill pecázott.

A pad alig ötlábnyira állt a víztől, előtte villás faágakat döftek a földbe, hogy a botokat arra támasszák fel. A horgászbotok másik vége nyilvánvalóan a padra volt fektetve. Most mindkét szerelék a sárban hevert, akárcsak a feldöntött csalidoboz meg a termosz. A hely féhomályba borult a felette álló hatalmas fenyő lelógó ágaitól. A pad és a víz közötti szűk helyen félarasznyi mély, ragadós sár volt, melyben mindenütt lábnyomok látszottak. Többek között a Weill lábán lévő csizma talpa is felismerhető volt, de azon kívül csak kisebb cipők, melyek láthatóan gyerekektől származtak. Kivéve egy nagyobb, recés talpú bakancs nyomát.

Novelle olvasott a gondolataimban:

– Az a redős talp Simmons bakancsához tartozik. Megnéztem, mielőtt elengedtem őket.

Elismerően pillantottam a seriffre.

Randall után odamentem a padhoz. A helyszínelő kaján képpel álldogált mellettem.

– Igen? – néztem rá.

– Milyen magas volt pontosan Daniel Weill, őrmester?

– Honnan tudjam? Nagyjából velem egyező, de talán én egy-két hüvelykkel magasabb vagyok.

– Erre gondoltam. Üljön le ide a padra!

– Minek?

– Csak üljön le! Helyezkedjen el úgy, mint aki horgászik.

Megtettem. Aztán felnéztem a helyszínelőre.

– És most?

– Gondoljon csak bele! Itt ül órák óta, lassan elálmosodik. Elbóbiskol. És akkor hirtelen – hopp! Egy óriási hal akad a horgára. És már viszi is zsinórt. Maga felugrik. Na, ugorjon már fel!

Felkeltem, és kiegyenesedtem a pad meg a víz között. A fenyő egyik férficomb vastagságú ága a fejem mellett nyújtózkodott a víz felé.

– Na, érti már, Larkin?

Lassan balra fordítottam a fejem, és szemmagasság alatt vagy öt hüvelykkel megláttam a faágon a foltot. Maszatos, vörös felkenődés volt, melyből egy parányi patakocska indult meg rövid útjára, hogy aztán egy barnás cseppben megdermedjen. Vérnek tűnt. A folt közepén három-négy hajszál esett a gyanta és a vér ragadós fogságába.

– Ez az, aminek gondolom?

– Igen – válaszolta a helyszínelő. – Emberi vér. Szerintem Weill hirtelen felállt, és beverte a fejét, majd belezuhant a vízbe.

– Azonos a vércsoport?

– Ne kérdezzen hülyeséget, Larkin – kérte szelíden a halottkém.

Igaza volt: az erdő közepén álltunk.

– Majd a laborban megnézzük. Vettem haj– és vérmintát is. A boncolás után többet mondok, de rátennék egy hízott kacsát, hogy baleset történt.

Felemeltem a horgászbotokat, majd a három férfira pillantottam.

– Mindkettőn megvan minden. Úszó, horog, csali.

– És?

– Ha nagy hal lett volna, elvitte volna a cuccot, vagy itt lenne a végén.

– Akkor egy hangya csípte meg – legyintett nagyvonalúan a halottkém.

– Vagy infarktust kapott – kontrázott Novelle.

– Vagy csak felállt vizelni – adta meg Randall is a maga verzióját.

Láttam, hogy ezek egy követ fújnak. Mellesleg arra gondoltam: bizonyára igazuk van. Daniel Weill valószínűleg baleset áldozata lett. És ez most jól jött nekem is, hiszen ha nem így lenne, az óhatatlanul kapcsolatot tételezne fel a McCormick-üggyel.

– Láttak esetleg idegen nyomot? Keréknyom, pata, lábnyom, bármi?

– Nem. De a cserkészek itt topogtak vagy harminc perce, mire kiértem, Larkin, úgyhogy nem is nagyon kerestem.

Caine rám nézett.

– Elvihetik a hullát?

– El. Mikor halt meg?

– Nem tudok pontosat mondani. Hiába mérném a máj hőmérsékletét, hiszen hidegvízben volt ki tudja, meddig.

– De mégis?

– Nem tudom. Látta valaki mostanában?

– Speciel én este találkoztam vele – böktem ki. – Úgy hat körül.

– Nos, akkor valószínűleg az éjjel halt meg. Majd ha felnyitottam, megmondom pontosabban.

– Mikor boncolja?

– Holnap vagy holnapután.

– Nem lehetne előbb?

– Mára koncertjegyem van a feleségemmel Great Fallsba, és máris négy múlt – nézett a halottkém a karórájára. – Sietnem kell, hogy hétre ott lehessek szmokingban a hangversenyen. Meg hát, ez nem is gyilkosság, úgyhogy ráér. Ő már nem siet sehova.

Magamban kényszeredetten elismertem, hogy ebben is igaza van. Ráadásul azzal, hogy Caine balesetnek minősítette az esetet, már nem is az én hatásköröm volt többé.

Ezt már Novelle seriff rendezi a továbbiakban.

A tóra néztem. Jobbra és balra sem láttam a végét, a part eltűnt a pára és a sűrű, apró szemű eső függönye mögött.

– Mekkora ez a tó?

A seriff vállat vont.

– Talán húsz mérföld hosszú. Vagy negyven éve egy kis patak volt, de felduzzasztották, hogy megfelelő vízfelület álljon a túlparti nemzeti park állatainak a rendelkezésére. Nem túl mély, a legtöbb helyen át lehet gázolni rajta, de azért van, ahol három yard is megvan a mélysége. Nyaranta a környékbeliek kajaktúrákat tesznek rajta, mert szinte az összes környékbeli farmot érinti.

– Seriff, távolabb nem kutattak nyomok után?

– Nem. Meghallgattam a dokit, aztán nem tartottam szükségesnek.

– Nos, mivel ez már a maga hatásköre, megkérdezem, hogy nem zavarja-e, ha szétnézek.

– Csak tessék.

Dan Novelle megrázta a kezem, aztán otthagyott, és élesen odafüttyentett a hullaszállítóknak, hogy jöhetnek a hordággyal. A halottkém meg a helyszínelő is búcsút intett, és megkezdték kapaszkodásukat a dombtetőn álló kocsik felé.

Ott maradtam a horgászpad mellett, egyedül a rossz érzéseimmel.

Nem tudtam, mit keressek.

Lesétáltam a parton dél felé vagy száz yardot, majd elindultam, hogy egy jókora félkör mentén megint elérjem a horgászhelytől százyardnyira, de ezúttal északra a partot. Az út során meredten figyeltem a lábam elé, de nem találtam újabb lábnyomcsapást vagy keréknyomot. Amikor a padtól északra megint a vízhez értem, meg kellett állapítanom, hogy senki sem járt itt, aki ne a már ismert körhöz tartozott volna. Csak a srácoktól, a serifftől, a halottszállítóktól, Caine-től és Randalltól, meg a saját lábamtól származó bevezető nyomokat kereszteztem.

De valami zavart.

Valami hiányzott.

Aztán rájöttem.

Hogyan jött ide Weill?

Az ő nyomait sem láttam, míg körbejártam a helyet.

Visszasiettem a seriffhez, aki már éppen menni készült. A dombtetőn hangos csattanással rácsapták a fekete furgon ajtaját a holttestre, aztán motorindítás kehegése hallatszott.

– Seriff!

– Mit akar, őrmester? – nézett rám kedvetlenül Dan Novelle. Láthatóan mehetnékje volt. Nem néztem ki belőle, hogy Caine mellett foglaltatott helyet Mozartra, de azt idefelé jövet hallottam a rádióban, hogy a Lakers ma este a Spursszel csap össze. Ez viszont érdekelhette a fickót.

– Körbejártam a területet.

– Egészségére! Jót tesz egy kis séta.

Megindult felfelé a dombra, ahol már csak az ő terepjárója parkolt az én Cherokee-m mellett. A nyomába szegődtem.

– Tudja, megnéztem, van-e esetleg bevezető nyom, ami arra utalna, hogy valaki más is besétált a területre, és távozott onnan, miután megölte Weillt.

– Weill baleset áldozata lett – szögezte le a seriff, miközben céltudatosan haladt a kocsik felé.

– Lehet.

– Biztos. És talált valamiféle nyomot?

– Semmit...

– Hát ez az! – horkant fel. – Akkor meg mit kúrogat itt engem, ember? Maga is látja, hogy nem járt itt senki!

– Ezt mondom én is.

– Tulajdonképpen mit akar?

– Mondom: nem jött ide senki.

Odaértünk a kocsikhoz. A seriff kinyitotta a járőrkocsi ajtaját, és a dzsekijét az ülésre dobta, majd hosszú gumibotját is elhelyezte az ajtózsebben.

– Ne beszéljen nekem rejtvényekben, Larkin!

– Azt akarom az értésére adni, hogy annak sem találtam nyomát, hogy Daniel Weill idejött volna.

– Na és? – vont vállat a seriff.

– Nem érti? – hökkentem meg.

– Maga nem érti. Weill háza kétmérföldnyire feljebb, a tó mellett áll. Nyilván csónakkal jött.

– És hol a csónak? – próbálkoztam.

– Valószínűleg valahol a vízen sodródik. Ha a holttest el tudott úszni tizenöt yardot, egy könnyű ladikot igazán elsodorhatott a szél.

– Azért ennek utána kéne nézni.

Novelle beült a kocsiba, és begyújtotta a motort.

– Akkor keresse azt a kurva csónakot! Mondtam, hogy húsz mérföld is megvan ez a rohadt tó. Sok szerencsét hozzá!

– Én akkor sem látom tisztán...

Novelle azonban félbeszakított:

– Tudja, miért nem lát tisztán, Larkin? Mert maga gyilkossági nyomozó. Évek óta hullákat nézeget, és már el sem tudja képzelni, hogy az emberek túlnyomó többsége nem emberölés során hal meg. De ez itt nem Los Angeles, vegye már észre! A doki szerint Weill baleset áldozata lett. Kész, vége, akta lezárva! Majd akkor foglalkozom tovább a dologgal, ha a boncolás szerint mégiscsak megölték.

– Akkor én foglalkozom vele – kotyogtam közbe.

– Tényleg, igaza is van! – mosolygott kedélyesen Novelle.

– Majd akkor lesz a maga hatásköre. Nem most. Viszlát!

Elindult, de tíz yard után megállt. Kihajolt az ablakon.

– Larkin!

– Igen?

– Van egy mondás, talán ismeri maga is: ha a kalapács az egyetlen szerszámod, mindent szögnek nézel. Nem gondolkodott még el azon, hogy ez magára is érvényes lehet?

Harsogó nevetését még akkor is hallottam, amikor a kocsija már jócskán eltávolodott.

Lehet, hogy igaza van a pasasnak?

15

A kocsi műszerfalára tett telefonomra eredetileg csak azért néztem rá, hogy a töltést ellenőrizzem, de ahogy az ilyenkor már lenni szokott, a nyavalyás azonnal megszólalt. A kijelzőn Chuck Logan immár halványan ismerős száma világított, előrevetítve egy újabb letolást. Fennhangon számoltam a komolyzenei dallam ismétlődését.

Nyolc... kilenc... és tíz – mit tehettem egyebet, felvettem:

– Halló, parapszichológiai központ. Ha ön médium, nyomja meg az egyes gombot, ha kanálhajlító, a kettest, ha látnok, akkor szolgálja ki magát, ha...

– Ne szórakozz velem állandóan, Cameron!

– Ha ez vigasztal, nem csak veled vagyok ilyen. Mi az ábra, főnök?

– Hol a fenében vagy most?

– Várj csak, megnézem a GPS-t Azt mondja, hogy... nyugati hosszúság száztizenkettő fok, kettő perc, tíz másodperc, és északi szélesség...

– Pofa be, Cameron!

– Oké, oké. Mindjárt beérek Simmsbe. Ha esetleg nem lennél annyira jó földrajzból, hogy értsd az iménti koordinátákat, elárulom, hogy nyugatról közeledem a városhoz.

Bizonytalan csend után Logan feltette a várható kérdést:

– Ittál?

– Még nem. Majd este.

– Mit keresel ott? Azt mondtad, az irodában leszel.

– Voltam ott is. Valami nem stimmel itt, Chuck.

– A McCormick-üggyel?

– Azzal. Tudtommal nincs más ügyem. Jut eszembe: tudtad, hogy egész érdekes úgy nyomozni, hogy tényleg csak egy akta van nálad, és nem dől ki harminc másik a szekrényedből, amikor reggel bemész? Tök jó, mint a filmeken. Már értem, miért tudott Martin Riggs olyan jól haladni az ügyeiben.

– Martin kicsoda?!

– Lényegtelen, úgyis távoli asszociáció volt, nem mindenki érti. Szóval arról kezdtem beszélni, hogy valami nem tetszik nekem ebben az ügyben, főnök. Felhívtam a temetkezési vállalatot, és megtudtam, hogy Robert McCormickot ma hajnalban elhamvasztották.

Logan köhintett.

– Na és? Te engedélyezted, nem?

Csingling! Vészcsengő, vészcsengő!

Tizenkét év a zsaruknál, és az ember nagyon jól meg tudja érezni, mikor akarja a főnöke ráverni az esetleges balhét. Első szabály a testületnél: védd a segged! Kettőtől hatig terjedő számú szabály: védd a segged! Ezt persze nem tanítják az akadémián. A további szabályok, amiket viszont tanítanak, már a munkáról szólnak – legalábbis úgy rémlik.

– Persze hogy én engedélyeztem... azt, hogy a testet adják ki a családnak. De egy szóval sem mondtam, hogy gyújtsanak be vele. A szentségit, hát mi megy ebben a városban, Chuck? Rendes koporsós temetésre gondoltam, álmomban sem fordult meg a fejemben, hogy ezt itt külön kell hangsúlyozni. Egy gyilkosság áldozatát sehol sem hamvasztják el csak úgy!

Ekkor eszembe jutott egy hasonló San Diegó-i eset.

A fickót lelökte a felesége az emeletről, és meghalt. Valami adminisztratív hiba miatt csak késve értesítették a rendőrséget, és amikor a halottkémmel megjelentem a proszektúrán, hogy vinnénk a delikvenst, közölték, hogy az illető nyilvántartott szervdonor volt, és két óra alatt úgy széthordták, mint keselyűk a kafferbivalyt. Szív, máj, hasnyálmirigy, retina, mindkét vese, tüdő, csontvelő. A halottkém kapott egy kisbőröndnyi bőrt, a hosszabb csontokat, meg a koponyát. Morbid, de megtörtént.

– Ez az én városom, Cameron, a szentségit neki! Igenis mondanod kellett volna Caine-nek, amikor engedélyezted a kiadást, hogy ikszelje be a „nem hamvasztható” rubrikát!

– Itt van ilyen rubrika? – csodálkoztam.

– Persze hogy van!

– De minek?

– Mit minek?

– Minek van rá rubrika, ha csak egy-két hullátok van évente?

– Ezen még sosem gondolkoztam... – Logan hadnagy elcsendesedett. Nem sokáig, mert hirtelen ráébredt, hogy kicseleztem: – A kurva életbe, Cameron, miről zagyválsz itt össze? Az ügyről beszélj!

Remek. Úgy megkevertem, hogy az esetleges felelősségem le is került a terítékről. Egyelőre. Holnap majd újra felmerül, de hát azt talán meg sem érjük, nem igaz? Ennél a cégnél jó, ha egy órára tud az ember előre tervezni.

– Tehát ott tartottam, hogy a megtört özvegy feltűnő gyorsasággal elhamvasztatta aput, aztán még ma reggel a krematóriumból a biztosítóhoz vitt az útja. Felvette az életbiztosítást. Tudod mennyi volt?

– Érdekes?

– Érdekes. Százezer dollár! Ez azért már indíték, nem?

– Milyen indítéktól beszélsz, Cameron? Családon belüli erőszak volt, nem emlékszel? Nem volt itt semmi más indíték, egyszerűen csak Bobby fiúnak elszállt az agya.

Na, pont ez volt a baj az elméletemmel. Mi a fenének az indíték, ha már bizonyítottan más az indíték? Más indíték pedig más tettest is feltételezett volna, ami képtelenség volt, hiszen Bobby elvitte a balhét. Pedig olyan szép kerek történet lett volna!

– Lehet, főnök. De mondom tovább. Elmentem a bankba, és megtudtam, hogy McCormick augusztus elején felvett hatvanezer dollár hitelt.

Logan hadnagy hirtelen érdeklődővé vált.

– Mire kellett neki a pénz?

– Vett egy telket a hegyekben. Huszonkét hektár hegyoldal. Megnéztem az ingatlan-nyilvántartásban a térképen, és olyan meredek, hogy barackot is csak úgy lehetne ott szedni, hogy megrázod a fát, aztán lesétálsz a hegy lábához, és összegyűjtőd a masszát. Viszont van rajta egy régi tárna, állítólag aranyat bányásztak benne. De folytatom. Átkutattam McCormick házát, és sehol sem találtam meg a heti lottószelvényeket. Arra gondoltam, hogy talán nyert, s ezért ölték meg, ám a szerencsejáték-szervező társaság vezetője cáfolta, hogy mostanában lett volna nyerő szelvény a megyében...

– Álljunk csak meg egy pillanatra! Te itt házkutatásról beszélsz. Ki adott erre engedélyt?

– Senki. Meglátogattam Helen McCormickot, hogy kihallgassam... – és most kellett hazudni valami többé-kevésbé hihetőt. – Amíg kiment a gáztartályt ellenőrizni, gyorsan körülnéztem a házban...

– Baszd meg, Cameron, bírói engedély nélkül?!

– Van ilyen. Egyébként meggyőződésem, hogy a nőnek szeretője van.

– Kinek?

– Helen McCormicknak.

– Már miért lenne szeretője? – süvöltötte Logan.

Most már alig kapott levegőt.

Érdekes, San Diegóban is ilyen hatással voltam a főnökeimre. A vezéreknek nagyjából az osztályvezetői pozíció elérésével teljesen kivész a humorérzékük. Talán az a nagy nyomás, ami rajtuk van, kipréseli belőlük. Ki érti ezt?

– Azt kérdeztem, hogy miért lenne szeretője? – ismételte meg emelt hangon Chuck.

– Amikor megérkeztem a házba, véletlenül rányitottam a tusolóban. Nagyon dögös fazonra van borotválva a hölgy ott alul.

Nehéz lélegzést hallottam a túloldalon. Mivel úgyis beértem Simmsbe, gondoltam, jobb lesz ezt álló autóban folytatni, így egy merész ívvel beálltam a parkolóba az üzletsor előtt.

– Cameron! – kezdte főnököm meglepően nyugodt hangon. – Ha jól értem, találtál egy kopasz puncit, és ebből arra a következtetésre jutottál, hogy az özvegy félrekefél?

– Pontosan.

– Biztos nem ittál semmit?

– Holtbiztos. Elmegyek, és beszélek a föld eladójával, aztán megnézem azt a tárnát magamnak.

– Nem! Elég volt! És akkor még nem is beszéltünk az előbb említett kapcsolatfelvételeidről. A bank, a biztosítótársaság, a szerencsejáték-társaság, a temetkezésiek. Honnan szereztél a hátam mögött bírói engedélyt ezeknek az adatoknak a beszerzéséhez?

– Dehogy szereztem bírói engedélyt, főnök. Hol élsz te? Ha mindenre engedélyt szereznénk, nem jutna idő nyomozni.

– Akkor hogyan adták meg az információkat?

– Felhívtam Meredith Forsythot, és megkértem, hogy fű alatt juttasson be a már említett helyekre. Nem hivatalos formában, már ha érted, mire gondolok.

Csattanást halottam a telefonban. Chuck alighanem az asztallapot tesztelhette mérgében.

– Mindössze két napja dolgozol, és már az ügyészt kompromittálod? Évek óta építem az államügyészi hivatallal a jó kapcsolatokat, te pedig mindezt lerombolod alig negyvennyolc óra alatt!

– Nyugi, Chuck, nem romboltam le semmit. A hölgy készséges volt, megértette, hogy csak így lehet előrehaladni ebben az ügyben.

– Nincs ügy, Cameron, nincs ügy! Visszavonom a megbízásodat, gyere be a kapitányságra, írd meg a jelentésed, aztán egy szót se halljak többé a McCormick-gyilkosságról! Vedd már észre, hogy lezárt dolgokat bolygatsz! Az a fiú elvitte a balhét, és minden egybevág a vallomásával. A bíró pedig meghozta a döntést az ügyben.

– És megússza az egészet azzal, hogy egy-két évre bekerül a puhafalúba?

– Így van, őrmester. Megússza azzal, hogy egy-két évre bekerül a puhafalúba. Van ilyen, nem minden gyilkos megy a rács mögé. Ki nem szarja le?

– Robert McCormick.

– Neki már mindegy. Bobby pedig megússza. Még az is lehet, hogy tényleg elmezavara volt.

– Persze.

– Egyébként mit keresel megint Simmsben?

– Dan Novelle nem hívott fel?

– Nem. Kellett volna?

– Nekem pár órája telefonált, arra gondoltam, talán neked is...

– Novelle seriff nem a beosztottam, viszont felhívnám a figyelmedet, hogy te az vagy, tehát neked kellett volna jelentened, hogy mi a fenét csinálsz ott. Szóval?

– Daniel Weill meghalt.

– Az meg ki? – vetette oda Logan, majd még azzal a lendülettel felszisszent. – Ó! Az öregúr a McCormick-ranchról? A szomszéd?

– Ő bizony.

– Csak azt ne mondd, hogy megölték!

– Horgászás közben belefulladt a saját tavába. Egyelőre balesetként kezeljük az ügyet, és Dan Novelle hatáskörében marad, de...

– De mi?

– Nekem gyanús a dolog. Az a helyzet...

– Caine kint járt a hullánál?

– Igen. Akárcsak Randall.

– És mit mondanak?

– Hogy baleset történt, ám vannak bizonyos...

– Akkor baleset történt. Felejtsd el! Ha esetleg a boncoláson más derül ki, akkor te kapod az ügyet, ne aggódj. De addig szállj le róla. Megértetted? Szállj le róla!

– Rendben – húztam el a szám a kocsiban.

– Ellep a munka, és még mindig csak két emberem jött vissza. Azt akarom, hogy gyere be, és vegyél át pár másik ügyet.

Na, azt már nem!

– Még van másfél hét a szabadságomból.

– Na, és?

– Kivenném. Ha ketten már visszajöttek, holnapra alighanem visszajön mindenki, nem igaz?

Éreztem, hogy Logan majdnem elküldött a fenébe, de aztán valahogy lehiggadt, és mérlegelni kezdett.

– Jól van – mondta azután. – Végül is tényleg csak ehhez a gyilkossághoz volt rád szükségem. Gyere be, írd meg a jelentésedet, aztán a jövő hét utáni hétfőn találkozunk.

– Remek. Kösz... Azért azt a bányát még megnézem magamnak szabadidőmben. Ki tudja, talán...

– Nem mész be abba a rohadt bányába! – üvöltötte Logan. – Hányszor mondjam még, hogy hagyd békén ezt az ügyet?

– Nézd, Chuck, az a helyzet, hogy egyszerűen nem tudom itt abbahagyni. – Miközben beszéltem, fokozatosan távolítottam a fülemtől a telefont, míg végül már teljesen ki volt nyújtva a karom, a hangomat meg egyre halkítottam. – Tisztán grátisz alapon még lefutom ezt a kört... Halló?... Halló?... Chuck, hallasz?

– Halló? Cameron, az úristenit neki!

– Halló?... Chuck...

Kinyomtam a mobilt, és a biztonság kedvéért ki is kapcsoltam.

– Nyald ki, apu! – mondtam vigyorogva.

Minden aktuális főnökömet magamban apunak hívtam. És világéletemben gondosan kerültem azokat a beosztási helyeket, ahol esetleg anyunak kellett volna hívni őket.

Mivel nem szokásom ügyekért kapálózni, eszem ágában sem volt folytatni a nyomozást, de ez nem jelentette azt, hogy ne dobhattam volna meg egy kicsit a hadnagy adrenalinszintjét. Különben sosem fog infarktust kapni, nem igaz?

Tehát másfél hétig szabad vagyok.

Kezdjük akkor a tombolást, mondjuk, egy Heinekennel. Egy karton Heinekennel. Kinéztem a szélvédőn, hogy hol találok vegyesboltot ebben a porfészekben, és örömmel konstatáltam, hogy pontosan a motorháztetővel szembeni kirakaton egy Heineken– matrica virít. Nos, ezek szerint Isten ujja is ide mutat. Ámen.

Azután észrevettem, hogy Isten ujja egy kicsit feljebb mutat. Egészen pontosan a sörcímke felett a bolt cégérére. „Solomon’s” – olvastam a csiricsáré, égetett zománc betűket a fatáblán. Ezt égi jelnek vettem. Az Úr nem akarja, hogy abbahagyjam.

Kiszálltam a terepjáró melegéből a ködtől nyálkás külvilágba, és bementem a boltba. Az ajtó feletti harangjáték megint munkához látott, akárcsak huszonnégy órával korábban.

– Jó estét, nyomozó! – mondta az előző nap megismert pirospozsgás ember a pult túloldaláról, akiről most már tudtam, hogy hatvanhárom éves, Michael Solomonnak hívják, és tavasszal eladott egy huszonkét hektáros meredek hegyoldalt egy ingatlanspekulánsnak.

– Jó estét, Mr. Solomon.

– Látom, készült belőlem.

– Nem nehéz, ha az ember a nevét arasznyi betűkkel kiírja az ajtó fölé.

– Az igaz – nevetett a kis ember. – Mit óhajt?

– Először is kellene nekem két hatos pakk Heineken.

– Az van. Más?

– Adjon egy bagettet is. Friss?

– Tegnap még az volt.

– Valami mikrózható kaja is kell.

– Sült csirke?

– Jöhet. Két tálcával. És két tucat virsli.

– Bulit rendez?

– Virslifüggő vagyok. Voltam elvonón is meg minden, de nem segített. Elég, ha csak egy csepp mustárt látok, és már nem lehet bírni velem.

Az öreg a pultra pakolt mindent, összeadta, s amíg kiszámoltam a vételárat a pénztárgép melletti tálkára, belepakolta a cuccot egy kartondobozba.

– Jó a nyakkendője – jegyezte meg.

Ránéztem a sínylődő eretnekre.

– Ne is mondja! A főnökömmel, Logan hadnaggyal fogadtam egy kosármeccsen, és vesztettem. Most két napig hordanom kell.

– Jó fajta lehet az a Logan hadnagy is.

– Egy surmó. Ki venne meg egy ilyen nyakkendőt különben?

– Az övé?

– Persze – néztem rá megütközve. – Csak nem nézi ki belőlem?!

– Nem hát!

Átnéztem fölötte a falra, és láttam, hogy két csákány meg egy bányászsisak van a polcok tetején.

– Bányász volt, Mr. Solomon?

– Szólítson Mike-nak, itt mindenki így hív.

– Én meg Cameron vagyok, Mike.

Benyúltam az összekészített bevásárlódobozba, és kivettem két doboz sört. Az egyikről letéptem a fület, a másikat meg átadtam Solomonnak. Az öreg felnézett a faliórára, vállat vont, majd kinyitotta a magáét, és hozzákoccintotta az én dobozomhoz.

Csendben ittunk pár kortyot, mielőtt a boltos megtörte a majdhogynem meghitt csendet.

– Szolgálatban iszik?

– Maga is a Starsky és Hutchon nőtt fel?

– Nem, akkoriban én annyi voltam, mint most maga. Csak azt hittem...

– Már nem vagyok szolgálatban – szakítottam félbe. – Mintegy hét perccel ezelőtt megkezdtem tíznapos szabadságomat.

– Értem. Akkor egészségére!

– A magáéra is!

Kockás favágóingének ujjával letörölte a sörhabot a szájáról.

– Hogy halad a nyomozás?

– Tulajdonképpen lezárult. Bobby tette, mint azt már tegnap is tudta.

– Azt hallottam, diliházba kerül.

– Naturálisan így is lehet mondani – bólintottam. – Valójában ez egy zárt intézet. Megfigyelik pár hónapig, aztán a bíró az orvosi vélemények alapján dönt majd a hogyan továbbról.

– És mit gondol maga?

Vállat vontam, és odakönyököltem a keményfa lapra, a sört meg letettem magam elé. Csak most vettem észre, hogy a pult túloldalán, egy apró színes tévén a Lakers már elkezdte harcát a Spurs ellen. Az öreg akkor vehette le a hangot, amikor beléptem.

– Ha fenntartja, hogy továbbra sem emlékszik semmire, akkor meg fogja úszni. Bekerül egy alig elzárt intézménybe, ahol pszichiáterek és elmeorvosok kezelgetik a lelkét egy, vagy talán két évig, aztán gyógyultnak nyilvánítják, és kiengedik.

Az öreg hitetlenkedve nézett rám.

– Ennyi? – kérdezte meglepetten.

– Így megy ez – mondtam unottan, és ismét ránéztem a meccsre. Hat ponttal mentek a Los Angeles-iek.

– Örülök neki, ha ennyivel megússza.

– Örülök, ha örül, Mike.

– Jó fiú az a Bobby, én mondom.

– És az apja?

– Mondtam már tegnap. Nagyon rég nem láttam, úgy tudtam, hogy alkoholista lett. Nem bírta a sikertelenséget, a pénztelenséget. De ettől még nem kellene kiidegelni a családját, hm?

A polcon lévő csákányra és sisakra mutattam.

– Relikviák?

– Olyasmi.

– Maga is bányász volt, Mike?

– Aranybányász – ezt valahogy büszkén mondta, mintha meg akarná különböztetni magát a mezei széncsákányozóktól. – Harmincegy hosszú éven át.

– Nyugdíj?

– Rokkantnyugdíj. Egy hónapom volt vissza, amikor egy külszíni fejtésnél megindult a föld. Mindkét lábam, meg a medencém eltört. Ronda história volt, Cameron. Fél évig a kórházban rohadtam.

Megint ittunk egy keveset.

– Esetleg ismerte akkoriból McCormickot is? – kockáztattam meg a kérdést.

– Persze. A legjobb bányamérnökök egyike volt, akit valaha ismertem. Vaskézzel vezetett, okos volt, higgadt, és mindig tudta a megoldást. Ezért is sajnálom, hogy így kellett végeznie. Többre volt hivatott – letörölt egy nyálbuborékot a szája sarkában. – Viszont csak saját magának köszönheti, ami vele történt.

Megint megnéztünk csendben egy Spurs-támadást. Felzárkóztak három pontra.

– Teljesen elszakadt a bányászattól, Mike?

– Tulajdonképpen igen. Nem bírtam többé kimenni a hegyre a rossz lábammal. Még a földemet is el kellett adnom.

– Milyen földet? – kérdeztem közömbösen, miközben a mecset néztem. De belül tudtam a választ, és ez már előre felcsigázott.

– Fent a hegyek közt volt egy huszon-valahány hektáros földem. Úgy örököltem apámtól, ő meg a nagyapámtól. Még egy tárna is volt rajta.

Erre már fel kellett néznem. A városlakók szokásos döbbenetével meredtem az öreg Solomonra.

– Egy igazi tárna?

– Az hát!

– Úgy érti, hogy aranybánya?

– Úgy. Na persze, ne úgy képzelje el, mint valami aranylázról szóló filmben.

– Hanem hogyan?

– Mit tud maga az aranyról, fiam? – nézett rám szúrós szemmel az öreg.

– Boltban árulják, drága, és vigyázni kell, nehogy egy templomi ceremónián az ujjunkra kerüljön belőle pár grammnyi.

– Az arany sokkal több ennél, Cameron! Az arany életforma. Illetve az volt. – Solomon elvesztette érdeklődését a mérkőzés iránt. Láttam, hogy valami olyasmire kérdeztem rá, ami mindennél jobban érdekli.

Hadd beszéljen! – pont ezért tértem be hozzá Isten ujját követve. És ő beszélt is. Én meg söröztem.

– Tudja, Cameron, az arany volt az életem harmincegy éven át – kezdett bele a mondókájába. – Egyedülálló fém! Például nem oxidálódik. Nagyon nehezen lehet vegyületté alakítani. Még igen magas hőmérsékleten sem lép reakcióba sem az oxigénnel, sem a szénnel, de még a kénnel sem!

Itt úgy nézett rám, mint aki valami hihetetlent mondott.

– Még a kénnel sem? – kérdeztem elismerően.

– Bizony! Gondolta volna, hogy nem csak ékszernek használják? Rengeteg egyéb területen is hasznát veszik: a hadiiparban, a híradástechnikában, a számítógépiparban. A múltkor hallottam, hogy egyetlen használt és kidobott komputerből annyi aranyhoz lehet jutni, mintha átforgatnánk vagy fél tonna földet. Tudja, Cameron, a bányászathoz az első segítséget az adta az embernek, hogy az arany sűrűsége igen nagy. Régen éppen azért mosták az aranyat, mert a sűrűsége miatt előbb ülepedett le, mint a felkavart vízben keringő egyéb szemcsék. Aztán utána jött a higanyozás. A higany az arannyal amalgámot alkot, és ebből már könnyen kinyerhető volt a színarany, egy desztillálási folyamaton keresztül. Később jött a cianidos módszer...

Kattant az agyamban egy relé, és az öregnek elment a hangja. Gőzöm sem volt, miről beszél, de a Spurs közben átvette a vezetést, még ha csak egy ponttal is. Nagyjából öt percig hagytam Mr. Solomont nosztalgiázni, mert úgy véltem, fecsegése a régi emlékekről a sörrel együtt fellazítja kissé a gondolatait, és aztán könnyebben tudok kérdezni. Néha azért közbeszúrtam egy-egy „igen?”-t vagy „valóban?”-t, hadd higgye, hogy résen vagyok. Mikor aztán meguntam, meg amúgy is véget ért a második negyed, feltettem a kérdést.

– És a maga aranybányája, Mike? Az milyen gazdag volt?

Az öreg elővett két újabb sört a pult alól, kinyitotta, és az egyiket átnyújtotta.

– Az csak egy próbatárna volt, Cameron. Valamikor az 1920-as évek elején a nagyapám megvette azt a földet, és a barátaival három álló éven át fúrtak. Egy gramm aranyat sem találtak. Egy grammot sem! Egy omahai fickó fél mérfölddel arrébb ragyásra kereste magát egy ugyanolyan furattal, tizedannyi munkával. Ilyen az élet – vont vállat, mintegy zárójelbe téve a múlt mihaszna küszködését.

– Tehát nincs semmi abban a tárnában?

– Semmi értékes.

– Biztos benne?

– Biztos? A fél kölyökkoromat ott töltöttem! Minden zegét és zugát ezerszer bejártuk a srácokkal. Aztán fiatal koromban hónapokat szántam rá a szabadidőmből, hogy kibővítsem. Tudja, pontosan ebben rejlik a mámor, ami miatt nem lehet abbahagyni az aranyásást: ugyanis sosem tudhatod. Talán már csak egyetlen ásónyomra vagy a gazdagságtól. Talán kettőre. És persze az ember megint benyomja a lapátot, és megint csap egyet a csákánnyal. De ebben a tárnában nincs arany.

Furcsán néztem rá.

– Miért olyan biztos benne?

– Robert McCormick egyszer, vagy húsz éve elmagyarázta, hogy az a tárna éppen egy olyan földrögben van, aminek az összetétele egészen egyszerűen nem tartalmaz aranyat. A nagyapám szimplán rossz földet vett meg.

Erre persze inni kellett. Ezúttal bánatunkban.

– És ezt éppen McCormick mondta?

– Ő. Akkoriban kiváló mérnök volt, ahogy már mondtam is magának. Adtam a szavára.

– Mikor volt ez pontosan?

– Pontosan? – nevetett fel keserűen az öreg boltos. – Pontosan akarja tudni, Cameron? Ezerkilencszáznyolcvannégy április harmadikán. Tudom, mert aznap mentem utoljára a tárnához, és lezártam a bejáratát.

– Hitt McCormicknak?

– Miért ne hittem volna? Ő volt a legjobb szakember. És mi három generáció óta amúgy sem találtunk semmit.

Ez érdekes. Robert McCormick lebeszéli az öreget a bányáról, aztán huszonkét évvel később megveszi ugyanazt a tárnát, majd három hónap múlva meghal családtag-mérgezésben. Ha átverte Solomont, mire várt ennyi ideig? Egykét évet megértenék a látszat kedvéért, de huszonegyet? Mi a jó büdös franc folyik itt?

– Ezért adta el végül azt a földet, Mike?

– Emléknek megtartottam egészen idén májusig. De akkor éppen rosszul ment az üzlet, és akadt egy vevő. Örültem, hogy kaptam érte tizenötezer dollárt. Annyit sem ért az a terület.

Morcosan ránézett a tévére. A harmadik negyed közepén járt a meccs, és most a Lakers vezetett öt ponttal. Én pedig azt hittem, rosszul hallok.

– Tizenötezret mondott, Mike?

– Annyit hát! Jó pénz volt egy értéktelen sziklamezőért, meg egy sehová sem vezető, meddő bányáért.

Vajon mit szólna az öreg, ha tudná, hogy alig két hónappal később ugyanaz a telek negyvenezerrel drágábban kelt el újra? Mivel nem láttam újraélesztőt a boltocskában, nem volt értelme, hogy felvilágosítsam Solomont.

– Ki vette meg azt a telket ennyiért?

– Randolph Walken – ezt úgy mondta, mintha köpött volna. – Ismeri?

– Ismernem kéne?

– Ingatlanüzér. Utálom a fajtáját.

De a pénze jó volt, mi?

– Minek kellett neki az a föld?

Az öreg elhúzta a száját.

– Nem tudom.

– De sejti, igaz? – kérdeztem, és cinkosan kacsintottam egyet. Ettől Solomon alighanem azt hitte, valamennyire bennfentes vagyok, mert beszélni kezdett.

– Persze hogy sejtem. Neki igazából nem is a föld kellett, hanem a bánya. Valószínűleg azt csinálta vele, mint a többivel. Már persze, ha igaz a pletyka.

– Pletyka?

Az öreg egészen közel húzódott, majd suttogva azt mondta:

– Bányát hamisít!

Ez is megbolondult.

A bal szemöldököm kissé feljebb húzódott, miközben jobb kezem szép lassan a Glock agyára csúszott.

– Mike, lehet, hogy ki fog nevetni, de az előbb úgy értettem, hogy azt mondja: Walken bányát hamisít.

– Tényleg azt mondtam.

Na, jó. Szegény Solomont is elérte a sújtólég, vagy mi a fene szokott néha felrobbanni a bányákban. Légnyomás, nincs mit tenni.

Ám a szeme komoly maradt. Belementem a beszélgetés folytatásába.

– És hogy lehet bányát hamisítani?

– A fickó Arizonából jött, vagy honnan. Olyan híreket hallottunk, hogy teljesen értéktelen tárnákat keres, megvásárolja, aztán elhelyez némi aranyat az üregekben, és jó pénzért eladja valami baleknak.

Ezt nehezen tudtam elhinni.

– És hogy lehet aranyat elhelyezni? Ha én találnék ott valami rögöt, azonnal gyanakodni kezdenék, miért akarnak eladni egy ilyen jó helyet.

– És ha csak a falon látna némi aranyszemcsét?

– Hogy kerülne az oda?

– Például robbantással. Elhelyez a tárnában egy papírdobozban némi aranyport, meg pár nagyobb szemcsét, és felrobbantja valami minimális töltettel. A lökéshullám belepréseli a falakba a port és a szemcséket. Ha négy-öt helyen megcsinálja egy tárnában, olyan látszatot kelthet, hogy egy telér húzódik a falban.

Kétkedve megráztam a fejem.

– Ez működik?

– A szakember nem eszi meg, de a laikus elhiszi, főleg, ha beetették a nagy pénz ígéretével.

– És Walken ezzel foglalkozik?

– Állítólag. Annyi hülye ember van!

Az igaz, gondoltam. Ebből élek. Ránéztem az órámra, és láttam, hogy kis híján fél hét van. Felkaptam a dobozt.

– Hát, Mike, nekem még vissza kell mennem Great Fallsba. Kösz a sört.

– Nincs mit, Cameron. Jó utat, és térjen be, ha erre jár!

– Úgy lesz. Jó éjt!

A dobozzal a hónom alatt kisétáltam a terepjáróhoz, berakodtam a csomagtartóba, aztán beültem magam is, és rátértem a Great Falls felé vezető útra. Ahogy felgyorsítottam volna, megint megláttam azt a kék Chrysler 300-ast, amelyik két napja majdnem az árokba lökött, aztán tegnap ismét keresztezte az utamat. A kocsi egy újságos-stand előtt parkolt, két sarokkal arrébb, mint ahonnan én az előbb kitolattam.

Nem szokásom erősködni, mert nem vagyok se túl kötözködő, se túl agresszív, se túl macho. Talán tovább is hajtottam volna, ha nem látom meg, hogy a tegnapelőtti sofőr kilép az újságostól, és egy köteg napilappal a hóna alatt megindul a szedánja felé.

Hirtelen ötlettől vezéreltetve jobbra húztam a kormányt, és keresztben a Chrysler mögött megálltam. A fickó meglepetten felnézett. Latinos külseje volt. Fekete, rövidre vágott haját hátrafésülte, ajka felett pedig vékony bajuszt viselt. Vastag pufidzseki volt rajta, fakó farmernadrág és sáros bakancs. Amikor meglátta, hogy megindul lefelé a Cherokee-m jobb első ablaka, megpróbált bekukucskálni a sötét utastérbe. Láttam, ahogy ráncolja a homlokát, amint erőlteti a szemét. Egy hosszú másodpercig azt hittem, fegyvert fog előhúzni, és idegesen én is az övem felé nyúltam, de aztán elmúlt a pillanat. Felkattintottam az utastérben a világítást, a fickó végigmérhetett.

Felmutattam a jelvényemet.

– Rendőrség. Ide fáradna egy pillanatra, uram?

Udvariasra vettem a figurát, de ügyeltem rá, hanglejtésem kétséget se hagyjon afelől, hogy parancs hangzott el.

A fickó a Chryslerre pillantott, talán azt mérlegelte, hogy ki tudna-e farolni a parkolóból, de erre nem volt lehetősége. Eszembe jutott, hogy talán az anyósülésen ott ül a másik fickó, akivel mindkét alkalommal láttam.

A dzsekis férfi vonakodva odalépett a terepjáróm leengedett ablakához.

– Jó estét, biztos úr!

Azonnal tudtam, hogy külföldi. A kiejtése furcsán elnyújtott volt, és a „biztos úr” régies kifejezése is arra mutatott, hogy nem az Államokban látta meg a napvilágot. Azt a napvilágot, amely aztán ilyen alaposan lebarnította.

– Larkin őrmester vagyok.

– Elnézést. Miben segíthetek, őrmester úr?

Ha kissé avítt volt is a szókincse, kifogástalanul használta a nyelvtant.

– Mondja csak, nem ismeri meg a kocsimat?

A pasas egy fél lépést hátralépett, végigmérte a Cherokee-t, majd hirtelen a szemembe nézett, és azt mondta: – Ó!

– Nem tudom, hallott-e már róla, de ebben az államban vannak közlekedési szabályok.

– Elnézést kérek, őrmester úr! Eltévedtünk a barátommal, és egyszer csak ott volt az út előttünk, és úgy megörültem, hogy megint beton van a kerekek alatt, hogy körül sem néztem.

Legalább elvitte a balhét, ezt tudtam értékelni. Békülékenyen folytattam: – Rendben van. Máskor figyeljen jobban!

– Azon leszek, uram.

– Maga külföldi – állapítottam meg éles elméjűen. – Honnan jöttek?

– Máltáról.

– Az meg hol van?

– A Földközi-tengeren, Olaszországtól délre.

– Aha. Elég messze elvetődtek. Mit keresnek itt már napok óta?

A fickó a kocsija felé nézett, aztán megint rám pillantott.

– Aranyat – bökte ki végül.

– Aranyat?

– Azt. Tudja, olvastuk, hogy errefelé sok aranybánya van, és... – vállat vont. – Romantikája van a dolognak, ha érti, mire gondolok.

Mivel tulajdonképpen most én is aranyat kerestem, lassan bólintottam.

– Azt hiszem, értem. Sok szerencsét! És vigyázzanak az utakon!

– Úgy lesz, és köszönöm, őrmester!

Búcsút intettem, és miközben indítottam, megnyomtam az ablakemelő gombját.

Még két, aranyláztól forró homlokú fickó. Elolvasnak pár Jack London-kötetet, és nekivágnak a világnak. Ha én Máltán laknék, naphosszat hideg sört vedelnék, és nézném az azúrkék tengert. Arrafelé, legalábbis azt hiszem, azúrkék a tenger. Vagy nem?

Kifelé tartottam a városkából, amikor eszembe jutott, hogy mi a fenének mennék vissza Great Fallsba, amikor reggel egy innen alig tizenöt mérföldnyire lévő területre akarok kirándulni. Szabadságon vagyok, tehát már nem kell Logan eszement utasításait követnem. Igenis elmegyek abba a tárnába. Úgysem voltam még bányában.

Az út bal szélén, a városka határában feltűnt egy motel cégére, én pedig bekormányoztam a kocsit a parkolóba.

A Cherokee-n kívül még egy autó állt ott.

Egy piros Porsche.

Beballagtam a recepcióra, és hamarosan megkaptam a kulcsomat, meg az útbaigazítást, hogy merre van a szoba. Hálóhelyem szemrevételezése helyett azonban inkább a bár felé vettem az irányt, és benyitottam.

Faburkolatú, füstszagú helyiség volt, és meglehetősen kicsi. Talán ha egy tucat asztal állt a teremben, de mindössze kettőnél ültek. Valami countryszám elnyújtott akkordjai hullámzottak a levegőben, a pultos pedig ugyanaz a vékony férfi volt, akitől két perccel korábban megkaptam a szobakulcsot. Ez is olyan lehetett, mint Ben Johnson: tudott egy rövidebb utat.

Miriam Winters egy hátsó bokszban üldögélt, és elgondolkodva meredt az asztalán álló laptop monitorjára. Mellette egy tálcán zsírfoltos papírtányért láttam, meg egy nagy poharat, aminek az alján még kétujjnyi sör maradt.

A pulthoz ballagtam, rendeltem egy hamburgert, mivel csak az volt, és kértem még két scotchot, meg két korsó sört. Amikor mindent felzsúfoltam a tálcámra, átmanővereztem az asztalok között, és letettem a pakkot az ügyvédnő asztalára. A hölgy bézs kosztümöt viselt, és ezúttal nem volt rajta szemüveg. Jól állt neki, hogy most nem viselte az elegáns okulárét.

– Helló, Miriam!

Döbbenten pillantott fel, és eltartott egy másodpercig, míg felismert.

– Cameron! Hát maga mit keres itt?

– Leülhetek?

– Persze – arrébb húzta a notebookot, majd amikor észrevette, hogy leülés közben a monitorra esett a pillantásom, be is csukta.

– Bobby ügyén dolgozik?

– Igen – látszott, hogy egyelőre nem akar erről beszélni, és ránézett a tálcámra. – Ezt mind megissza?

Az egyik scotchot meg a sört odatettem elé.

– Gondoltam, meghívom.

– Köszönöm, de én ma még vezetek.

– Azt hittem, maga is megszállt a motelben.

– Itt? Ne vicceljen! Csak azért jöttem be, mert egész nap nem ettem semmit, és itt jó a hamburger. Great Fallsig meg amúgy is kilyukadt volna a gyomrom.

– Akkor legalább még egy sört igyon! – nógattam.

– Köszönöm, de alkoholmenteset ittam.

– Aha. – Hát, ez nem jött be. – Hogy van Bobby?

Miss Winters elmosolyodott.

– Egész jól. Szakszerű ápolást kap a mentálhigiénés intézetben. Kiváló pszichiátereik vannak.

– Ügyes húzás volt. Gratulálok.

– Mihez? – adta a jogász az értetlent.

– Az ötlethez, ami alapján részletes vallomást tettek, aztán hogy, hogy nem, de éppen a lényeges részeknél amnéziája lett a srácnak.

A nő vállat vont.

– Van úgy, hogy egy akkora trauma, mint egy gyilkosság, ilyen hatást vált ki az elkövetőből.

– Ha maga mondja – vetettem oda, és felhajtottam a whiskyt.

– Kételkedik benne, Cameron? – kérdezte a nő mosolyogva.

– Nem kételkedem, Miriam...

– Akkor jó.

-...mert biztos vagyok benne, hogy Bobby hazudik.

– Bizonyítsa be!

– Azon vagyok.

– Csak emlékeztetném, hogy már nem a magáé az ügy.

– Jó, hogy említi. Még a végén ingyen dolgoznék.

– Mondja csak, tulajdonképpen mi baja van magának Bobby McCormickkal?

– Bajom? Csak annyi, hogy most éppen a sitten kéne ülnie, és nem a lelkét ápoltatni valami gyógyüdülőben. Mégiscsak megölte az apját!

– Amiért jogilag nem lehet felelősségre vonni. Nem volt beszámítható.

– Maga is tudja, hogy ha nem előttünk érkezik oda a tetthelyre, Bobby úgy dalolt volna, mint a pacsirta.

– Én ezt nem így látom.

– De én igen, Miriam. Maga találta ki ezt a védekezést, és végig erre játszott. Ügyes volt. Komolyan mondtam, amikor gratuláltam. Tisztelem az okos ellenfeleket.

– Nem tudom ugyan, hogy miről beszél, de mondjuk úgy, elfogadom a bókot.

– Csirió! – emeltem fel a másik scotchot is, amivel leöblítettem a hamburgerem utolsó falatját. Aztán a sörrel hozzáláttam a scotch leöblítéséhez.

A nő közben szedelőzködni kezdett, a laptopot beledugta egy bőrtáskába, és a jegyzeteit is összepakolta.

– Great Fallsba megy?

– Igen.

– Ha esetleg egyszer bajba kerülök Montanában, csak magát fogom védőnek felkérni.

– Igen? Hízelgő – mondta különösebb együttérzés nélkül. Lassan befejezte a pakolást, és felállt. – Köszönöm a kellemes beszélgetést, Cameron. Még találkozunk.

– Valószínűleg. Jó utat!

Elgondolkodva nézett le rám, ahogy ott állt az asztal mellett.

– Elfogad egy tanácsot? Illetve kettőt? Pontosabban hármat?

– Az attól függ.

– Maradjon ki ebből az ügyből, Cameron. Maga lelkiző típus. Ez a hajó elment. Bobby... nos, hogy a maga szóhasználatával éljek: megússza. Ez biztos.

– Az én szóhasználatom? Maga hogy fogalmazná ezt meg máshogyan?

– Az most nem számít – rándított egyet a vállán.

– Oké. Második tanács?

– Igyon kevesebbet. Kár lenne magáért.

Kifejezéstelen tekintettel meredtem rá.

– És a harmadik?

– Ez a nyakkendő... Ízléstelen. Vegye le!

– Ezzel most megsértett – mondtam halálos komolysággal. – Ezt a nyakkendőt a nagymamám tervezte. Talán hallott már róla, ő volt Madame Piemont, a híres New York-i divattervező.

Miss Winters most először jött zavarba. Miután álltam a pillantását, hirtelen lesütötte a szemét.

– Ne haragudjon, ha megbántottam az érzéseit.

– Maga sem tud mindenről, még ha azt hiszi is. Szégyellje magát! Felálltam, és a fél pohár sört otthagyva kimasíroztam a helyiségből.

Mégiscsak az enyém lett az utolsó szó.

A szobámból láttam, hogy a Porsche elhajt. Egy fél perc múlva behordtam a söröket a Cherokee-ból, és hozzáláttam, hogy a Logannak telefonon tett ígéretemhez híven leigyam magam. Úgy tizenegy körül ébredtem rá, hogy Miriam Winters hibát követett el. De már túl részeg voltam, hogy elgondolkozzam rajta, mi is rejlik az elszólása mögött. Az utolsó, amire emlékszem, hogy az éjféli tévéshowban valami idióta átszúrja a nyelvét egy kötőtűvel.

CSÜTÖRTÖK

16

Drrrrrrr!...

Drrrrrrr!...

Drrrrrrr!...

– Hogy rohadnál meg a neved napján!

Felpattantam az ágyról, amitől azonnal heves fejfájás hasított az agyamba, és elöntött a hányinger. Visszahanyatlottam a párnára, és ezúttal az ágytámlába vertem be a fejem.

Daingggg! – a szobában hangosan visszhangzott a tompa koppanás, ahogy koponyám megreccsent a rétegelt lemez bútorlapon. Ha ez egy békebeli tölgyfa ágy lett volna, akkor itt most alighanem spontán alvás következik – vagy koponyaalapi törés. A fájdalom kissé kijózanított, és a telefon felé kezdtem tapogatózni.

Drrrrrrr!...

Végre megleltem a lepedő ráncai között azt a nyavalyás készüléket, és hanyatt dőltem vele a gyűrött, dohos szagú paplanon. Még az esti magányos ivászat közben kapcsoltam vissza a telefont, gondolván, hogy Logan már feladta a próbálkozást. A csengőhang azonban teljesen ismeretlen volt, bár halványan rémlett, hogy az este összevissza nyomogattam a készüléket alkoholos mámoromban. Úgy tűnt, részegen sikerült kitörölnöm végre azt az átkozott dallamot, ami már jó ideje keserítette az életemet. Az már más kérdés, hogy ez a mostani fenyegető, fémhangú recsegés sem volt kedvemre való.

A szemem elé emeltem a telefont, hogy megnézzem, ki az, aki hajnali hatkor cseszeget, de a kijelzőn ismeretlen szám hunyorgott. Lenyomtam a hívásfogadás gombot.

– Larkin.

– Jó reggelt, őrmester! Moody tizedes vagyok a Great Falls-i kapitányság ügyeletéről.

Már láttam a fickót két napja, akkor is a pult mögött ácsorgott. Nem tűnt rossz embernek, most mégis visszakívántam oda, ahonnan jött – bárhol legyen is az.

– Mit akar, Moody?

– Uram, van egy hívása, egy férfi mindenáron beszélni akar a McCormick-ügy detektívjével.

Na, akkor annak nem én kellek. Már nyitottam a számat, hogy elmondjam Logan hadnagy előző délutáni döntését, ám hirtelen mást gondoltam.

– A vonalban van még a hívó?

– Kapcsoljam?

– Igen. És köszönöm.

– Nincs mit, uram. Adom a hívót.

Míg a vonal kattogását hallgattam, azon járt az agyam, hogy honnan szerzek én itt virslit, meg egy szatyor aszpirint. Megtapogattam a tarkómat, ahol éreztem, hogy féltojásnyi dudor nőtt rajta, és ahogy megnéztem a tenyerem, láttam, hogy vizenyős vérrel kenődött össze a kezem.

– Igen? – hallatszott egyszer csak egy bizonytalan férfihang a telefonban.

– Itt Larkin őrmester.

– Maga foglalkozik Bobby McCormick ügyével?

– Ki maga?

– Mindegy. Szóval maga az?

– Én.

– Volna némi információm, ha érdekli.

– Nem különösebben. A gyanúsított elmegyógyintézetbe került, így az ügynek tulajdonképpen vége.

– Úgy tudom, amnéziára hivatkoztak, és elérték, hogy két hónapra megfigyelésre kerüljön be a Szent Kristóf Elmegyógyintézetbe.

– Ezt most kérdezi, vagy mondja?

– Mondom.

– Akkor maga is tudja, hogy nem sok olyan információja lehet, ami lendíthetne a nyomozáson.

– És ha azt mondanám, be tudom bizonyítani, hogy Bobby McCormick mindenre emlékszik?

Unottan ásítottam egyet, és újra megsimogattam a búbomat. Most már nem vérzett.

– Ugyan hogyan lehetne ezt bebizonyítani, ember?

– A Szent Kristófban dolgozom.

– Akkor meg köti az orvosi titoktartási kötelezettség.

– Ápoló vagyok.

Erre már kipattant a szemem, és óvatosan felültem az ágyon.

– Találkozzunk – javasoltam.

– Ezt akartam kérni.

– Maga hol van most?

– A lakásomon, Great Falls mellett.

– Ismeri a rendőrséggel szemben a „Dongóhoz” nevű kocsmát.

– Igen.

– Nyolckor?

– Rendben van, ott leszek.

– Hogy hívják?

– Hát... kaphatok valami jutalmat, ha ez az egész...

– Megbeszélem a hadnaggyal, de valószínűleg igen. Ám előbb hallanom kell a sztoriját. Nem árulok zsákbamacskát: addig egy centet sem lát tőlünk, amíg nem derül ki, mit tud, és hogy azt felhasználható-e a bíróságon.

Az ismeretlen férfi köhintett.

– Jól van, értem.

– Szóval, hogy hívják?

Nem felelt azonnal. Ő is tudta, hogy ha most megmondja a nevét, már nincs visszaút.

– Harper vagyok. John Harper.

– Akkor nyolckor, Mr. Harper.

Kinyomtam a telefont, és kikászálódtam az ágyból. Negyed héthez közeledett a falióra mutatója. Kitámolyogtam a fürdőszobába, és belevizeltem a csészébe, majd beálltam a tus alá, és ezúttal hideg vízzel zuhanyoztam le. Nem így akartam, de nem volt meleg víz. A sugár csak akkor kezdett langyosodni, amikor már dideregve borotválkoztam a mosdó előtt. Ha ezt előre tudom, nem fagyasztom le a golyóimat, hanem a borotválkozással kezdem. A motel eldobható borotváját használtam, meg a polcon talált borotvahabot. Alig négy helyen metszettem el a képem, mire végeztem, és sehol sem volt after shave, hogy a szesszel elállítsam a vérzést.

Szesszel!

Kisiettem a fürdőből, és a derekam köré tekert törülközővel átvágtam a szobán, ki a verandára, majd kinyitottam a Cherokee csomagtartóját, és beletúrtam a szemétbe. Mire a megmaradt üveg Becherovkával visszavágtattam a szobába, már nem a zuhanyzástól fáztam igazán, hanem a novemberi időjárástól. Alighanem jégcsapok nőttek a hónom alá.

Letekertem a kupakot, és egy jó adagot löttyintettem a tenyerembe az italból, majd alaposan bedörzsöltem vele a képemet. Az alkohol belement a borotva ejtette sebekbe, és pokolian csípni kezdett, de pontosan úgy, ahogy az arcszesz szokott: három másodpercnyi intenzív fájdalom, aztán melengető érzés az arcon. Megszagoltam a kezem, és kellemes, fűszeres illat áradt belőle.

– Azt hiszem, ezt szabadalmaztatni fogom – közöltem a tükörben lévő képmásommal, mialatt megvizsgáltam a vérzést, és megállapítottam, hogy az pillanatok alatt elállt. Ekkor a következő adag Becherovkával elláttam a tarkómon lévő dudort. Nos, ez már nem olyan szolid fájdalmat okozott, mint az arcom, és hosszasan, fennhangon emlegettem mindenféle szenteket, méghozzá a szexuális eltévelyedések széles palettájával összefüggésben.

Nem lévén nálam semmiféle váltóruha, az előző nap használt darabokat kapkodtam magamra, de a lila, eretnekes nyakkendőt nem kötöttem meg, hanem dühösen a zsebembe gyűrtem. A máglya egyre inkább arra emlékeztetett, hogy a hülyeségem meg a montanai rendszer rutintalansága miatt Robert McCormickot elhamvasztották.

Mivel a szoba árát előre kérték, nem volt dolgom a recepcióval. A kulcsot az ajtóban hagytam, kisiettem a Jeephez, és egy perc múlva már hetvennel robogtam Great Falls felé.

A legjobban az lepett meg, hogy nem is volt már hányingerem, bár a szobában szerteszét gurult sörösdobozok alapján lehetett volna. Úgy nagyjából harminc mérfölddel Great Falls előtt volt ugyan egy holtpontom, de akkor a szemem az ülésen heverő becherovkás üvegre siklott, és hirtelen ötlettel meghúztam a palackot. Egy rázós, gyomor-kavargós mérföld következett, de aztán megnyugodtak a belsőségeim. Isten óvja Csehországot!

A „Dongóhoz” parkolójába tíz perccel nyolc előtt álltam be, és vidáman betrappoltam a helyiségbe. A pultnál három egyenruhás rendőr üldögélt, a reggelijüket fogyasztották. A hátsó asztalok egyikénél egy cingár, fakó hajú figura nézett üres tekintettel a semmibe. Előtte az asztalon egy bögre kávé állt. Valahogy éreztem, hogy ő lesz az én emberem.

– Helló, Mitch! – üdvözöltem a pultost, miközben feltelepedtem egy bárszékre. – Szevasztok, fiúk! – bólintottam oda a járőröknek.

Mindhárman kérdőn néztek rám, de aztán meglátták az övemre tűzött jelvényt, és visszaköszöntek. Illett volna bemutatkoznom, de úgy gondoltam, legyen ez Chuck Logan gondja: előbb-utóbb be kell mutatnia a kapitányság valamelyik összejövetelén, különben egyenként mondhatom el az életemet minden egyes megyei zsarunak.

– Mi kéne? – vetette oda a pultos, miközben szokásos ingó járásával közeledett.

– Van esetleg rántotta?

– Néhány fontnyi – bólintott. – Tudja, reggel van, és itt reggel ilyesmiket esznek az emberek. Kolbászos.

– Jó. Akkor pakolja a tálcára, amit mondok. Két adag tojás, pirítós, egy pohár narancslé és egy nagy bögre kávé.

Az egész egy percig sem tartott. Letettem a pultra a pénzt, fogtam a tálcámat, és átvágtam a termen a magányos, vékony pasas felé.

– Mr. Harper?

Zavartan felnézett, és meglátta a jelvényemet.

– Larkin őrmester?

Leültem, és széles mosollyal a férfi szemébe néztem.

– Ha nem bánja, eszem. Tudja, a mi szakmánk olyan, hogy minden alkalommal el kell menni enni, inni és vizelni, ha lehetőség adódik rá. Nem tudni, mikor lesz rá ugyanis megint mód. Szóval, maga az a John Harper?

– Igen...

– Akkor adja ide a jogosítványát!

– De...

– Ne csinálja már, ember! Tudnom kell, kivel beszélek.

Odaadta a kártyát. Valóban az volt, akinek mondta magát.

Visszaadtam neki az iratot, mire gyorsan a zsebébe süllyesztette.

– Mire jutott a jutalommal?

– Beszéltem a főnökömmel – hazudtam simán két falat kolbászos tojás között. – Pár ezer dollárt kaphat, ha megfelelő az információja.

– Mégis mennyit?

– Nyolc-tíz rugót. Szóval? Ki vele!

– Én – kezdte bizonytalanul. – Szóval én betegszállító vagyok a Szent Kristófban.

– Ide utalta be a bíróság megfigyelésre Bobby McCormickot – jegyeztem meg, mintegy leszögezve a tárgyalási alapot.

– Igen. Meg is érkezett. Tegnap este kilenckor éppen egy magatehetetlen pácienst vittem vissza, amikor az egyik kórteremből furcsa zajokat hallottam. Azt hiszem, verekedés, vagy valami ilyesmi. Benyitottam, de nem vettek rögtön észre.

– Csak úgy óvatosan ment be, mi?

– Nézzen rám! – mondta szemrehányóan a férfi. – Alig vagyok százhúsz font. Nem rontok be valahova, ahol nem tudom, mi zajlik. Tudja maga, hogy micsoda ereje van egy dühöngő őrültnek?

– Csak képletesen. Orvosilag semmiképpen. De folytassa!

Belekortyolt a kávéjába, én meg bekaptam az utolsó falat tojást és a pirítóst.

– Azt láttam, hogy az új fiút szorongatja két másik ápolt.

– Elmebetegek?

– Nem tudni, egyelőre ők is megfigyelésen vannak. Valami agressziókezelésen vagy min, nem értek hozzá. Gyorsan behúzódtam egy paraván mögé, de észrevettek, és elengedték Bobbyt. Ő viszont nem vett észre, és hallottam, hogy azt mondja: „...a mellébe ötször, a hátába meg kétszer szúrtam bele. Vigyázzatok ti is magatokra!” Akkor megfordult, és rám meredt.

Letettem a kávéspoharat, és visszagondoltam a boncolásra. A háton két szúrás volt, és elöl, szívtájékon három. Meg kettő a vállbán. Ha erre Bobby emlékszik...

– Ennyi? – kérdeztem kifejezéstelen arccal.

– Ennyi. Gyorsan elszéledtek, és úgy tettek, mintha mi sem történt volna. Én meg kijöttem.

– Rendben, Mr. Harper. Hajlandó ezt eskü alatt is elmondani a bíróságon, ha szükséges?

A pasas szaporán pislogni kezdett.

– Szükség van erre?

– Megkerülhetetlen.

– Csak így kapom meg a jutalmat?

– Persze. Különben nem adott semmit.

– De akkor lehet, hogy kirúgnak. Pár ezer dollárért nem biztos, hogy kockáztatni kellene az állásomat.

– Nem a megfelelő helyen alkudozik, ember – jelentettem ki szárazon. – Elmegyek az ügyészhez, és elmondom neki, amit maga mondott. Bizonyára beszélni akar majd magával.

A férfi mostanra teljesen elbizonytalanodott. Megrázta a fejét.

– Nem, ez nem volt jó ötlet. Azt hiszem, ennyiért nem éri meg nekem kockáztatni, őrmester. Vegyük úgy, hogy nem is találkoztunk.

– Több pénzt akar?

Vállat vont.

– Ki nem?

– Majd megbeszélheti az ügyésszel.

– De nem megyek oda, amíg nem kapok garanciát, hogy nem rúgnak ki.

– Ilyen garanciát senki sem ad magának.

– Akkor felejtsen el!

– Hadd mondjak valamit: nincs visszaút, barátom. Ha maga nem tanúskodik, kénytelen leszek én eskü alatt elmondani, hogy mit hallottam, és kitől.

És ez elég is lenne az eljárás folytatásához. Valószínűleg sikerülne az erre való hivatkozással új elmeszakértőt és pszichológust kirendeltetni – és még egyszer senki sem nyilvánítaná Bobbyt beszámíthatatlannak.

– Ezt nem teheti velem! – sziszegte Harper.

– Dehogynem, barátom, dehogynem. Választhat: vagy tanúskodik, felmarja a lét, és reménykedik, hogy nem rúgják ki, vagy nem beszél, de akkor tőlem tudja meg a bíróság, kitől származik az információ. Az első esetben számíthat a média támogatására, hisz az mégiscsak hír, ha valakit azért rúgnak ki, mert elmondta az igazat. A második esetben ez az előnye nincs meg.

– Csőbe húzott.

A férfi dühösen felállt, és elindult kifelé. Elkaptam a karját.

– Ne hagyja el a várost! Ha nekem kell maga után mennem, a föld alól is előkeresem, és a hajánál fogva hozom vissza. Keresni fogják az államügyészi hivatalból.

Harper kitépte a karját, és kiviharzott az ajtón. Elővettem a noteszemet, és feljegyeztem a jogosítványán szereplő adatokat, mielőtt elfelejtem őket.

Felkeltem, búcsút intettem Mitch Butlernek, aki mostanra egy csapat öltönyös pasas kiszolgálásával foglalatoskodott, és visszamentem az utcára.

És most irány az ügyészség!

Persze fel is hívhattam volna Miss Forsythot az új hírekkel, de már kezdett bennem halványodni hatalmas lökhárítójának képe, így szükségét éreztem némi vizuális frissítésnek. Előbb azonban gyorsan hazaugrottam, hogy átöltözzem. Erre a különleges napra a kávébarna különböző árnyalatait választottam: zakó, pantalló, ing, cipő – minden barna volt. Elmehettem volna kakaóügynöknek, ha a nyakkendőm nem lógott volna ki a sorból. Ezt a darabot már régen nem használtam, és most megörültem neki, ahogy a gardróbban turkálva a kezembe akadt. Hosszában egy aranyszín sáv választotta ketté fekete és rózsaszín mezőre, a közepén pedig egy mályvaszínű elefánt meredt kék gombszemmel a semmibe. A tükörben vizsgálva az eredményt, megint fel kellett tennem a kérdést: hogy a fenébe lehet ilyen nyakkendőt készíteni? Mert ugye, ha már a boltba kerül, valami vadmarha tutira megveszi, ha másért nem, hát poénból, fogadásból, vagy mert – mint például én – kifinomult ízlésű gyűjtő. De ezt az ocsmány darabot előtte meg kellett tervezni, elkészíteni – és ennek során nem volt egyetlen épelméjű ember sem? Hát miféle kifacsart világ ez?

Visszaültem a Cherokee-ba, és a fenti magvas gondolatokkal lélekben megerősödve leszáguldottam a városba, és megálltam az ügyészség előtt. Ahogy kiszálltam a kocsiból, azonnal megjelent egy parkolóellenőr.

Nem tudom, ki hogy van vele, de számomra a parkolóellenőr egyszerűen egy alacsonyabb létforma. Pénzt kér, és nem nyújt érte szolgáltatást. Elméletem szerint ezt az egyenruhát csak az veszi fel, aki nem volt jó zsarunak, de mindenáron hatalmat akar magának.

– Nem vett jegyet, uram! – szólított meg, ahogy látványosan semmibe véve a jelenlétét, megindultam az ügyészség felé.

– És nem is fogok – mondtam kihívóan, majd megvillantottam a jelvényemet. Ez általában elég szokott lenni, de ez egy kitartó lény volt.

– Attól, hogy rendőr, még jegyet kell vennie.

– Igazavan.

-.Akkor vesz?

– Nem.

– Akkor megbírságolom.

– Tegye. Nem akadályozhatom meg, hogy azzal töltse az idejét itt kint a mínusz három fokban és szitáló hóban, hogy olyan büntetési cetlit irkáljon, amit aztán senki sem fog befizetni, és senki sem akar majd behajtani.

– Parancsol? – nézett rám zavartan.

– Mondja csak, hányszor bírságolt meg szolgálatban lévő rendőrt úgy, hogy aztán az be is fizette a pénzt?

Bizonytalanul ránézett a piszkos Cherokee-ra.

– Ez nem járőrkocsi.

– Attól, hogy maga nem látja, ez még rendőrautó. És én éppen szolgálatban vagyok, és szolgálati feladatot hajtok végre. Mit gondol, minek jövök az ügyészségre, maga lótücsök?

– Én csak...

Tíz lépéssel átszeltem a kocsit az üvegajtótól elválasztó távolságot, és bementem a Great Falls-i Államügyészi Hivatal épületébe. Pár pillanat után visszafordultam, és láttam, hogy az ellenőr még mindig ott tanácstalankodik a kocsim mellett, majd vállat von, és arrébb oldalog. Jókedvem kerekedett.

– Kit keres, uram? – kérdezte a biztonsági őr, aki ki tudja, honnan toppant elém. Na, ez a következő hasznos kaszt. Viszont fegyverük van, és ezért nem árt velük udvariasnak lenni.

– Helló! Cameron Larkin őrmester Miss Forsythhoz.

Megnézte a jelvényemet, majd azt mondta:

– Első emelet, százkettes iroda.

– Kösz.

Lépcsőn mentem fel az emeletre, mert le akartam tudni a heti sporttevékenységet. Az elsőre érve jóleső tudat járt át, hogy ez is megvan.

A kopogásra nem jött válasz, hát benyitottam. A titkárnő külső irodában berendezett munkahelyére jutottam, de sehol sem láttam az alkalmazottat, bár a számítógépe be volt kapcsolva, és az asztalon kávé gőzölgött. Balra, az ügyészi szentélybe egy párnás ajtó vezetett, ami résnyire nyitva volt.

Halkan odaóvakodtam az ajtóhoz, és csendben benyitottam. Titokban azt vártam, hogy Meredith Forsyth e délelőtti órán éppen egy frissen vásárolt melltartót próbál fel irodája magányában, vagy valami ilyesmi – de csalódnom kellett.

Miss Forsyth az ablaknál állt, és halványlila kosztümjében a párkányon álló virágokat öntözte.

– Kopp, kopp, ügyésznő – léptem be mosolyogva az irodába. – Jó reggelt!

Meglepetten rám nézett, és letette a kannát a cserepek közé.

– Maga meg hogy jutott be?

– Nem tudom, milyen sárkánynak kéne magát védenie a külső irodában, de jelenleg nincs itt. Talán valami lovaggal küzd éppen.

– Jöjjön be, őrmester – invitált a hölgy, és elém jött kezet fogni. – Hogy halad az ügy?

– Alakul – mondtam, miközben kezet ráztunk.

– Tegnap is ezt mondta – jegyezte meg, majd szimatolni kezdett. – Milyen márkájú arcszeszt használ, Larkin?

– Jacek Brdaric.

– Hogy micsoda?

– Meg se kísérelje kimondani! Nekem is fél évembe került bebiflázni. Ez egy roppant ritka, fűszeres cseh parfüm. Van benne egy csipetnyi fahéj, némi férfias óceánillat, valamint...

-...szegfűszeg?

– Úgy van! San Diegóban egyetlen boltban lehetett kapni, de már meghalt a tulajdonos. Ez az utolsó üvegem, és már nem sok van benne – sóhajtottam lemondóan.

Az ügyésznő elgondolkodva végigmért.

– Érdekes az illata. Akárcsak a nyakkendője.

Ránéztem a nyakkendőmre, majd vigyorogva a hölgyre.

– Hát észrevette?

– Első látásra.

– Tudja, a nővéremre emlékeztet. Indiába ment pár éve, hogy segítsen az elefántok megmentésében, de egy kobra halálra marta. Tőle kaptam az elutazása előtt. Ronda egy darab, de őrá emlékeztet.

– Ó! Részvétem.

– Rég volt.

Miss Forsyth megkerülte az asztalát, és leült mögé. Arra gondoltam, hogy talán ott nem érzi a Becherovkát. Remélem, még nem ivott ilyen piát, különben elvágtam magam. Sosem tudom meg, vajon szilikonnal van-e preparálva, avagy az Úr jutalmazta meg ilyen bőkezűen. Egyébként nagy bánatomra szűk kosztümje most leszorította a mellét, és így egészen átlagosnak tűntek a méretei.

Intett, mire leültem egy székre.

– Mi járatban van, őrmester?

– Először is nem árt, ha tudja: Logan hadnagy levett az ügyről. Nem akar nyomozást, amíg Bobby McCormick elmeorvosi megfigyelése le nem zárul. De mivel mi ketten megállapodtunk valamiben, szeretném, ha tudná: én azért fű alatt folytatom.

– Úgy látom, ebben az ügyben minden fű alatt megy.

– Tud jobbat?

– Egyelőre nem. Más?

– Megfogtuk őket.

– Kikre gondol?

– Bobbyra és Miriam Wintersre.

– Mire alapozza ezt?

Pár szóban összefoglaltam a John Harperrel egy órával korábban lezajlott beszélgetést. Miss Forsyth növekvő érdeklődéssel hallgatott. Ezért aztán, amikor úgy öt perc múlva az elbeszélés végén öntelt vigyorral hátradőltem, csodálkozva konstatáltam, hogy ő nem osztozik a lelkesedésemben. Kis idő múlva megszólalt: – Úgy gondolja tehát, hogy ezzel megfogtuk őket?

– Persze! Ha Harper ezt elmondja a bíróság előtt, nyilvánvalóvá teszi, hogy Bobby emlékszik magára az ölési cselekménysorra. Ezzel pedig egyértelművé válik, hogy tudta, mit cselekszik. Sakk és matt! Be lehet fáradni az állami fegyházba egy életfogytig tartó üdülésre.

Meredith Forsyth megvakarta az orra hegyét.

– Olvas maga újságot, Larkin?

– Néha. Konkrétan mire gondol?

– Tegnap látta a Tribune-t?

– Reggel vettem egyet, igen. A vezércikk szidott mindent és mindenkit ezzel az üggyel kapcsolatban.

– És a délutáni kiadást?

– Van délutáni kiadás?

– Tegnap volt. Exkluzív interjú a mindenkit felháborító bűntényről.

– Ki adott erről interjút?

– A maga főnöke, Logan hadnagy. Gondolom, a rendőrkapitány nyomására ült le az újságíróval. Magának nem szóltak?

– Nem – mondtam meg meglepetten. Rossz előérzetem támadt.

– Akkor itt az ideje, hogy elolvassa a cikket.

Az asztalán keresztül elém tolta a Tribune előző napi délutáni kiadását. Gyorsan fellapoztam, és átfutottam a cikket. Egy rész, amelyet Logantől idéztek, különösen szíven ütött: „...az elhalt súlyos sérüléseket szenvedett, több, önmagában is halálos szúrás érte. A mellén öt, míg a hátán két döfés nyomait találta meg a halottkém... ”

Becsuktam a lapot, és visszatettem az asztalra.

– A kurva életbe!

– Egyetértek.

– De ez tegnap délutáni lap! – próbálkoztam tovább. – Mikor jött ki?

– Egy óra körül. Ebéd után vettem. Miért?

– Hátha nem került be példány az elmegyógyintézetbe. Megpróbálhatnánk bizonyítani, hogy Bobby nem láthatta tegnap este kilencig az újságot.

Meredith Forsyth felnevetett.

– És mégis hogyan? Amiről maga beszél, ahhoz bizonyítanunk kellene valamennyi lappéldány útját tegnap a megjelenéstől este kilencig, amikor Bobby McCormick állítólag beszélt a szúrásokról.

– Ugyan!

– Na, jó, de nézze a másik fél szemével! Vajon mivel érvelne Miriam Winters, ha ezzel jövök elő a bíróságon? Megmondom én magának, Larkin. Miután jól kiröhögte magát, azt felelné, hogy Bobbyval ő beszélt a lap megjelenése után, és tájékoztatta a megjelent hírekről. Mint azt maga is tudja, az ügyvédi beszélőn nem lehet jelen harmadik személy, a telefonos kapcsolattartásukat pedig nem lehet lehallgatni.

– De azt csak ellenőrizhetnénk, hogy járt-e Bobbynál az ügyvéd? Vagy, hogy beszélt-e vele telefonon? Ennek nyoma kell, hogy legyen. Mert, ugye, ha nem járt, vagy nem beszélt, az azt jelenti...

– Szeretném emlékeztetni, hogy Bobby McCormick ellen nyomozunk, és nem Miriam Winters ellen. Ha csak egy szó is kiszivárogna abból, amit maga az imént mondott, nekem államügyész-helyettesként végem volna! Egy ügyvéd ellen nyomozni a védői tevékenységével összefüggésben? Larkin, ezt nem mondhatja komolyan!

Felpattantam, és dühösen az ablakhoz mentem. Lenéztem a Cherokee-ra, és láttam, hogy az a nyavalyás mégiscsak kitett egy büntetőcédulát a szélvédőre.

– Biztosan nem akarja igénybe venni Harper vallomását? – kérdeztem elgondolkozva.

– Holtbiztosan. Nem tudnám kétséget kizáróan bizonyítani, hogy Bobby McCormick információi a gyilkosság részleteiről a saját emlékeiből származnak, és nem egy napilap hasábjairól. És a kétséget kizáróan...

-...nem bizonyított tényt nem lehet a terhére értékelni – fejeztem be a mondatot. – Bassza meg!

– Sokat használja a jelenlétemben ezt a kifejezést, őrmester – jegyezte meg a nő rezignáltan.

– Elnézést!

– Ezt az egészet pedig megköszönheti Chuck Logannek. Ha tegnap tartja a száját, ma van egy remek tanúnk, és a gyilkos nem ússza meg.

Lassan megfordultam, és a nő szemébe néztem. A székén hintázott, könyöke a karfán, az ujjait pedig összetámasztotta maga előtt.

– Maga tudja, igaz, Miss Forsyth?

– Persze hogy tudom.

– Bobby McCormick mindenre emlékszik.

– Tudom. Csak nem tudom bizonyítani.

– Mert az elmeszakértő és a pszichológus megváltoztatta a véleményét. Valamelyiket megvesztegették.

– Ez súlyos vád.

– Melyikük beszélt először a bíróságon?

– Az elmeorvos. Kewell.

– Akkor ő volt a kakukktojás.

– Miért?

– Tegnap kicsit megszorongattam őket a nekem elmondott, aztán a bíró előtt hirtelen megváltoztatott vallomások miatt. Mindketten a másikat okolták, azt állítva, hogy a másik jelezte, hogy meggondolta magát, és ehhez voltak kénytelenek igazítani a szakvéleményüket MacDonald bíró előtt.

– És arra gondol, hogy mivel Kewellt hallgatta meg előbb a bíróság, az ő véleményéhez kellett Borowskynak a magáét igazítania?

– Pontosan. Kewellt kente meg Miss Winters.

Meredith Forsyth felkelt, és odajött hozzám az ablakhoz.

– Tudja, elmesélek egy másik lehetőséget, ha érdekli.

– Hallgatom.

– Tegyük fel, hogy Borowsky kapott csúszópénzt, már ha egyáltalán kapott is valamelyik. De tegyük fel, csak az elmélet kedvéért. Szóval odamegy a meghallgatás előtt a folyosón Kewellhez, és közli vele, hogy meggondolta magát. Mit tesz ekkor Kewell, akit először szólít a terembe a bíró? – szegezte nekem az ügyésznő a kérdését, és mélyen a szemébe nézett.

Azonnal felfogtam, mire gondol.

– Kewell már a módosított pszichológiai véleményhez igazítja a tárgyalóteremben a saját véleményét, mert nem akarja elveszíteni a szakmai hitelét. És ezt utóbb a másodiknak szólított Borowsky is alátámasztja.

– Ugye? Tehát egyáltalán nem biztos, hogy Kewell a hunyó, csak mert ő adott pár perccel előbb szakvéleményt...

Megszólalt a telefon, Miss Forsyth pedig intett, hogy várjak egy pillanatot. Felvette a kagylót.

– Forsyth.

Diszkréten elfordultam, és kinéztem az ablakon. Egv pillanat múlva azonban megpördültem, mert az ügyésznő egészen síron túli hangon szólalt meg.

– Mikor?!... És hogyan?... Istenem!... Persze hogy megnézem. Kezdjék el nélkülem, de igyekszem.

Lassan letette a kagylót.

– Valami rossz hír, Miss Forsyth?

– Peter Kewellt egy órával ezelőtt elütötte egy autó. Meghalt.

17

Az erdőhöz közeledve visszavettem a tempóból, és ránéztem az utasülésen gubbasztó ügyésznőre.

– És most merre?

– Egyenesen menjen előre, ne legyen már ilyen tehetetlen!

– Én nem láttam egyetlen kilométerkövet sem – morogtam, és a betonszalagot követve behajtottam a jegenyefenyők alkotta félhomályos alagútba. Egy mókus szaladt át az úton, aztán felrohant az első útjába kerülő fatörzsön.

– Miért kellett volna kilométerkövet látnia?

– Maga mondta, hogy a harminckettesnél van a baleset.

– De itt nincsenek kilométerkövek.

– Ezt mondom én is.

– Nem nullázta le a számlálót a műszerfalon, amikor kijöttünk Great Fallsból?

– Miért, kellett volna?

– Itt ez a szokás.

– Most már ezt is tudom. Ha óhajtja, menjünk vissza a kályhához. A városnál lenullázom, aztán megint elindulunk...

– Ott vannak! – kiáltott fel izgatottam a hölgy, és előre mutatott. A kétsávos út kanyarulatában feltűnt egy keresztben álló csíkos rendőrségi terepjáró, mellette pedig egy dzsekit és kalapot viselő tiszt integetett, hogy álljak meg.

Leengedtem az ablakot.

– Jó napot, uram! Sajnos nem mehet... Maga az, Larkin őrmester?

– Üdv! – intettem a fiatal rendőrnek. Ugyanaz volt, aki hétfőn nem állt a helyzet magaslatán, amikor Bobby McCormickot el kellett volna különítenie a rokonaitól. – Ki a helyszíni parancsnok?

– Novelle seriff.

– Kösz. Bemegyünk.

– Rendben van.

Elmanővereztem a terepjáró mellett, és továbbhajtottam. Alig százötven yardnyira egy fekete nejlonnal letakart hulla hevert az út széléhez közel a betonon. Kissé arrébb parkolt a helenai bűnügyi labor furgonja, valamint egy barna Honda Accord, két további rendőrautó és a halottszállító kocsi. Kezdtem már arcról ismerni a hullaszállítókat is – és ez aggasztott. San Diegóban ehhez másfél év kellett. Itt elég volt három és fél nap. Na jó, San Diegóban persze sokan is voltak.

Megálltam a Honda mellett, és Meredith Forsythtal kikászálódtunk a Cherokee-ból. Mire feltettem a kalapomat, Dan Novelle már oda is ért hozzánk.

– Jó napot, seriff! – üdvözöltem.

– Helló, Dan! – nyújtott neki kezet az államügyész-helyettes is. – Köszönöm, hogy értesített.

– Nincs mit. Maga hogy kerül ide, Larkin?

– Éppen nálam volt egy megbeszélésen, Dan.

– Megnézhetnénk a holttestet?

– Persze. Erre jöjjenek!

A seriff átkalauzolt minket az út túloldalára, ahol egy sziklán üldögélve Matthew Caine mormogott a diktafonjába, miközben a lábánál heverő tetemre bámult. Kissé arrébb Dennis Randall bóklászott az árokparton, és néha lefényképezett valamit. Csak innen vettem észre, hogy Peter Kewell fekete Volvo S80-asa pár yarddal feljebb, az út szélén parkol.

Dan Novelle odaért a tetemhez, lehajolt, és félrehúzta róla a sötét takarófóliát.

– Úristen! – hőkölt vissza Miss Forsyth, és belekapaszkodott a karomba, hogy el ne essen. Hát, ha neki egy hulla kell, hogy megejtse velem az első testi kontaktust, elviszem majd bulizni. A proszektúrára.

– Azt hiszem, jobb lenne, ha visszaülne a kocsiba.

Elvörösödött, de aztán váratlanul bólintott, és megindult vissza, a terepjáró felé.

– Miért hívta fel őt, seriff?

– Mert kötelező. Ha igazságügyi szakértőt ér halálos baleset, főként, ha éppen folyamatos bűnperben is érdekelt az illető, értesíteni kell az ügyészt. Maga fog az üggyel foglalkozni?

– Az attól függ, mit mond a halottkém.

– Gyilkosság – vetette oda Caine félvállról.

– Akkor én fogok vele foglalkozni.

– Megy ez, mint a karikacsapás! – vigyorgott Novelle. – Akkor egyenlítettem. A Weill-baleset nálam maradt, ez viszont a magáé.

– Itt így megy az egyenlítés? Miért nem áll ki velem inkább egy sör-virsli versenyre?

– Szaván fogom! Amúgy magát agyon kéne lőni, Larkin.

– Szokatlanul gyorsan ráébredt. Egyébként milyen konkrét okot lát erre?

– Ez egy csöndes megye volt. Megérkezik maga, és négy nap alatt a harmadik hullánál álldogálok. És valamiképpen mind érintettek egy közös ügyben.

– Most, hogy mondja... Lehet, hogy én irtom őket – jegyeztem meg szárazon.

– Jól van, ne szívja mellre.

Bólintottam, aztán leguggoltam a holttest mellé, és felhúztam a gumikesztyűt.

– Halljam, Matthew, mire jutott?

– Elütötték a fickót, ez nem is kérdés, aztán itt hagyták.

Végignéztem az összetört testen. A jobb combcsont átszúrta a nadrágot, hegyes vége véres lándzsaként mutatott a fenyőkre. Peter Kewell csípője természetellenes formában megtekeredett, olyan volt, mintha az egész testét elcsavarták volna. Karja törötten hevert az aszfalton, mellkasa pedig behorpadt. A legcsúnyábban viszont a feje nézett ki, az ugyanis teljesen ellapult. Az agyvelő szürke masszája ragacsossá tette a hideg útburkolatot.

– Kicsit sok a sérülése, nem gondolja? Mi ütötte el, egy exkavátor?

– Nem tudom biztosan. De nem személyautó volt, az biztos.

– Miért biztos?

– Hiányoznak róla a tipikus sérülések. Akit elcsap egy szokványos személykocsi, annak szinte minden alkalommal eltörik a sípcsontja, illetve a térde. Elsőként ugyanis a lökhárítóval találkozik az emberi test, és az általában sípcsontmagasságban van. Most nézze meg az ő lábszárát.

Felhúzta a nadrágot a hulla lábán. Pár karcolás látszott, de nyoma sem volt törésnek.

– Aztán jön a következő sérülés a csapódástól – folytatta a kórbonctan leckét Caine. – Akinek kiütötték a lábát, hatalmas erővel fejjel a motorháztetőre, vagy a szélvédőre zuhan. Ennek sincs nyoma. Tehát ami elütötte Mr. Kewellt, egy szokatlanul magas felépítésű jármű kellett, hogy legyen. Masszív és erős.

– Mint például az én Cherokee-m?

– Nem, annál is magasabb. Nézze csak a combcsontot! Az tört el úgy, ahogy a sípcsontnak kellett volna. A sérülés talajhoz viszonyított távolsága alapján azt mondom, olyan két és fél láb magasan van a kocsi lökhárítója.

– Mi a rosseb lehetett ez? – tűnődtem. – Egy tank?

Caine vállat vont, majd folytatta.

– A medencéjét és a mellkasát is összezúzta az ütközés, valószínű, hogy ezen a részen érhette a hűtőmaszk.

Felálltam, és a mellem alsó részéhez tettem a kezemet.

– Mégis mi lehet ilyen magas? – néztem tanácstalanul a tenyeremre. – Teherautó?

– Majd maga kitalálja, Larkin, ez már nem az én dolgom.

– És mitől ilyen lapos a feje?

– Átment rajta a kerék, és kipréselte az agyvelőt. Itt, a járomcsontján látszik is némi keréknyom. Dennis már lefotózta, szerinte azonosítható lesz a gumi típusa.

– Ez rendben is van, de akkor sem értem, hogy került a feje a kerék alá.

– Úgy, hogy nem egyszer ütötték el – lépett oda a helyszínelő, és kezet nyújtott.

Megráztam a jobbját, majd megkérdeztem:

– Miért, hányszor kell elütni egy elmeorvost, hogy meghaljon végre?

– Általában egyszer. De itt biztosra ment a tettes. Ezért is állítjuk, hogy nem cserbenhagyásos közlekedési baleset történt, hanem előre megfontolt szándékú emberölés.

Visszatakartuk a hullát, és nekitámaszkodtam a Honda motorháztetejének.

– Hallgatom az elméletét.

Randall vigyorogva rám bámult.

– Akkor ezt figyelje! Szerintem a következő történt: Kewell egy találkozóra jött ide az erdőbe...

– Miért is?

– Nézzen körül! Mit lát?

– Fenyőket.

– Ez az. Nincs itt semmi. Kewell magától jött ide, és szabályosan leparkolt a padkán – intett a Volvo felé.

– Lehet, hogy lerobbant – vetettem fel.

– Kipróbáltam – rázta a fejét Randall. – A kocsinak semmi baja, pöccre indul, és háromnegyedig van a tank. Ráadásul le volt zárva, és még a riasztót is bekapcsolták. A kulcs pedig a holttest farzsebében volt.

– Minek riasztotta be a kocsit az erdő közepén?

– Szerintem rutinból – kotyogott közbe Caine. – Gondoljon csak bele, maga is hányszor bekapcsolja a riasztót, amikor kiszáll egy fél pillanatra.

– Én egyszer se.

– Na, jó, akkor vegyünk egy normális embert. Mondjuk, engem. Én megszokásból még addig is rányomok a riasztó gombjára, amíg becsukom a kaput. És ez tudja, hogy mit jelent?

– Hogy nincs távirányítású kapuja?

– Szerintem lépjünk tovább – indítványozta a helyszínelő. – Találtam a Volvo mögött egy másik kocsitól származó keréknyomot is. Valami óriási dög lehetett, sosem láttam még ilyen mintázatot. Majd a laborban lefuttatom az adatbázisban. Biztosan megtalálom.

– Kiváló. És mire jutott még a nyomokkal?

Randall mutogatni kezdett.

– Ott áll a Volvo, és itt, pár yarddal mögötte parkolt a másik autó. Szerintem itt beszéltek meg találkozót, mivel itt a madár sem jár. Illetve: csak a madár. Valószínűleg kiszállhattak, és Kewell átült a másik kocsiba.

– A másik fickó nem ülhetett át?

– Mondtam, hogy a Volvo zárva és beriasztva parkolt.

– Ja, tényleg. Folytassa!

– Tehát, szerintem Kewell átült...

– És ha mégsem szállt be a másikhoz?

– Azt hiszi, itt álltak a havas esőben? Amikor két fűtött kocsi volt mellettük?

– Hm...

– Tehát Kewell átül, aztán a beszélgetés után kiszáll, és elindul vissza a kocsijához. A másik autó ezalatt feltolat az útra, aztán úgy húsz yardról padlógázzal megindul Kewell felé. Az megfordul a motorhangra, amikor nagyjából a Volvo csomagtartójával egyvonalban van. És akkor: bumm!

– Ez jó magyarázat arra is, hogy csak az egyik combcsontja tört. el, és hogy ki van tekeredve az egész összezúzott medence – támasztotta alá az elhangzottakat a halottkém. – Félig volt csak ideje szembefordulni a halállal.

– A gyilkos autója ment még vagy húsz yardot, és megállt. Ott a féknyom. Aztán hátramenetbe kapcsolt, és ismét végighajtott a fekvő testen.

– Ekkor ment át a fején – bólintott Caine.

– Majd újra előremenet, és elhúzta a csíkot. A keréknyomok azt mutatják, hogy oda-vissza, oda-vissza furikázott át az áldozaton.

Ez valóban szándékos emberölésnek hangzott. Nehéz lett volna elmagyarázni a rokonoknak, hogy valójában egy körmönfont öngyilkossal állunk szemben.

– Sikerült valamit összeszednie még a gyilkos kocsijáról? – kérdeztem Randallt.

A férfi az aszfalton lévő nyitott fémkofferére nézett, amiben jó pár felcímkézett bűnjeltasak állt rendezett sorokban.

– Festékszemcséket gyűjtöttem. A gázoló kocsija piros volt. Pontosabban vérvörös.

– Mikor állhatott be a halál?

– Három-négy órával ezelőtt.

A karórámra néztem. Tizenegy múlt pár perccel.

– Tehát reggel hét és nyolc között?

– Nagyjából.

– Meglep, hogy most ilyen pontosan megmondja.

– Minden a körülményektől függ, őrmester – vont vállat a halottkém. – Bevitetem a hullát Great Fallsba boncolásra, Ha megvan a jelentésem, majd értesítem.

– Kösz. És ne feledje az X-et!

– Miféle X-et?

– Az X-et, ami a „nem hamvasztható” rubrikába jár.

– Ne froclizzon, ember! Maga baszta el.

– Nekem is ezt mondták.

Megszólalt a mobiltelefonom. Az új, kellemetlen berregésre nagyot ugrottam ijedtemben. Megint be kell rúgnom este, és átállítani a csengőhangot. Józanul sosem sikerült. A képernyőn Chuck Logan neve virított.

– Erdészház, tessék!

– Hallottál Kewellről, Cameron? – tért a lényegre a főnököm.

– Tulajdonképpen itt állok mellette.

– Mit keresel ott?

Most terheljem azzal, hogy a háta mögött folytatom a nyomozást, és erről trécseltem az ügyésszel?

– Megkíséreltem egy újabb lépést tenni a szilikondetektálásban ma reggel, és elhívtam egy kávéra Miss Forsythot. Őt értesítette Dan Novelle a halálesetről, és kijöttem vele.

– Aha. És mi újság?

– Gyilkosság.

– Ne szórakozz!

– Átadhatom Caine-nek vagy Novelle-nek a telefont, ha nekem nem hiszel.

– Nekem azt mondták, közlekedési baleset.

– Úgy is lehet mondani. Egy kocsi áthajtott rajta. Háromszor. Szándékosan. A nyomok erre utalnak.

– Milyen kocsi?

– Még nem tudni, de valami nagy batár lehetett. És a színe vérvörös.

Csend támadt a másik oldalon, majd nagy sokára Logan folytatta.

– Át tudod venni az ügyet?

– Nem értek még vissza a fiúk a klotyóról?

– Már vagyunk hatan. Megbirkózunk a rutinügyekkel. De ha már van egy gyilkossági nyomozóm, ki kell használni.

Nocsak! Hízeleg? Nem csak én ittam az este? De azért kicsit meghatott.

– Rendben, átveszem az ügyet.

– Kösz. Majd értesíts!

Zsebre vágtam a telefont. Akkor tehát irány Great Falls! Amíg nincs meg a guminyomok meg a festékszemcsék alapján a típus, nincs mit tenni az ügyben.

– Cameron!

Ki a fene hív itt a keresztnevemen? Ahogy körülnéztem, megláttam, hogy Miss Forsyth kiáltott. Dan Novelle egy emberének és Randallnek a társaságában a Cherokee motorháztetején tanulmányoztak valamit. Közelebb érve láttam, hogy a helyszínelő digitális fényképezőgépének a kijelzőjét nézik. Egy tiszta guminyom látszott a képen.

– Igen, Meredith?

A hölgy meglepetten nézett rám, aztán ráébredt, hogy ő kezdte. Megköszörülte a torkát, és a rendőrre mutatott.

– A tizedes azt állítja, hogy látott már ilyen keréknyomot.

– Valóban? – néztem a fiatal zsarura.

– Igen, uram – bólintott. – Csak egy éve szereltem le a hadseregből, ahol egy javítóbázison dolgoztam. A terepjáróinknak volt ilyen mintázatú kereke.

– Milyen terepjáróknak?

– Hummerek.

Csodálkozva felvontam a szemöldökömet.

– Ezek szerint egy vérvörös Hummer...

Abbahagytam a mondatot, amikor a szemem találkozott Miss Forsyth tekintetével. Láttam, hogy ugyanaz jut az eszébe, mint nekem.

– Egy vérvörös Hummer! – kiáltottunk fel egyszerre. – Borowsky! A Cherokee ajtajához rohantam, és ahogy beültem, láttam, hogy a másik oldalon Meredith is ezt teszi.

– Dan! – üvöltöttem oda a seriffnek. – Megyünk a tettesért! Csikorgó gumikkal kilőttem, és padlóig nyomva a gázpedált megindultam az úton.

– Hová megyünk? – kérdezte Miss Forsyth.

– Borowskyhoz!

– Akkor forduljon meg!

– Minek?

– Mert rossz irányba megy.

– Bassza meg!

Beleugrottam a fékbe és megperdítettem a kocsit az úton, aztán újra a gázra léptem. Legalább hetvennel süvítettem el újra a Dan Novelle kis csapata által alkotott sorfalak között. Magabiztosan rámosolyogtam a seriffre, mint aki pontosan azt csinálta, amit akart is.

– Ez az elindulás nem volt túl profi dolog, Cameron – jegyezte meg az államügyész-helyettes.

– A rendőrség mindenütt ilyen, Meredith – vontam vállat. – Az energiák jó része a látszatra megy el: el kell hitetnünk, hogy profik vagyunk. Valójában viszont aligha van fejetlenebb hangyaboly, mint egy rendőrkapitányság.

– De hát legalább a látszatra adnak, nem igaz?

– Nem igaz. Csak a látszatra adunk.

Kicsit később feltűntek Great Falls első házai.

– Hová menjek?

– Hová menjünk, igaz? Én is megyek.

– Dehogy jön! Veszélyes lehet.

– Akkor miért nem kér erősítést?

– Annyira nem lehet veszélyes.

– Magával megyek és kész!

– Jó. Hová?

– Ha megmondom a címet, kiteszi a szűröm.

Ránéztem a nőre, és láttam, hogy elszánt. Átlátott rajtam, nem vitás.

– Akkor mondja, hogy merre menjek.

– Oké. Balra. Most!

Miután két keréken bevettem a kanyart, és elkerültem egy tágra nyílt szemű hetvenéves kerékpárost, megrovón megint útitársamra néztem.

– Legközelebb kicsit hamarabb szóljon, ha lehet.

– Rendben. Most egy darabig egyenesen.

– Jól ismerte Kewellt?

– Felületesen.

– Ezért lett rosszul?

– Felkavarodott a gyomrom.

– Ugye, milyen könnyű irodából azt mondani a zsarunak, hogy menjen, és csinálja ezt vagy azt? Milyen más is a helyszínen nézni az igazi vért, hallani a jajveszékelést, érezni a szagokat...

– Ne szívasson már, Cameron! Értettem a leckét.

– Bocsánat.

– Viszont finom az after shave-je.

– A mim?

– Megtaláltam az arcszeszét... Jobbra!

Abszolváltuk ezt az útkereszteződést is. Valahogy.

– Szóval ízlett?

– Finom volt, és rám is fért. Maga tényleg ezzel borotválkozik?

– Nem... A mai reggel több szempontból is rendhagyó volt.

– Nekem egyelőre az egész napom rendhagyó. Az a ház, ott! A sárga léckerítéses.

– Nem látom a Hummert.

– Talán hátul van.

Megálltam az épület előtt, és elővettem a pisztolyomat.

– Maradjon itt, és hívja fel a 911-et! Kérjen erősítést!

– Miért nem hívtuk addig, míg ideértünk?

– Mert eldumáltuk az időt, és nem jutott eszembe.

– Igaz.

Megálltam, és eltöprengve ránéztem.

– Tudja, talán nem is látom magát többé, Meredith. Komoly nehézségek várhatnak bent. Esetleg meg is halok. Egy búcsúcsók?

Az államügyész-helyettes megütközve bámult rám.

– Megőrült?!

Megrántottam a vállam.

– Hát, egy kísérletet megért... Addig is, húzza meg újra az arcvizemet. De azért hagyjon pár borotválkozásnyit.

Otthagytam a kocsit, és a bejárati ajtóhoz rohantam.

Az ajtó bal oldalánál a hátamat a falhoz vetettem, és a Glockot két marokra fogva előreszegeztem úgy, hogy a behajlított könyököm a hasfalamnak feszült. Magamban számolni kezdtem, mert elhatároztam, hogy háromra berúgom az ajtót.

Elértem a hármat!...

Aztán a négyet, meg az ötöt is.

Igazság szerint piszkosul be voltam gyulladva. De marha vagyok! Már nem is tűnt olyan jó ötletnek ez a behatolás. Ha a nő nem nézett volna a kocsiból, valószínűleg hagyom a francba az egészet, és békésen cigizek egy sarokkal odébb, míg meg nem jönnek a kommandósok.

Csakhogy Meredith a kocsiban volt.

Engem nézett.

És meg volt győződve róla, hogy azért akartam kitenni, hogy megóvjam. Valójában, ha van valami, amit meg akartam jelenleg óvni, az a saját bőröm volt. Az a rohadt Hollywood tehet az egészről! Ha most nem megyek be, szívem hölgye bezárul, mint a húsevő virág. A francba Bruce Willisszel! Belül valójában Woody Allen vagyok, csak kívülről sokkal szebbre sikerültem... A kurva életbe, Cameron, már megint mibe keveredtél?! Hallgattál volna anyádra, mentél volna táncoskomikusnak!

Óvatosan balra araszoltam, és belestem az ablakon. Kicsit hunyorogtam, de aztán lassan hozzászokott a szemem a benti félhomályhoz. Egy nappali volt előttem, és abból, amit láttam, tudtam, hogy itt most nincs mese, menni kell. Jöhet Bruce Willis!

Odarohantam az ajtóhoz, és elüvöltöttem magam:

– Rendőrség! Kinyitni!

Azután kinyújtott lábbal hatalmasat rúgtam az ajtóba a kilincs alatt. Hiába, a mawasi geri mindig jól ment nekem. Bár most éreztem, hogy meghúztam a bokámat. Az ajtózár szerencsére forgácsokat ontva kiszakadt a helyéből, én pedig még azzal a lendülettel megindultam befelé. Majdnem neki is mentem az orrommal az előszobafalról már visszafelé csapódó ajtónak, de az utolsó pillanatban sikerült jobbal visszalöknöm, amitől azonban elejtettem a pisztolyomat, s ahogy lépés közben lehajoltam érte, belerúgtam, így az előszoba parkettáján át beszánkázott a fegyver a nappaliba.

Meredith Forsyth elől mindezt jótékonyan eltakarta a hátam, így nem vehette észre balfaszkodásomat. Mivel feltételeztem, hogy egy kemény zsarutól a 20th Century Fox jóvoltából nagyjából mit vár el, csináltam a padlón néhány bukfencet jobbra és balra, valamint egyszer keresztbevetődtem az ajtónyílás előtt. A Cherokee-ból nézve ez egy jól sikerült tigrisbukfencnek tűnhetett, valójában azonban földet éréskor bebicsaklott a könyököm, és pofára estem. Úgy döntöttem, elég a Machofélórából, mielőtt még valami nemesebb szervem is megsérül.

Megkerestem a nappaliban a Glockot, és a látszat kedvéért a fegyvert előreszegezve körbeszaladtam a lakást. A földszinten volt még egy konyha, fürdő, két hálószoba, a tetőtérben pedig egy dolgozószoba.

A lakás tulajdonosa a nappali kandallója mellett, a falnál, egy fotelban ült, és hiányzott a feje. Pontosabban nem hiányzott, hiszen megvolt az – a mögötte lévő falat például teljesen beterítette. A holttest lábánál egy dupla csövű sörétes vadászpuska hevert. Jan Borowsky – legalábbis nagyon valószínűnek tűnt, hogy ő – jobb lábán nem volt zokni. Láttam már ilyet korábban is. Az ember eldönti, hogy öngyilkos lesz, megissza a whiskyjét, megtölti a puskát, leül vele kényelmesen, a szájába veszi a csövet, aztán... rájön, hogy nem éri el a ravaszt. A fele ilyenkor feladja, és él tovább. A makacsabb típus viszont leveszi a zokniját.

Kimentem a kocsihoz, közben látványosan eltettem a Glockot a tokjába.

– Nincs bent? – kérdezte Meredith Forsyth.

– Tulajdonképpen bent van.

– Ez most mit jelent?

– Agyonlőtte magát.

– Ó!

– Megnézi? Bár elég szottyos látvány.

– Nem. Mára elég volt.

– Mit szól, Meredith? Micsoda ütemben fogynak a védelem tanúi! Tegnap Weill, ma Kewell és Borowsky... eddig...

– Weill? Az meg ki?

– Nem meséltem? A szomszéd. Belefulladt a tavába horgászás közben.

Megeresztettem egy gyors telefont a rendőrségre, meg egyet Caine-nek, hogy ne nagyon csomagolja el a szerszámait, aztán nekidőltem a kocsi oldalának, hogy elszívjak egy cigit. Az államügyész-helyettes kikászálódott, és odajött hozzám. Elvett egy szálat a dobozból, én meg tüzet adtam neki.

– Maga kommandós volt, Cameron?

– Miért?

– Ahogy behatolt a házba, az... szóval mély benyomást tett rám. Láttam, hogy bent is csak úgy röpködött. Impozáns volt.

– Tudja, ezek halálos technikák, Meredith – mondtam komolyan, és arra gondoltam, hogy egy elcseszett tigrisbukfenc például tényleg halálos. Egyszer bele fog törni a nyakam.

– Hol tanulta ezt?

Fájós grimasszal megdörzsöltem félig kifordult könyökömet.

– Igazság szerint, Meredith, ezt nem oktatják sehol...

Ekkor befordult az első járőrkocsi a sarkon.

A fenébe! Már éppen sínen voltam!

18

– Itt Larkin.

– Mi újság az erdőben?

– Megvan a cserbenhagyó.

– Ilyen gyorsan?

– Én már csak így dolgozom, Chuck!

– Elég a púderből! Ki az? Valami kölyök, mi?

– Nem igazán. Jan Borowsky.

– A pszichológus?

– Aha.

– Ez nem jó tréfa.

– Nem tréfálok, főnök.

– Bizonyíték?

– Egy vörös autó festéknyoma, és egy tipikus Hummer guminyom. Egy meg egy pedig kettő.

– Én se tudok mást, aki ilyen kocsival járna – hümmögött egyetértően Logan. – Tudtam, hogy piszkosul nem bírják egymást Kewell-lel, de hogy ennyire! Találkozzunk a pszichológus házánál, Cameron. El kéne vele beszélgetnünk, mielőtt letartóztatjuk. Mégiscsak sok ügyben dolgoztunk együtt, hátha van valami magyarázata. Talán ellopták a kocsiját, vagy...

– Ne koptasd a szád, hadnagyom, előtted járok pár lépéssel.

– Már előre félek, hogy hová is vezetett az a pár lépés.

– Borowsky házához. Itt állok a bejárat előtt Miss Forsythtal, aki volt olyan kedves, hogy elkísért az úton.

– És hol van Borowsky?

– A nappalijában ül. A feje viszont éppen a falról csorog lefelé. A szájába vette a sörétes vadászpuskáját, aztán meghúzta a ravaszt.

– A fenébe!

– Főnök, én ezt beismerő vallomásnak venném...

– Én is.

-...ha itt lenne a kocsija. Csakhogy a Hummer két sarokkal feljebb, egy keresztutcában parkol.

– És?

– Gondoljuk csak végig: a fickó elüt valakit, aztán elhatározza, hogy agyaggalambnak nézi a fejét; eddig rendben is van. De miért hagyja a kocsit háromszáz yarddal arrébb? Pont most jött rá a sétálhatnék?

– Mit tudom én! Ki láthat bele egy öngyilkos fejébe?

– Hát, most éppen bárki.

– Ez ízléstelen volt, Cameron! Mindegy, ezzel most ne foglalkozzunk, egyelőre ez nem is lényeges. Minek lőtte volna agyon magát, ha nem ő üti el Kewellt?

– Talán most tudatosult benne, hogy tulajdonképpen mi is a munkája – találgattam.

– A kocsi milyen állapotban van?

– Repedt hűtőmaszk, vérnyomok az alvázon, a lökhárítón és a gumikon.

– Bingó!

– Mondhatni. Megvárom Randallt és Caine-t, már elindultak az erdőből. Kewell és Borowsky hullája alighanem szomszédos boncasztalra kerül. A halottkém ma megdolgozik a pénzéért.

Kis csend után a hadnagy megszólalt.

– Azt mondod, megvárod őket. De mit akarsz azután csinálni?

Ránéztem Meredithre, de ő láthatóan nem akart odébb állni, hogy diszkréten beszélhessek a főnökömmel.

– Arra gondoltam, hogy neked meg nekem le kéne ülnünk, átgondolni az egészet.

– Mit?

– Amikor hallgatlak, néha az az érzésem, hogy a Holdra kerültem. Nem igaz, hogy nem látod, amikor kiveri a szemedet.

– Mi?

– Akkor mondom. Hétfő: megölik Robert McCormickot a farmján. A fia elviszi a balhét, bevallja, hogy ő végzett az apjával. Szerda: Daniel Weillt, a család szomszédját holtan találják a saját halastava partján. Belefulladt a vízbe, de nincs a parton nyoma, hogyan került a horgászhelyre, csónak pedig sehol sincs. Mindezt a seriff elintézi egy kézlegyintéssel, mondván, a sodrás és a szél nyilván elvitte a ladikot, majdcsak előkerül valamikor. Csütörtök: holtan találjuk a McCormick-ügy elmeorvosi szakvéleménye készítőjét, majd rá egy órára a pszichológiai szakvélemény készítőjét is. Véletlen?

Logan határozott hangon válaszolt.

– Bobby McCormick bevallotta a gyilkosságot, Cameron. Mi a fenéért venne valaki a nyakába egy emberölést és vagy negyvenévnyi fegyházat, hacsak nem azért, mert tényleg elkövette a dolgot?

– Mert tudta, hogy le van zsírozva a beszámíthatatlanná nyilvánítása.

– Miért lett volna?

– Tegnap beszéltem mindkét szakértővel. Egymásra kenték a balhét, hogy a másik módosított vallomása miatt kényszerültek maguk is változtatni a szakvéleményükön. És nem is olyan burkoltan mindketten korrupcióra célozgattak a másik esetében.

– És ki fizette volna le őket?

– Gondolom, Miss Winters.

– Vagyis áttételesen Helen McCormick?

– Igen.

– És miből?

– Felvette a százezer dolláros életbiztosítást.

– Hatvannyolcezret kifizetett a banknak. A fennmaradóból lenyúlt tizenötöt Miss Winters. Szerinted maradt annyi, amiért a szakértőinknek megérte volna kockáztatni?

– Hát...

– Tudsz erre bizonyítékot?

– Nem tudok.

– Akkor lépjünk tovább a következő esetre! Weill a halottkém szerint baleset áldozata lett. Slussz. Majd ha orvosi végzettséged lesz, felülbírálhatod a megállapításait, de addig el kell fogadnod, amit mond. Megértetted?

– Meg – morogtam kényszeredetten.

– De folytatom: Kewell és Borowsky híresen rühellte egymást, Ez nyílt titok volt igazságügyi berkeken belül, még ha te új fiúként ezt nem tudod is. Talán ma eldurvult a vitájuk, és Borowsky olyat tett, ami nagy hiba volt, és ezért végzett magával.

– Nem akarod elvégezni a jogot, Chuck? Micsoda ügyvéd lenne belőled!

– Ne szórakozz!

Láttam, hogy a tervemnek lőttek: felesleges lenne bemennem a kapitányságra, mert a hadnagyot nem tudom meggyőzni az összefüggésről.

És tulajdonképpen én sem vagyok benne biztos, hogy valóban van is összefüggés.

– Befejezzük itt a munkát, és bemegyek megírni a jelentéseket.

– Oké.

– De holnap reggel első dolgom lesz elmenni abba a tárnába, és megnézem magamnak.

Egy ideig csak Logan nehéz lélegzését hallottam a túloldalon. Nagy sokára szólalt meg.

– Nem tudlak lebeszélni róla, igaz? Hiába adok parancsot, hogy szállj le a McCormick-ügyről, mert már megvan a tettes, és volna más dolgod is?

– A szabadidőmben megyek holnap, ha ez megnyugtat.

Logan letette a telefont.

Elhúztam a számat, és a készüléket visszadugtam a belső zsebembe.

– Rossz hírek? – kérdezte Meredith.

– Nagyon. Chuck már megint vett nekem egy nyakkendőt. Egyszer elment egy csapatépítő tréningre, ahol azt tanulta, motiválni kell az embereit. Ezt sajnos nyakkendővel teszi.

Lefékezett előttünk az immár túl jól ismert furgon, és kiszállás után Matthew Caine, Randall társaságában, odaballagott hozzánk.

– Maga aztán meghozta nekünk a jó időt, Larkin! – mondta elkínzott arckifejezéssel a helyszínelő.

– Igen – támogatta azonnal a halottkém. – Hétfőn kezdett, és azóta a negyedik hulla mellett kell látnom azt az önelégült képét. Mikor is volt nekünk négy nap alatt négy hullánk, Dennis? Amikor Clintont elnökké választották, nem?

– Nem, jóval utána. Azt hiszem, kilencvenkilencben.

– Vagy talán kétezerben?

– Nem, az laza év volt, de mégis inkább...

– Uraim! – vágtam közbe. – Haladjunk! Arra van a helyszín. Az ajtó és a fejtető nyitva van.

– Orvos látta már?

– Nem, de mindenki mondja, hogy menjek el...

– Úgy értem, Borowskyt.

– Ja, őt! Nem.

– Miért nem hívott mentőt?

– Mert jelen állapotában a teste legmagasabb pontja az alsó állkapcsa. Felette minden a falon van. Ha mégis túlélte, állok a fegyelmi vizsgálat elébe.

A két pasas morogva betrappolt a házba, miközben egy tiszt a magasba tartotta a helyszínt lezáró szalagot, hogy átbújhassanak alatta.

– Elvigyem, Meredith?

– Nem kéne itt maradnia?

– Ezek most elszöszmötölnek vagy két-három órát, elég, ha utána visszanézek.

– Akkor köszönöm, elfogadom.

Odaszóltam az egyik járőrnek, hogy hamarosan visszajövök, majd beszálltam a Cherokee-ba. Az államügyész-helyettes már a jobb oldali ülésen ült.

– Merre? Az irodába?

– Nem. Mára elegem volt. Vigyen haza, kérem. Flood Road.

– A főnöke nem fog kekeckedni?

– Chicagóban van valami konferencián.

Lassan visszahajtottam a lakóövezetből a belvárosba, majd végiggurultam a folyó partján, az Északnyugati Harmadik utcán. A Missouri alig látszott az ónos szitálás függönyén keresztül, pedig csak alig hetvenyardnyira voltunk a parttól. Meredith láthatóan nem akart beszélgetni, elgondolkodva bámult kifelé az oldalablakon.

Kimentem a Central Avenue-n a 15-ös útra, és délre fordultam a nemzetközi repülőtér felé. Pár perc múlva már a Flood Roadon araszoltam.

Miss Forsyth rámutatott egy zsindelyes, fehérre meszelt, egyszintes házra. Felhajtottam a rámpára, és megálltam a garázs előtt.

A hölgy kiszállt a kocsiból, megkerülte a motorházat, majd átjött az én oldalamra. Mire odaért, leengedtem az ablakot.

– Köszönöm a fuvart.

– Szívesen. Máskor is.

– Értesítsen, ha valami fejlemény lenne az ügyekben. Holnap lejár a MacDonald bírótól kapott háromnapos határidő.

– És akkor mi van? Nehéz vasban visznek el minket?

A nő felnevetett.

– Aludjon egyet maga is.

– Még csak egy óra múlt, Meredith!

– Igen? Pedig mennyi minden történt már ma!

Áthajoltam a másik oldalra, kinyitottam a kesztyűtartót, és kivettem a háromnegyedig még tele lévő becherovkás üveget.

– Vigye ezt magával a kádba!

– Úgy érti, hogy borotválkozzam meg?

Hát, ha valami hasonlót tudna összehozni, mint Helen McCormick, akkor...

– Azt magának kell tudni – kacsintottam rá, aztán hátramenetbe tettem a kocsit, és visszafaroltam az utcára. Mire elindultam, már csak azt láttam, hogy a hölgy mögött becsukódik az ajtó. Na, igen, a nők csak a hülye filmeken néznek az ember után.

Visszamentem a repülőtér irányába, s útközben lehúzódtam egy trafikhoz, ahol vettem egy Tribune-t. A kocsi melegébe visszamászva átlapoztam az oldalakat, hogy írnak-e ma is valamit az ügyről, amikor az aprók között véletlenül megláttam egy hirdetést: „Simmstől nyugatra, a város határától pár mérföldre farm teljes felszereléssel eladó. ” Mivel Daniel Weill csak előző nap halt meg, és a környéken Dan Novelle állítása szerint nem volt túl sok ranch, azt a következtetést vontam le, hogy Helen McCormick teljes sebességre kapcsolt.

Előhalásztam a telefonomat, és bepötyögtem a pár soros hirdetést lezáró telefonszámot. A harmadik csengetésre felvették.

– Igen?

– Jó napot, maguk hirdetik a farmot?

– Igen. Érdekli?

– Nem. Cameron Larkin vagyok, Helen.

– Ó!

– Sűrű napjai vannak mostanában.

– Mire céloz?

– Gyors hamvasztás, biztosítótársaság, bank, és most a farm eladása. Mire ez a sietség?

– Nem mintha meg kéne osztanom magával a dolgokat, Cameron, de elegem van ebből a farmból. A férjemre emlékeztet, és az elvesztegetett évekre.

– Megértem. Hová költözik? A lányához?

– Még nem tudom.

– És mi lesz Mannyvel? Átveszi az új tulajdonos?

– Manny két napja elment.

Rossz érzésem támadt.

– Nekem azt mondta, huszonvalahány éve ott lakik, és nincs hová mennie.

– Pedig elment. Én sem tudtam visszatartani, így aztán, amikor bementem Great Fallsba, hogy elintézzem az ügyeket, bejött velem, és a kérésére kitettem a buszpályaudvaron.

– És hová ment?

– Nem mondta. Kérdezze meg a busztársaságot!

Mekkora ötlet! Miért hiszik az emberek, hogy a távolsági buszon is utaslista van, mint a repülőjáratokon?

– Mi van Bobbyval? – kérdeztem.

– Jól van. Mindennap órákon át vizsgálják.

– Mikor tartják a temetést, Helen?

– Már megvolt.

– Mikor?

– Ma hajnalban. Elhoztam a hamvakat, és szétszórtam a legelőn.

Végtisztesség a birkaszarban. Úgy látszik, McCormick a halála után nem csak átmenetileg került egy rakás trágya alá.

– Esetleg ez volt a férje végakarata? – próbálkoztam.

– Nem tudom. Végtelenül nem érdekel, mi lett volna a végakarata. Nem is hagyott végrendeletet. Azt hitte, örökké fog élni... nos, Cameron, ha nincs más...

– Nincs.

– Akkor a viszonthallásra.

Már csak a búgás hallatszott a telefonban.

Tanácstalanul kinéztem az ablakon. Utánaszámoltam, és arra jutottam, hogy az egész ügyben csak nyolcán vannak érintve: Helen, Robert és Bobby McCormick, Manny Grattano, Daniel Weill, Miriam Winters, valamint Kewell és Borowsky. Közülük négy napon belül különböző módokon meghalt Robert McCormick, Daniel Weill, Peter Kewell és Jan Borowsky. Bobby megfigyelésre bekerült egy zárt intézetbe. Manny Grattano pedig elment. Tudtam, hogy ez azt jelenti: sosem fogom megtalálni. Ha valóban felült arra a buszra, akkor mostanra ezerötszáz mérföldes körön belül bárhol lehet, és ő nem az a típus, aki bejelenti a lakcímét. Na, persze, ha egyáltalán elment – az előzmények alapján ugyanis bőven el tudtam képzelni, hogy valahol a farmon pihenget, úgy ötlábnyi földréteg alatt. Akárhogy is van, hatan már kiszálltak a játszmából. Úgy fogytak az ügy szereplői, mint az ingyenjegyek a Super Bowlra.

Helen még él, vele most beszéltem.

Marad Miriam Winters.

Megint belelapoztam a Tribune-ba, és a hirdetések között megtaláltam a hölgy ügyvédi irodájának reklámját is. A Missouri másik partján volt a székhelye. Sebességbe tettem a kocsit, és elindultam. Áthajtottam a hídon, majd a nyílegyenes sugárúton folytattam az utamat a Malmstrom Légibázis irányába tartó gyér forgalomban. A Déli Tizennegyedik utcánál balra kanyarodtam, és nagy meglepetésemre éppen az irodaház előtt találtam egy parkolóhelyet. Amikor a bejárat felé sétáltam, egy pillanatra beláttam a mélygarázsba, és észrevettem a piros Porsche orrát. Legalább nem kerülöm el az ügyvédet, hiszen lehetett volna éppen a másik, a helenai irodájában is.

A recepciónál egy igazi Miss Montana fogadott, amit a nő mögött, a falon bekeretezve függő széles selyemszalag azonnal a belépő tudomására adott. Ez azonban vajmi kevéssé ajzott fel, mivel a hölgy selyemszalagján az is szerepelt, hogy „1963”. Még az apám is fiatalabb volt.

– Miben segíthetek, uram?

– Jó napot! A nevem Cameron Larkin, és Miss Wintersszel szeretnék beszélni – mondtam, miközben az orra alá dugtam a jelvényemet. Ez olyasmi, mint a szabadjegy: egy csomó helyre jó, viszont kinézik miatta az embert.

– Egy pillanat!

A nő méltóságteljesen bement a belső irodába, és becsukta maga mögött az ajtót. Most kellene elhelyezni a poloskákat, gondoltam. De hát igazából nem is voltak poloskáim, csak a helyzet annyira adta magát valami ilyesmire. Akkor legalább egy rágót beletaposhatnék a szőnyegbe és...

– Jó napot, Cameron – jött ki tartózkodó mosollyal Miriam Winters. – Minek köszönhetem a látogatását?

– Meg akartam bizonyosodni róla, hogy jól van.

– Jól vagyok. Miért érdekli magát az egészségi állapotom?

Jelentőségteljesen ránéztem Miss Montana ’63-ra, mire az ügyvédnő félreállt, és az irodája felé mutatott. Míg elslisszoltam mellette a szűk ajtórésben, megcsapott kellemes, leheletnyi fahéjaromát tartalmazó parfümje. Biztosan nem Jacek Brdaric volt.

Az ügyvédnő betette mögöttem az irodaajtót, és megkerülte az íróasztalát, majd leült bézs színű forgószékébe. Az iroda berendezőjének három kedvence volt: króm, fenyő és üveg. Nagyjából annyira volt barátságos a helyiség, mint az Alcatraz. A falon egyetlen személyes tárgyként Miss Winters summa cum laude diplomája függött. Még egy nyavalyás virág sem árválkodott sehol, így máris hiányozni kezdett kedvenc Aglaonema commutatumom. Ez volt az egyetlen latin kifejezés, amit a summa cum laudéval szembe tudtam állítani.

Leültem egy karosszékbe a nő asztalával szemben, és keresztbe tettem a lábam. Miriam alaposan végigmért, így én is ezt tettem vele. Almazöld kosztümöt viselt és barna, tűsarkú cipőt. Gyönyörű volt – és jéghideg. Annyira sem mozgatta meg a fantáziámat, mint Miss Hatvanhárom. Lehangoló.

– Tehát miért is akarta megnézni, hogyan vagyok? – kérdezte hivatalos hangon, miközben a nyakkendőmet vizslatta. Ez nem zavart, legalább én is szabadon tanulmányozhattam a mellét, és akkor még mindig csak 1:1 volt az eredmény.

– Mi folyik itt, Miriam?

– Mire gondol?

– Valóban azt várja, hogy részletezzem?

– Valóban, mert fogalmam sincs, miről beszél.

– Hát jó. Először is furcsának találtam, hogy maga, az állam legmenőbb büntetőügyi védője leáll egy ilyen csóró családdal...

– Másszon ki a pénztárcámból, Cameron!

– Még bele sem másztam.

– Lehet, hogy nem a pénzről szól a dolog, nyomozó. Talán reklámnak vállaltam az ügyet. Hm? Nem jutott eszébe ez a lehetőség? Néha kell egy-két nagy sajtónyilvánosságú ügy, mert az eredménytől függetlenül az ügyvéd mindig győztesen kerül ki belőle. De az is lehet, hogy szívességből vállaltam el.

Itt nem bírtam ki, és gúnyosan felkacagtam.

– Egy ügyvéd szívességből?

– Miért ne?

– Úgy hallottam, a kamarai tagság megszerzésekor cserében le kell adniuk megőrzésre az emberséget.

– Ha sértegetni jött...

– Nem azért jöttem. Valójában tényleg aggódtam magáért...

– Engem nem fog megdugni, mint Meredith Forsythot.

Most nekem tágult ki a szemem a meglepetéstől. Legalább igaza lett volna! Elszámoltam háromig, aztán mosolyogva válaszoltam.

– Ha csak maga volna a földön, és egy kis melegségre vágynék, inkább megdugnám a frizsideremet... De most hagyjuk ezt! – legyintettem nagyvonalúan, mielőtt vissza akarta volna adni a labdát. – Térjünk vissza arra, amiért idejöttem.

– Ne visszatérjen, hanem térjen végre rá!

– Jó. Elmondom, mi aggaszt. Számításom szerint maguk összesen nyolcan vannak benne a buliban. Ebből már meghalt Robert McCormick, és el is hamvasztották. A fia, a gyilkos elmegyógyintézetben van, tehát ők ketten már nem játsszák ezt a meccset, igaz?

– Miféle meccset?

Nem törődtem a közbevetéssel.

– Aztán Manny Grattano két napja állítólag felült egy buszra, hogy huszonöt év után elhagyja az egyetlen helyet, amit valaha is otthonaként ismert, és elment az ismeretlenbe. Személy szerint én azt hiszem, inkább valahol a farmon fekszik a hullája elföldelve, de ezt egyelőre nem fogom tudni bebizonyítani.

– Az biztos. Merthogy kitaláció.

– Mindegy – intettem könnyedén. – A lényeg, hogy Manny is lement a pályáról. Aztán tegnap meghalt Daniel Weill.

– Hallottam. Sajnálom. Azt mondják, baleset volt.

– Elég gyanús baleset. Tehát Weillt is kihúzhatjuk a listáról.

– Tulajdonképpen milyen listáról beszél?

Aprót tapsoltam, és helyeslően bólintottam.

– Látja, most a lényegre tapintott. Nem tudom, hogy milyen lista ez. Még nem volt időm elnevezni, mert csak fél órája jöttem rá a létezésére. Adjunk neki egy munkacímet, oké? Legyen, mondjuk, Összeesküvők listája.

– Hülyeség.

– Szóval rajta van nyolc ember. Négyről már beszéltem magának: kettő halott, egy a diliházban, egy eltűnt. Az ötödik és a hatodik személy szintén meghalt.

– Valóban? Kicsodák?

– Jan Borowsky és Peter Kewell.

– Ők mit kerestek volna ebben a... hogy is fogalmazott? Összeesküvésben?

– Az ő szerepük volt Bobby szabadlábra kerülésének biztosítása.

– Vesztegetésre céloz? – kérdezte élesen.

– Maga mondta – vontam vállat. – Én ódzkodom az ilyen sarkos megállapításoktól... Visszatérve a listámra: maradtak ketten: Helen McCormick és maga.

Az ügyvédnő mereven ült, és a szemüveg lencséjén keresztül a szememet nézte, miközben lassan ingatta a fejét.

– Maga nem normális, Cameron!

– Tudom. De ez most nem ide tartozik.

– Mit akar?

– Elmondom, mert maga szimpatikus nekem, bár valóban nem szívesen dugnám meg, ha már így rákérdezett az előbb.

Előrehajoltam, a könyökömet megtámasztottam a térdemen, és most én néztem a nő szemébe.

– Komolyan mondom, hogy nem tudom, mi folyik itt, Miriam. Tényleg! De azt érzem, hogy nem az történik, amit el akarnak hitetni. Maguk nyolcan valahogy összekapcsolódnak, és a nyolcból négy már halott. Talán öt, ha a Grattanóval kapcsolatos elméletem helytálló. Nem tudom, ki keveri a kártyákat, ám már csak idő kérdése, hogy rájöjjek. De félek, hogy elkések, és maga lesz a hatodik áldozat. Segítsen nekem!

– Miben?

– Mondja el, mi zajlik itt! Talán tudok segíteni.

– Maga most vádalkut kínál egy ügyvédnek, Cameron? – kérdezte gúnyos arckifejezéssel a nő.

– Azt kéne ajánlanom? Nem tudom, hogy maga követett-e el bármiféle bűncselekményt, Miriam. Én csak segítséget ajánlottam... bár ez a vádalkus kérdés most kizökkentett egy kicsit. Bogarat tett a fülembe, tudja?

Miss Winters felállt, az ajtóhoz ment, és kitárta.

– Köszönöm, az aggódását, Cameron.

– Hát jó – álltam fel én is. – Ha nem, hát nem. De rá fogok jönni, Miriam.

– Nincs mire rájönnie. Szellemeket lát. Ha még élne Borowsky, őt ajánlanám magának.

– Ha még élne Borowsky, nem kéne most senkit ajánlania nekem. Viszlát!

Odabólintottam az exszépségnek a recepción, majd kimentem a kocsihoz, és beültem.

Na, hát akkor ez is megvan.

Bevallom, igazán nem volt semmiféle ötletem, hogy mi a fene is történik, és még abban sem voltam teljesen biztos, hogy tényleg történik valami. Végül is elképzelhető, hogy Bobbynak elege lett az apjából, ahogy Borowskynak Kewellből, és mindketten pontot tettek a konfliktus végére. Aztán az egyik bevonult a diliházba, a másik meg ráharapott egy marék sörétre. És persze miért ne fulladhatott volna bele Weill a saját tavába? Annyi balfék ember van! Mindenre volt hát külön-külön remek magyarázat – csak éppen így együtt szaglott nagyon az egész.

Tudtam, hogy ha a megérzésem helyes, akkor benne van Miriam Winters is. Egy ilyen okos nőt nem lehetne az orránál fogva vezetni, hacsak nem akarja ezt ő is. Ha pedig benne van, akkor az iménti kis üzenet, amit a látogatásom jelentett, be fog indítani valamiféle válaszreakciót. Szerintem máris izzik néhány vonal. Mit nem adtam volna egy bírói telefonlehallgatási engedélyért! Vagy, ami még jobb: néhány miniatűr poloskáért! Talán tényleg kéne tartanom párat a zsebemben.

Az műszerfalon lévő óra szerint negyed három volt.

Caine-ék még alighanem könyékig vannak Borowskyban, egyelőre nem volt értelme visszamenni.

Elővettem a város térképét és a mobilomat. Felhívtam a tudakozót, és megkérdeztem, lakik-e a városban egy bizonyos Randolph Walken. Lakott. Megkérdeztem az operátortól a címét, és a látszat kedvéért a telefonszámát is, bár eszem ágában sem volt felhívni a pasast. A Gibsonon volt a lakása, így délre fordultam, és pár perc múlva leparkoltam a földszintes, puritán épület előtt. Egy ingatlanspekulánstól azért ennél többet vártam volna.

Ide nem mehettem be zsaruként. Ha Solomon igazat mondott, és Walken valóban bányákat hamisít – még mindig röhögnöm kellett a kifejezésen –, akkor az csalásnak számít, és kaphat érte öt-tíz évet. Egy rendőrtisztnek nem fog semmit mondani, hanem ügyvédért kezd sikoltozni. Márpedig nekem kellettek a válaszai, mert piszkosul nem az érdekelt, hogy átvert-e néhány balekot. Aki ilyen hülye, meg is érdemli. Nekem a gyilkossági nyomozáshoz kellettek az információk – és nem a Walken elleni vádemeléshez. De az ingatlanüzér ezt nem fogja elhinni. Tudtam, hogy így van, mert én sem hittem volna el a helyében.

Lehajtottam a napellenzőt, és beletúrtam fals irataim sorába, amelyeket mindig itt tartottam, hátha jók lesznek valamire. Egy darabig a magam készítette hamis újságíróigazolványt forgattam az ujjaim között, de aztán egy magánnyomozói kártya mellett döntöttem. Denverben állította ki a Brandt Magánnyomozó Iroda, és az írat pikantériáját az adta, hogy valódi volt. A képet kivéve. Egy mexikói szemétládától vettem el még San Diegóban egy letartóztatás alkalmával. Mivel életfogytot kapott kettős gyilkosságért, gondoltam, neki már úgysem kell.

A kabátomat a kocsiban hagytam, mert nem volt valószínű, hogy egy denveri magánzsaru Geronimónak maszkírozva járkáljon Montanában. Kicsit tűnődtem a nyakkendőmön, aztán mégis magamon hagytam. Legalább eltereli majd Walken figyelmét.

Kiszálltam az autóból, és átvágtam a gyepen a házhoz. A csengő az az unalmas bimbam típus volt, amitől a harmadik csengetésnél elalszik az érkező vendég. Persze karácsony idején jól jöhet, ha az ember szeretné, hogy az anyósa a fagyhalálba szunnyadja magát a küszöbön.

– Igen? – tárta ki az ajtót egy vékony, kesehajú emberke. Egy karja volt, bal zakóujja könyökben felvarrva. Azonnal éreztem, hogy ezt a fogyatékosságát használja ki a csalásokhoz. Ugyan ki feltételezné egy szerencsétlen nyomorékról, hogy éppen át akarja verni?

– Randolph Walken?

– Igen.

– Vincent Genova vagyok a denveri Brandt Magánnyomozó Irodától – mutattam meg neki tökéletes nyugalommal a kártyát. – Pár szót szeretnék váltani önnel egy ingatlan kapcsán.

Walken gyanakodva hunyorgott.

– Milyen ingatlan?

– Egy bánya.

– Milyen bánya?

– Nézze, csak ezért repültem ide Denverből, ne kelljen már a küszöbön megbeszélnem magával a dolgot.

Walken vonakodva félreállt, és beengedett lakásba.

Egy perc múlva a nappali ízléstelen kanapéján ültem, ő pedig velem szemben egy kemény támlás karosszékben feszengett.

– Mr. Walken, kötelességem tájékoztatni, hogy a megbízóm Mr. Robert McCormick özvegye. A hölgy férjének ön néhány hónappal ezelőtt eladott Simms közelében egy huszonkét hektáros ingatlant, amelyen egy használaton kívüli tárna is volt. Emlékszik erre?

A férfi gonoszul elvigyorodott.

– Na, és ha emlékszem?

– Az özvegy felmérette a bányát, és az teljesen értéktelennek bizonyult. Az ön által kért és megkapott ötvenötezer dolláros vételár a hölgy által felkért bányászati szakértő szerint indokolatlanul túlzott, az ingatlan legfeljebb tizenötezer dollárt ér, de inkább kevesebbet.

– Erről szól az üzlet, barátom. Add el annyiért, amennyit adnak érte! McCormicknak megért ötvenötezret, és kész. Aláírta a szerződést.

Walken láthatóan bevette a mesét, mivel azok tartalmazták a kulcsszavakat: a vevő nevét, a tárna helyét és a vételárat. Amit viszont nem tudhatott, hogy ezzel a tényeknek a végére is értem. Most jöhetett a blöff.

– A szakértő szerint a bányában nincs aranytelér, ellenben több helyen robbantással vittek a tárna falaira, illetve azok mélyebb rétegeibe aranyszemcséket és aranyport.

Walken szeme kitágult, és elkapta a tekintetét a nyakkendőmről. Solomon papa mégsem hülye! Ezek szerint tényleg létezik bányahamisítás.

Egy perc is eltelt, mire a pasas összeszedte magát és megszólalt: – És?

– Az özvegy egyelőre nem akarja hivatalos útra terelni a dolgot, barátom.

– Mit jelent ez?

– A hölgy megbízta a cégemet, hogy keressük fel önt, és ismertessük önnel az ajánlatát. Az özvegy negyvenötezret vissza akar kapni a vételárból két napon belül, és akkor maga megtarthatja a fennmaradó tízezret. Ez méltányos ajánlat, nem?

A férfi elhúzta a száját, és kihívóan rám nézett.

– Különben?

– Különben holnapután este besétál a rendőrségre, és feljelentést tesz ön ellen csalás miatt.

Ha ez az ajánlat valós lett volna, önmagában is súrolná a zsarolás határát. Meglepődtem, hogy milyen könnyen megy ez. Mi, zsaruk meg csodálkozunk, hogy annyian lopnak, csalnak – pedig milyen rohadtul egyszerű! És persze jövedelmező.

– Tegyen csak feljelentést. Be is kell bizonyítani azt a dolgot, amit az a kurva állít.

– Így igaz – álltam fel, mivel már megtudtam, amit akartam. – De azért csak gondolkozzon el rajta.

Kisétáltam a nappaliból, át a hallon, ki a kocsimhoz. A napellenzőbe visszadugtam a magánnyomozói igazolványt, de előtte adtam rá egy puszit. Elindultam vissza Borowsky házához, miközben átgondoltam az új adatokat.

A kérdésemre választ kaptam ettől a szemétládától: McCormickot átverték. Megvett egy meddő bányát, amit valószínűleg aranytelérrel ellátott kiváló lelőhelynek harangozott be előtte Walken.

Jó. És most akkor hová is jutottam ezzel az információval?

Sehová.

Mert ezzel csak egy új kérdés vetődött fel: hogyan lehetett átverni az éveken át aranybányát vezető Robert McCormickot egy ilyen ócska trükkel, mint a robbantás? Az első pillanatban ki kellett volna szúrnia, hogy...

És akkor megértettem: McCormick az első pillanatban ki is szúrta! Ekkorát egyszerűen nem hibázhatott az ő tapasztalatával! Mégis: nem alkudozott, nem verte orrba Walkent, hanem fizetett, mint a katonatiszt. Annak ellenére, hogy egy rohadt petákja sem volt, csak hitelei, és ennyiből vehetett volna talán egy valóban némi aranyat rejtő bányácskát is. Vagyis mi következik ebből?

Nem tudom.

Már megláttam a rendőrségi kordont, amikor rájöttem, miért vette meg a tárnát McCormick. Mert neki pontosan az a tárna kellett! Nem egy hasonló, vagy egy szomszédos, de még csak egy ugyanolyan sem, hanem az! És ez megérte neki a horribilis összeget, és azt, hogy baleknak higgyék.

De miért?

El kell mennem abba a bányába, most már biztos!

Leparkoltam a pszichológus háza előtt, átbújtam a kordonszalag alatt, majd fel a lépcsőn és be a nappaliba. A járőrök kezdtek megismerni, ezúttal már csak egyetlen új fiú állított meg egy jelvény ellenőrzésre.

A nappaliban minden ugyanúgy nézett ki, mint amikor felfedeztem a hullát: Borowsky merev felsőtesttel, nyújtott lábbal, kissé lecsúszva ült a karosszékben, a feje mögött pedig még mindig mocskos volt a fal. Randall az asztal mellett üldögélt, és a lefoglalt puskát, lőszerhüvelyt, meg a szobában talált, felbontott doboz lőszert csomagolta éppen. A halottkém ezzel szemben a hulla előtt állt, és lassan ingatta a fejét.

– Csakhogy visszaért – fogadott némi malíciával a hangjában.

– Régen várnak?

– Öt perce lettünk kész – morogta az asztalnál a helyszínelő.

– Akkor nem kérek elnézést.

– Ne is, még sérvet kapna.

– Pontosan ettől tartok magam is. Szóval, doki, mi a halál oka?

– Vérmérgezés.

– Viccel?

– Maga kezdte – vont vállat.

– Oké, egyenlített. Szóval?

– Egyetlen, a szájüregben vadászpuskával, sörétes lőszerrel leadott lövés.

– Milyen lőszer volt, Dennis? – fordultam az asztalnál bíbelődő helyszínelőhöz, mire ő felmutatott egy vaskos, piros színű műanyagból készült, réztalpú lőszert, majd odadobta a kezembe. Még így is éreztem a súlyát.

Randall megszólalt.

– Nehéz, mi? Szarvasra használják. Tizenöt darab kőkemény műanyag golyó van benne.

– Nem ólom?

– Nem. Pár éve a zöldek kitalálták, hogy a vadászatok során kilőtt ólomsörétek és golyók mérgezik a természetet. Akkor tették kötelezővé a műanyag sörétet.

– És az nem szennyezi a környezetet?

– Ki nem szarja le? A zöldek győztek, hogy aztán mi lett a valós eredmény, az már őket sem érdekli. Egyébként megvan mind a tizenöt sörét – mutatott fel egy nejlonzacskónyi, vértől és vakolattól mocskos golyócskát Randall.

Caine átvette a szót.

– Tizennégy a falban volt, egy az állkapocsban. Mivel szabad szemmel is látszott, nem vártam meg a boncolást, hanem kivettem már most.

Megkerültem a hullát, és megnéztem a feje – pontosabban a feje helye – mögött a falat. Apró lyukacskák látszottak benne, ahol a sörétek belefúródtak a falba.

– Öngyilkos lett tehát? – kérdeztem a halottkémet.

– Nem tudom.

Kiegyenesedtem, és szúrósan ránéztem a férfira.

– Most akkor öngyilkos lett, vagy nem?

– Nem tudom. Lehetett öngyilkos is.

– Úgy érti tehát, hogy megölték?

– Lehet.

– Hallgatom, doki.

Matthew Caine bólintott, és intett, hogy kövessem.

– Inkább demonstrálok, ha nem bánja, jobban megérti majd, mi a gondom. Volna szíves leülni ide?

A halottól balra, a faltól akkora távolságra, mint ahogy Borowsky helyezkedett el, letett egy ugyanolyan széket, mint amiben a pszichológus végrehajtotta az utolsó tesztjét. Beleültem, és nyugtalanul tekingettem a két vigyorgó bűnügyi szakember felé.

– És most?

– Most itt ez a puska – vett elő Randall komoly képpel egy fegyvert a fal melletti fémszekrényből. – Azonos a hossza a gyilkos fegyverével. Nincs megtöltve, ne aggódjon.

Caine rám parancsolt.

– Húzza le a cipőjét és a zokniját, aztán vegye a szájába a puska csövét.

Kitágult szemmel rájuk meredtem, de állták a pillantásomat. Levettem a cipőmet, lehúztam a zoknimat, aztán kényelmesen elhelyezkedtem, és átvettem a puskát. Kipattintottam a zárat, és belenéztem mindkét csőbe.

– Mondtam, hogy üres – jegyezte meg a helyszínelő.

– Hiszem, ha látom – morogtam, majd kényelmetlen érzésekkel eltelve a számba vettem a csövet. Fegyverolaj és acél íze áradt szét a nyelvemen. Ha egyszer öngyilkos leszek, csak altatót vagyok hajlandó bevenni. A magamfajta nem túl bátor fickók mind ezt csinálták – most már azt is értettem, miért.

– Ém mott mi jejen? – mammogtam kérdő tekintettel.

– Tessék?

– És most mi legyen? – ismételtem meg a kérdést immár üres szájjal.

– Ja! Vegye vissza a szájába, és próbálja meghúzni a ravaszt a lábujjával.

Bólintottam, és ismét nekivetettem a hátam a széktámlának. A puskát felhúztam, majd az agyát a padlóra támasztottam, és a lábujjammal némi tapogatózás után beletaláltam a kengyelbe. Kissé előre kellett dőlnöm, hogy a számat a csőre tehessem. Hangos csettenés hallatszott, amikor a lábujjammal megnyomtam a ravaszt. Egy töltött fegyver esetében már a falon csurognának lefelé az emlékképeim.

– Maradjon így! – utasított Randall, és csinált rólam egy fényképet.

Azután odajött, erősen megmarkolta a fegyvert, és a két cső közötti mélyedésbe helyezett egy félarasznyi hosszú, felém eső végén kis üvegablakban végződő hengeres tárgyat, majd egy széles ragtapasszal rögzítette a helyén.

– Most lassan csússzon le a szájával a csőről, de ne mozdítsa el a fegyvert! Majd én tartom.

Lassan letolattam a puskáról, és oldalazva lecsusszantam a székről is. Randall elfordított egy kapcsolót a puskacsővel párhuzamosított kis hengeren, mire vékony, vörös lézersugár jelent meg a levegőben, kijelölve a lövedékek útját, A sugár a fal és a plafon találkozására mutatott. Ránéztem Borowskyra, és mögötte a falra. A sörétek alig valamivel a feje felett fúródtak a falba, de volt, amelyik – nyilván gellert kapva egy csonton – nyakmagasságban ékelődött a vakolatba.

– A szentségit! – morogtam. – Hogy jött rá?

– Ez a munkám.

– Gratulálok! Komolyan.

– Kösz.

– Tehát megölték – szögeztem le.

– Nem biztos – mondta Caine, majd a székre bökött. Üljön vissza!

Leültem, majd addig állítgatták a puskát, a számat, meg a végtagjaimat, míg végül a doki megszólalt: – Most van a lézersugár ott, ahol Borowskynál a sörétek. Ne mozduljon!

Randall gyorsan körbeszaladt, és készített pár felvételt.

Ezalatt félig hanyatt dőlve ültem, miközben a lábam a padlóra feszülve már remegni kezdett, ahogy próbálta megtartani a súlyomat. A puska közel vízszintesen állt, a ravaszon billegő lábam pedig kinyújtva, a levegőben imbolygott, jó háromlábnyira a parkettától.

Mikor elcsattant az utolsó vakus felvétel is, kimerülten engedtem le a puskát, és a lábamat.

– Miért akarná valaki mérlegállásban agyonlőni magát? – kérdeztem.

– Hát ez az! Most bebizonyítottuk, hogy elvileg lehetett öngyilkosság is. Csak hát...

-...nem valószínű.

– Így igaz. De ettől még tény a tény: nem tudom teljesen kizárni az öngyilkosságot. Szerintem viszont így történhetett – jegyezte meg, és felemelte a puskát.

– Áááá! – mondta, mire engedelmesen kitátottam a számat, ő pedig beledugta a csövet.

A tust a csípőjéhez szorította, és meghúzta a ravaszt. Ezúttal kellemetlenebbül ért a zajos csettenés. Hátranézve láttam, hogy a lézersugár pontosan oda mutat, ahol Borowsky mögött a lyukak vannak.

– Hát, ez valószínűbb.

– Szerintem is. A másik gond pedig az időfaktor.

– Amennyiben?

– Kewellt, mint azt már az erdőben is mondtam, nagyjából reggel hét és nyolc között ütötték el.

– Igen, ezt mondta.

– Borowsky akkor már halott volt.

– Mennyire biztos ebben?

– Eléggé. Megmértem a máj hőmérsékletét, és végeztem egy számítást a falon lévő vértócsa alvadásából kiindulva. Az alvadás miatt elég jól vissza tudtam számolni. Véleményem szerint ez a lövés hajnali öt körül dörrenhetett el.

– Ezt alátámasztja egy tanúvallomás is – szólt közbe Randall. – A járőrök körbejártak, és kikérdezték a szomszédokat. Az egyikük egy durranásra ébredt, és felkelt, megnézte az óráját. Negyed hat volt. Ivott egy pohár vizet, de nem szólt be a 911-re, mert úgy gondolta, valami suhancok dobhattak el egy petárdát. Amikor vissza akart feküdni, látta, hogy Borowsky piros Hummere kiáll a garázsból.

– Csak éppen ő akkor már halott volt – sommáztam az elhangzottakat.

– Ahogy mondja, őrmester. Vagyis most már inkább azt mondom: gyilkosság és nem öngyilkosság.

– A kocsit megnézték?

Randall bólintott.

– Átnéztem, de csak egyfajta ujjlenyomatot találtam benne, azzal viszont tele volt. Bár nem hivatalos a véleményem, de megnéztem Borowsky ujjait, és szerintem a kocsiban lévő nyomok tőle származnak.

– Más?

– Semmi. A kocsi gyanúsan tiszta. Olyan, mintha kitakarították volna.

– Beviteti azért, igaz?

– Már fel is rakattam egy trélerre. Este alaposan átnézem a garázsban.

– Köszönöm.

Caine megköszörülte a torkát.

– Mi akkor végeztünk is, Larkin. Beszállíttatom a holttestet a proszektúrára, és megcsinálom még az éjjel Kewell tetemével együtt a boncolásokat. Reggelre talán többet tudok mondani.

– Remek.

– Maga gyilkossági nyomozó volt San Diegóban, igaz?

– Igen.

A halottkém megvakarta az állát.

– Nézze, mi itt Great Fallsban... hogy is mondjam? Nem vagyunk hozzászokva a nagyvárosi bűnözéshez, érti? Mióta maga megjelent, négy nap alatt a negyedik hullát helyszíneljük, és ebből kettő gyilkosság, a harmadik és a negyedik valószínűleg gyilkosság.

– Nocsak! Kétségei támadtak Weill halálával kapcsolatban?

– Kizárólag a történések fényében találom gyanúsnak. Orvosi szempontból tiszta ügy: vízbe fulladt. És nem lenyomták, vagy ilyesmi. Nincs rajta arra utaló nyom, hogy más is ott lett volna, és közrejátszott a halálában.

– Aha.

– Csak azt akarom mondani... maga tudja, hogy mi folyik itt?

– Még nem.

– És mit tervez most?

– Most? Most elmegyek egy bányába.

Az ajtó felé indultam, és stílusosan dúdolni kezdtem:

– Hejhóóóó, hejhóóóó...

19

Délután négy volt, és lassan sötétedni kezdett annak ellenére, hogy jó pár nap óta most először szállt fel a köd, és állt el az eső. Még a szél is csitult, ami arra engedett következtetni, hogy fagy lesz hajnalra. Vagy nem. A franc se ért ehhez.

Megérkeztem a házamhoz, és besiettem, hogy felkészüljek a hegyi túrára. Egy ideig elgondolkodtam, vajon okos dolog-e egy teljesen idegen területre, a hegyek közé, ráadásul egy elhagyott bányába sötétedés után kirándulni, de aztán elhessegettem a gondolatot. Persze hogy nem okos dolog – csakhogy ha Miriam Winters bekapta a csalit, amit meglengettem az orra előtt, és a bányának valóban van valami jelentősége, s nem csak én képzelem azt be magamnak, akkor még ma oda kell érnem, különben időt adok nekik arra, hogy... És itt állt meg a tudomány. Pontosan ezt a két dolgot nem tudtam: kinek adok időt, és mire?

Benne volt a pakliban, hogy ha nincs igazam, és annak a rohadt tárnának az égvilágon semmi köze sincs a gyilkosságokhoz, akkor reggelre be fog fagyni a seggem – és meg is fogom érdemelni.

Ez a befagyott fenék aztán kísérteni kezdett, miközben megálltam a gardróbban a villanykörte alatt, és áttúrtam a holmimat, meg azokat is, amiket apám hagyott rám. Úgy kellett tehát megválasztanom az öltözéket, hogy aztán az anyagcserémben ne jelentsen majd gátat holmi jégdugó.

Ennek alapján felvettem egy jégeralsót. Világéletemben utáltam ezt a ruhadarabot, mert az ember úgy nézett ki benne, mint egy balett-táncos, csak éppen sliccel. Azok pedig mind homokosok, tehát nem éreztem velük különösebb lelki közösséget. Vastag zokni, póló, aztán egy kockás flaneling és egy báránybőr mellény következett, s az egészet megkoronáztam apám egyik polárbélésű, de kívül vízhatlan, terepmintás anyaggal burkolt overalljával, amiben valószínűleg horgászni járhatott – legalábbis a ruha halszaga erre utalt. Felvettem a bakancsomat, majd a tükör elé álltam. Nem hiszem, hogy Armstrongék jobban fel voltak öltözve a Hold-sétához.

– Nos, ha a tárnával végeztem, alighanem felderítem a Marsot is – mondtam fennhangon.

Leakasztottam a fogasról egy hátizsákot, és beledobáltam mindent, amiről úgy véltem, szükségem lehet rá a hegyek között: zseblámpa, gyufa, a karton cigi megmaradt része, egy feszítővas, kisbalta, vadászkés, egy palack ásványvíz és két üveg Jack Daniels, hogy mégse érezzem magam majd annyira egyedül.

A zsákot a hátamra vetettem, és az előszobában a fejembe húztam egy fekete símaszkot, amit felgöngyöltem a homlokomra meg a tarkómra, hogy sapkaként tudjam viselni. Végül is nem bankot rabolni indulok! Apropó bankrablás. Visszaléptem a gardróbba, és lecsatoltam a Glockot a földre dobott nadrágom szíjáról, majd ráakasztottam az overall övére. Ellenőriztem a tárakat, és az egyiket belöktem a fegyverbe, a másikat meg beletettem a mellrészen lévő egyik zsebbe. Huszonnyolc töltényem volt összesen, ha ez nem lesz elég, akkor már úgyis csak a Nemzeti Gárda segíthet.

Kiléptem az ősz végi alkonyba, és csodálkozva láttam, hogy a hegyek felett pár percre még a sápadt nap is feltűnt, hogy aztán gyorsan fejest ugorjon a távoli csúcsok mögé.

Elindultam a Cherokee-val le a városközpont felé, majd átrobogtam a centrumon, és a Simms felé vivő sztrádán folytattam az utamat. Az első benzinkútnál megitattam a terepjárót, és vettem három szendvicset, amit az autóba visszaülve el is fogyasztottam, miközben a tempomat tartotta a hetven mérföldet. A vacsora végeztével összegyűrtem a szalvétákat, előkerestem a mobiltelefonomat, és felhívtam Chuck Logan irodai számát, de közölték, hogy már elment. Ekkor előkerestem a mobilszámát, és megpróbálkoztam azzal. Gondoltam, ideje lesz pár szót mondani neki – mégiscsak a főnököm, vagy mi.

– Helló, hadnagyom!

– Üdv, Cameron. Mire jutottál Borowskynál?

– Nagyon úgy néz ki, hogy gyilkosság.

– Halljam a részleteket!

A következő tíz percben összefoglaltam a hadnagynak mindazt, amit a mai két emberölés helyszínén megtudtam. Ezúttal nem vágott közbe, csak egy-egy hümmögéssel jelezte, hogy nem aludt el.

– És most hogyan tovább? – kérdezte, amikor a végére értem az elbeszélésnek.

– Úgy gondoltam, megvárom, mire jut a boncolás, és mire jut Dennis Randall a begyűjtött nyomaival, meg a Hummer átvizsgálásával. Elmondásuk szerint reggelre meglesznek az eredmények.

– Egész pontosan mit vársz ezektől a vizsgálatoktól?

– A kocsiból ujjnyomokat és esetleg DNS-mintát, a boncolásoktól meg szintén DNS-t, illetve bármi egyebet, ami a tettesre utalna. Ruhafoszlány, elemi szálak a ruházatából, valami anyagmaradvány, ami a foglalkozására vagy a tipikus mozgási helyére utalna. Egyszer volt egy sorozatgyilkosom, aki pék volt. Az buktatta le, hogy több helyszínen maradtak utána lisztszemcsék.

– Tehát reggelre.

– Igen. A vizsgálatokat majd összevetjük. Bár ezt így még nem mondtam ki, de nyilvánvaló, hogy a két szakértőt ugyanaz az ember ölte meg. Agyonlőtte a pszichológust, elvitte a Hummert, és elgázolta Kewellt. Mivel ugyanarról a fickóról van szó, a kocsiban, a lakásban és mindkét holttesten is lehetnek nyomai. Többszörös az esély, hogy találunk valamit.

– Beszéltél a szomszédokkal? Vannak szemtanúk?

– Senki használható. A legtöbbet érő is csak azt látta, hogy Borowsky hajnalban elhajt a monstrumával, és mostanra már azt is tudjuk, hogy mégsem ő vezette. Szóval semmi. A járőrök is kérdezősködtek a környéken, de nincs tanú.

Persze hogy nincs, gondoltam. Sosincs tanú, csak a filmeken. Az emberek ma már tartják magukat a ne szólj szám, nem fáj fejem elvéhez. Valahogy az az érzésem, hogy 1960 után mindenkinek a három majom volt a jele az óvodában.

– Hol vagy most, Cameron?

– Bevásároltam, és hazafelé tartok – hazudtam Chucknak. Tudtam, hogy azért kérdezi, mert hallja, hogy kocsiból telefonálok. – Kipihenem magam, mert a reggeli eredményekhez képest lehet, hogy pár napig nem lesz alvás.

– Akkor jó pihenést!

– Neked is – válaszoltam, és letettem a mobilt.

Este negyed hét volt, amikor megérkeztem Simmsbe. Elrobogtam Solomon boltja előtt, és a városka túlsó végén lehúzódtam a padkára, majd felkapcsoltam a belső világítást, és kikerestem az ajtózsebből az ingatlan-nyilvántartási térképet, amit előző nap kaptam. Kissé kuszának tűnt, és nem tüntetett fel terepvonalakat, magassági léptéket vagy bármi más jelölést, amiből kiderült volna, hogy az a huszonkét hektár vajon vízszintesen terül el egy sivatagban, avagy negyvenöt fokos lejtőt képez egy orom oldalában, és csak síugrósáncnak alkalmas. Pár perc tanácstalan hümmögés után elővettem a kesztyűtartóból egy Montana turistatérképet, ami széthajtva akkora volt, hogy ponyvagarázst varrhattam volna belőle a Jeepnek. Addig bűvészkedtem, míg egy vaskos mappává nem sikerült összehajtogatnom, de azt máris láttam, hogy sosem leszek képes még egyszer az eredeti méretére visszapasszítani. A Simms környékét ábrázoló A3 méretű oldalra helyeztem a helyrajzi térképet, és az eltérő lépték ellenére is egész gyorsan betájoltam magam.

Még huszonhat mérföldet kellett nyugat felé autóznom, ami egyben azt is jelentette, hogy egész mélyen be fogok hatolni Lewis és Clark megyébe. Azután balra lesz egy mellékút, amire le kell térnem, és újabb hat-nyolc mérföldnyi zötyögés következik, de akkor már földúton. Ekkor el fogok érkezni egy Y elágazáshoz, aminek az északi ága meredeken felmegy a hegyoldalra, míg a déli út a völgyben halad tovább. És a két út pontosan közrefogja a McCormick meddő bányáját rejtő területet.

Na, akkor gyerünk!

Sebességbe kapcsoltam, és visszasoroltam az útra, majd hatvanmérföldes tempóval megindultam úti célom felé. A kocsi alatt gyorsan suhantak tova a csíkok, a felkapcsolt reflektor pedig mindkét oldalon sűrű fenyveseket világított meg. Egy ideig gyéren szállingózott a hó, de nem maradt meg a földön, mert nulla fok körül lehetett a hőmérséklet, a hópelyhek pedig azonnal semmivé foszlottak, amint hozzáértek valami szilárd tárgyhoz. Néhány mérföld után a fenyők egyre közelebb jöttek, majd hamarosan összeborultak az aszfaltszalag felett. Visszavettem a tempót negyvenre, mert már két alkalommal is átszaladt előttem valami prémes állat, alighanem mosómedve. Igazán nem szerettem volna, ha egyszer valami masszívabb élőlény is a túloldalon találna valami érdekes látnivalót, és pont előttem akarna átjutni. Rosszul venné a lelkem, ha bekönyökölne a szélvédőn keresztül egy féltonnás jávorszarvas.

Megláttam a földutat, majdnem ott volt, ahol a térkép szerint lennie kellett volna. Lefékeztem, és visszatolattam a torkolathoz, majd ráhajtottam a mellékútra. Szerencsére csak az első pár méter volt sáros, és az agyagos földben számos guminyom látszott. Hogy mikor kerültek oda, nem lehetett megmondani – pontosabban mostani öltözködésem ellenére sosem voltam egy Nyomkereső, tehát én nem tudtam volna meghatározni, mikor jártak arra autóval. A sáron átjutva kemény, jobbára sziklás talajra jutottam, és azt, hogy tulajdonképpen merre is megy az út a fennsíkon, csak abból lehetett tudni, hogy itt-ott látható volt némi kopás a sziklák réseiben kinőtt fűcsomókon.

A térkép szerint hat-nyolc mérföldes út a kocsi távolságmérője szerint valójában tizenhárom lett, mire elértem az Y elágazást. Na, igen, talán nem légvonalban kellett volna mérnem, a valóságban ugyanis tele volt kanyarokkal, és ezen a tizenhárom mérföldön legalább kétezer lábnyival magasabbra is kerültem, akkora volt az út emelkedése. Az egyik kanyarulatban észrevettem, hogy a távolban fénypontok ragyognak, és felettük a sötét égbolt is halványabban dereng. A Simms nevű porfészek innen nézve roppant hívogatónak tűnt.

Az Y-nál megálltam, és elgondolkoztam, honnan lenne jobb megközelíteni a tárnát. Ha a völgy felé megyek, felfelé kell kapaszkodnom a bánya bejáratához, ha a hegynek indulok el, akkor viszont ereszkednem kell majd. Úgy döntöttem, másszon inkább Detroit terméke, és a meredek útnak fordítottam a kocsi orrát. Csak pár száz yard után jutott az eszembe, hogy végül is mindegy volt, melyik utat választom, mert így is mindenképpen másznom kell majd, amikor a tárnából visszafelé jövök. Ennyit arról, hogy milyen okos vagyok.

Feltűnt, hogy ezen az úton nincsenek guminyomok, és a fű sincs kitaposva – mert nincs fű. Az abroncsok érdes sziklán kapaszkodtak felfelé, és nem hagytak nyomot maguk után.

Nagyjából egy mérföldre kissé kiszélesedett a csapás, és ezt kihasználva megfordultam, majd leparkoltam az út közepén. Amikor kikapcsoltam a motort, olyan csend telepedett rám, hogy vágni lehetett volna. Komolyan berezeltem, és alaposan elgondolkoztam, vajon tényleg vagyok-e én olyan kemény legény, hogy éjnek évadján a világ végén egyedül leereszkedjem egy ismeretlen bányába.

– De hülye vagy, Cameron! – mondtam hangosan, hogy kissé elűzzem a csend miatti kellemetlen érzéseimet.

Vajon élnek még erre grizzlyk? Vagy már csak feketemedvék? Nem mintha azokkal szívesebben álltam volna le egy menet kötöttfogásúra.

Kiléptem az éjszakába, és a hátamra vetettem a zsákomat. Itt fent nem voltak felhők, és szélcsend honolt, a hold pedig fehér fénybe burkolta a tájat. Legalább zseblámpa nem kellett. Becsuktam az autó ajtaját, és ezzel elaludt a belső világítás. Most már tényleg csak a hold fénye maradt, és az éjszaka hangjai.

Meg a majré.

Komolyan eltöprengtem rajta, hogy ezt a kirándulást inkább majd úgy címkézem fel, hogy „felderítés”, és most visszaautózom Simmsbe, veszek egy karton sört, aztán a jól ismert motelben szundi reggelig. Ébredés után pedig kijövök ide napfénynél, és világosban olyan bátor leszek, mint négy Szovjetunió Hőse együttvéve.

Egyébként valahol ezért nem bírom az akciófilmeket sem: életszerűtlenek. Mit csinált például Bruce Willis abban a toronyházban, amelyet megszálltak a terroristák? Rohangászott meg lövöldözött. Ugyan ki hiszi el, hogy egy valódi zsaru tényleg nekiáll rendet tenni egyedül egy csapat marcona ellen? Ráadásul azokért, akik amúgy általában a pokolba kívánják. Én biztosan megültem volna egy íróasztal alatt, mint a kotlóstyúk, amíg vége nem lesz az egésznek – és szerintem a föld lakosságának nagy része a lelke mélyén meg is értene ezért. Aki nem, az meg menjen ki a legközelebbi buszpályaudvarra, és kössön bele az első kopasz bunkóba, aki szembejön – aztán majd utána megint visszatérünk a kérdésre, amikor a véleményformáló találkozás után kikerült a kórházból.

Letekintettem a sziklás hegyoldalon, és észrevettem a legalább háromszáz lábnyival lejjebb kanyargó déli ösvényt. Ha az Y-nál a másik irányba indulok, most onnan néznék felfelé. A hegyoldal igen meredeknek tűnt, de nem volt járhatatlan. Embermagasságú sziklák alkották, amiket valami régi hegyomlás szabadíthatott rá a lejtőre. Az út, amin álltam, tulajdonképpen csak egy csapás volt a meredély oldalában, amely a Cherokee túlsó felén már ugyanolyan intenzitással emelkedett tovább a csúcs felé, mint alattam. A sziklák réseiben itt-ott csenevész bokrok nőttek, és sok helyütt hófoltok csillogtak a mélyedésekben. Hiába nyújtogattam a nyakamat, nem láttam innen fentről a tárna bejáratát, ezért úgy döntöttem, felkapaszkodom egy szikla tetejére. Jó öt lábbal magasabbról sem vettem azonban észre semmit, kivéve keleten az országút szalagját, ami a kristálytiszta, fagyos levegőben világosan kígyózott egészen Simmsig. És az egész úton csak egyetlenegy reflektor araszolt. Ha egyszer egy csiga helyszínt keresne, ahol jó esélye van élve átkelni egy kétsávos aszfaltúton, akkor a Lewis és Clark megyében található lenti utat javasolnám neki. Hogy közben megfagyna...? Hát, istenem!

Lemásztam a kocsi mellé, és megindultam a hegyoldalban arrafelé, ahol a tárnát sejtettem. Igazából ez így nem is igaz, egyszerűen csak elindultam lefelé, remélve, hogy előbb-utóbb csak rábukkanok valamiféle bejáratra. Alaposan meg kellett néznem, hová teszem a lábam, de ettől eltekintve nem volt túlzottan nehéz a mászás. A kevés növényzet nem takarta a sziklatömböket, így jól meg tudtam vizsgálni, hogy hová is rakhatom a bakancsomat.

Talán öt-hat percet ereszkedhettem így óvatosan lefelé, amikor megálltam tájékozódni. A kocsit már nem láttam, hiszen eddig talán százlábnyival jöhettem lejjebb, így a terepjárót teljesen elfedték a sziklák. Úgy saccoltam, a lenti földútig lévő távolságnak a negyedét tehettem meg. Megint felhúzódzkodtam egy magasabb sziklára, és körbenéztem a holdfényes tájon, nem látok-e valahol emberre utaló nyomot. Ezúttal feltűnt valami. Jobbra, kissé lejjebb mintha ösvényt láttam volna, és valami fekete tömb vetett keskeny árnyékot a közeli sziklákra. Betájoltam magam, majd lecsúsztam a szikláról, és folytattam az ereszkedést, de ezúttal oldalra is mozogtam, jobbra tartottam, hogy elérjem az ösvényt. Újabb tíz percembe került a dolog, és magam is meglepődtem, amikor egy magas kőtömböt megkerülve egyszer csak azon vettem észre magam, hogy az ösvényen állok. A talaj itt egyenletesebb volt, alig pár öklömnyi kavics törte meg a többé-kevésbé simára kopott felszínt. Egy időszakos patak medrébe kerültem, ezt néztem magasabbról ösvénynek. A talaj mélyedéseiben homok látszott, valamint egy sötétebb folt, amit keréknyomok szabdaltak össze.

Leguggoltam, hogy alaposabban megvizsgáljam, mit is találtam. Aszfaltjáró rendőrtisztként nem vagyok valami nagy nyomolvasó, de hát ilyen helyzetben az ember legalább úgy csinál, mintha valóban érne is valamit, hogy szemügyre veszi a dolgokat. Az aszfaltjárás azonban most jól jött, mert felismertem a sötétebb anyagot: kátrány volt. A nyomokat egy kézikocsi vagy targonca hagyhatta benne, de ennél többet nem tudtam megállapítani róla. Még a korukat sem, bár volt egy olyan érzésem, hogy nem mostanában kerültek oda.

Felálltam, és megindultam a mederben felfelé, mivel a nyomok is arra tartottak. Azt szerencsére még el tudtam dönteni, hogy egy abroncsnyom merre is tart valójában – feltéve persze, hogy nem fordítva szerelték fel a gumit a felnire...

Ezúttal szerencsém volt, alig húsz yard után kijutottam egy természetes kis kőpárkányra, amelynek talán tíz yard lehetett minden oldala, és nagyjából négyzetalakot formázott. Balra észrevettem azt a fekete tömböt, amit fentebbről már láttam, csak nem tudtam megállapítani, hogy mi az. Most, közelről már nem volt nehéz dolgom: öreg, korhadófélben lévő deszkákat és gerendákat tornyozott egymásra valaki. Arra gondoltam, talán a tárna oldalfalait támaszthatták ki velük. Gyorsan körbenéztem, és nem is értettem, hogy kerülhette el a figyelmemet az első pillanatban a sötéten, fenyegetően rám meredő üreg.

A halott ember bányája.

Jó kis cím lenne egy rémregénynek. Én viszont kis híján berezeltem. Most már tényleg kezdett elegem lenni ebből a kísértethistóriából. És csak magamat okolhattam, hogy minden kavics mögött szellemeket látok...

Drrrrrrr!

Ember ekkorát még nem ugrott mobiltelefon hangjára. Mikor újra kaptam levegőt, feltéptem a terepszín ruha mellzsebét, és elővettem a telefont. Úgy emlékeztem, a kocsiban hagytam, mert nem feltételeztem, hogy a lakott helyektől ilyen távol van térerő. Talán itt is csak azért volt, mert magasan voltam – ha ugyan ennek van valami köze a térerőhöz.

Ki a fene lehet ez?

– Larkin – szóltam bele a hallgatóba.

– Itt pedig a kedvenc helyszínelője, őrmester.

– Üdv, Dennis! Mi újság a nyomokkal?

– Még dolgozom rajtuk, majd csak reggelre tudok valamit mondani.

– Akkor meg mit akar?

– De ideges ma este, őrmester! Megjött a DNS-eredmény, amit várt.

Gyorsan száguldottak a gondolataim, de valahogy nem akart beugrani, most éppen miről is beszél Randall. Annyira máson járt az agyam, hogy segítségre volt szükségem. Meg is kértem a pasast:

– Segítsen nekem, Dennis! Milyen DNS-eredményt várok is én?

– Odaadta azt a fogkefét, nem emlékszik?

Ja, hogy az az eredmény.

– Már beugrott. Szóval?

– Nos, a fogkefén elég anyagmaradvány volt ahhoz, hogy értékelhető mintát nyerhessenek a...

– Hagyjuk a rizsát, Dennis! Most olyan helyen vagyok ahol az is csoda, hogy egyáltalán elért. Kié az a minta?

– Bobby McCormick apjáé.

Ezt is vártam. Végül is Robert McCormick fürdőszobájából csentem el Robert McCormick fogkeféjét. Vajon ki a fenének a DNS-e lehetett volna rajta? Nem is tudom, mit vártam ettől.

Randall megunta a csendet:

– Mondom: a fiú apjáé!

– Értem!

– Nem hiszem, hogy érti, mert akkor már káromkodott volna.

– Miért?... – és akkor leesett végre a tantusz. – Úgy érti, hogy Bobby biológiai apjáé?! Nem Robert McCormické?

– Na, most érti!

– Ó, bassza meg!

– Nem megmondtam, hogy káromkodni fog?

– Kösz, Dennis!

– Máskor is.

Becsuktam a telefont, és ezúttal ki is kapcsoltam, mert tudtam, hogy egy következő hívás szívszélhűdést fog okozni. Minimum.

Tehát akkor... lassan... hogy én is értsem: Robert McCormick a halála estéjén együtt iszogatott a fia igazi apjával. Erről Bobby a kihallgatásán nem szól egy szót sem, pedig saját bevallása szerint bent volt a házban. Miért? Talán ő is tudja, hogy ki a valódi apja?

Nem értem.

És a slusszpoén: a fiú igazi apjának a fogkeféje volt a fürdőszobában a Helené mellett.

Mi az úristen folyik itt? Egyszerűen nem találtam logikus magyarázatot az egészre.

Semmit.

Félre is raktam inkább a problémát, és igyekeztem a jelenre koncentrálni, ami egészen pontosan egy komoran ásító üreg volt az isten háta mögött egy hegyoldalban. Rettegve bámultam a tárnát.

– Cseszd meg, Cameron, tényleg be akarsz te oda menni? – tettem fel magamnak a kérdést, és idegesen felnevettem.

Pont, mint azok az ostoba fickók a moziban, akik úgy palástolják a félelmüket a horrorfilmen, hogy benyögnek valami hülye poént.

Nagyot nyeltem, és közelebb mentem a tárna nyílásához. Olyan háromyardnyira az üregtől megálltam, és alaposan megnéztem a bejáratot. Igazából azt reméltem, le lesz zárva egy vastag acélráccsal, és akkora lakatokkal, amik King Kongot is a fenekén tartanák, hogy aztán azt tudjam mondani: hát, én megpróbáltam. Tulajdonképpen már egy kézzel írt „Tilos a belépés” feliratú sajtcédula is elég lett volna – de az sem volt.

A bánya bejárata legalább három yard széles volt, és ugyanannyi magas, a peremét körben vastag gerendák alkották, és – ennyi. Nem láttam beljebb. Az embernek fogalma sincs arról, mi az a sötétség, amíg nem próbál éjjel behatolni egy bányába.

Lenéztem a földre, hogy vajon a guminyomok ott vannak-e, de nem láttam semmit: sima kőlapokon álltam, nem látszott meg rajtuk semmiféle nyom.

– Hát, ha már idáig eljöttem... – folytattam monológomat az egyre hidegebb éjszakában, és vállat vontam.

Leakasztottam a hátizsákomat, és elővettem a zseblámpát. Eszembe jutott, hogy nem hoztam magammal tartalék elemet. Elfordítottam a kapcsolót, és remény hasított belém, hogy talán lemerültek a telepek, és akkor nem kell... de működött. Éles, fehér fénykéve vetült a lábam előtt a földre. A barlangszerű bejárat felé lendítettem a lámpát, de a sötétség elnyelte a fényt. Láttam, hogy az nem fog menni, hogy majd innen pásztázok és kukucskálok. Tényleg be kell mennem.

Elővettem a Glockot, és csőre töltöttem, miközben a lámpát a mozdulat idejére letettem a földre. Azután nagy lélegzetet vettem, és jobb kezemben a pisztollyal, a balban pedig a lámpával beléptem a tárnába.

Nem is volt olyan vészes.

Például nem kapaszkodtak az arcomba és a hajamba a denevérek. Ugyanis éktelen szárnycsapkodással sikerült mindegyiknek elrepülnie a fejem felett a kijárat irányába... Igaz, ezt az is segíthette, hogy magzatpózban hevertem a földön, és ezzel helyet adtam nekik a távozásra. Mikor elhalt méltatlankodó ciripelésük, óvatosan kikukucskáltam karom takarásából, és körbelendítettem a zseblámpát.

– Senki többet, harmadszor? – kérdeztem.

Nem voltak többen, vagy ha mégis, csak a rezignáltak maradtak, akiket nem érdekeltem.

Felálltam, és leporoltam a ruhámat, valamint letöröltem a térdemről denevérszart, amibe sikeresen belevetettem magam, amikor alig két perce megindult körülöttem a levegő. Mivel pisztolyos kézzel nem nagyon lehet denevérszart pucolni, fájó szívvel visszatettem a Glockot a tokjába. Az eszem azt súgta, hogy amúgy sem lehet itt senki. Feltehetően az első látogató zavarja el a denevéreket, és ez a dicsőség most nekem jutott.

Miután végeztem ezzel az igazán étvágycsináló munkával, fogtam a zseblámpát, és körbepásztáztam a tárnát. Megállapítottam, hogy alig húszlábnyit jutottam előre a bejárattól, de a sötétség már úgy körbevett, hogy szinte ruhaként tapadt rám. Oldalt, a falak mellett kétyardos távolságokban arasznyi vastag oszlopok álltak, közöttük szellősen deszkákat szegeltek fel, hogy megtartsák a tárna oldaláról leguruló törmeléket. A pallók résében látni lehetett a szürkés kőzetet, és a földet, ami a falat alkotta. Felnéztem a mennyezetre, és nyugtáztam, hogy ott is az oszlopokra erősített gyalulatlan deszkák tartják vissza a hegyet attól, hogy maga alá temessen.

Hogy maga alá temessen... – már csak ez a gondolat hiányzott! A verejték hatalmas cseppekben gyöngyözött az arcomon, és nem a melegtől. Most már nemcsak be voltam gyulladva, de szép lassan rám tört a klausztrofóbia is. Érdekes: nem is tudtam, hogy klausztrofóbiám is van! Eddig sosem volt bajom a zárt terekkel – mondjuk, bányában sem jártam még. Éreztem, hogy hirtelen nagyon fáradt leszek, és elegem van az egészből. A kurva denevérekre elpazaroltam az egész adrenalinkészletemet. Alighanem hoznom kellett volna magammal pótlásként pár ampullányit. Az ampulláról azonban eszembe villant, hogy mégsem vagyok egyedül: Mr. Daniels készen áll, hogy a segítségemre legyen. Benyúltam a hátizsákba, és elővettem az egyik whiskyt. Hátravetett fejjel megittam körülbelül a negyedét, és azonnal megfordult körülöttem a világ.

– Huhh! A folyékony adrenalin!

Visszacsavartam a kupakot, bedugtam az üveget a zsákba, és továbbindultam. Az első forduló után számolni kezdtem a lépéseimet, mert máshogy nem voltam képes mérni a távolságot. Száztíz lépés után eszembe jutott, hogy mennyivel okosabb lett volna az oldalfalat tartó oszlopokat számolni. Most már mindegy volt, hát maradtam az egyéni távolságmérésnél. Százhetven lépésnél kiszélesedett a folyosó, és egy tágasabb üregbe értem, ahol a mennyezetet és az oldalfalakat nem tartották deszkák és gerendák. Úgy véltem, hogy ez egy természetes úton létrejött terem lehetett, de ebben nem voltam biztos. A geológiához nagyjából annyi közöm volt, mint, mondjuk, az atomfizikához.

A terem oldalánál egy négykerekű kiskocsit vettem észre. Ahogy elnéztem, úgy három yard hosszú lehetett és négy láb széles, platóját vastag acélabroncs keretezte keményfa deszkák alkották. A kocsi elejénél és végénél egy-egy furcsa fatákolmány állt: vaskos lapok függőlegesen, és belsejüket félkörívben kifűrészelték. Alaposan körbejártam a zseblámpa erős fényében a szerkezetet, és arra gondoltam, valaha vizeshordókat szállíthattak rajta a bányába, hogy megitassák a bányalovakat. Vajon voltak itt bányalovak? Tanácstalanul körbetekintettem, és észrevettem a kocsi elejére szerelt rudat, a rácsatolt hámot és a gyeplőt. Ezek szerint a kocsit valóban lóval mozgatták. Megpróbáltam megtolni, de alig egy ujjnyit mozdult meg, aztán, ahogy elengedtem, visszahuppant abba a mélyedésbe, amit ez egy helyben állás során a kerekek nyomtak maguk alatt a kemény földbe. Hát, ezt tényleg nem nagyon lehetett máshogyan megmozdítani, mint lóval. Most már biztos voltam benne, hogy vizeshordókat fuvaroztak vele. Vagy kátrányosakat. Hát persze! A vízmosásban a kifröccsent kátrány, amiben a keréknyomot felfedeztem! Ahhoz kellett ez a furcsa tákolmány: nem vizet hordtak vele, hanem katrányoshordókat! Körbevilágítottam, és láttam, hogy a járatok tartógerendáit kátránnyal itatták át a nedvesség ellen.

Akkor tehát a keréknyomok már ki tudja, mióta ott vannak.

A falak mentén körbesétáltam a teremben, és megállapítottam, hogy nincs benne semmi, csak a kocsi, néhány gerenda, két rozsdás csákány és egy lapát. Semmi jele annak, hogy itt mostanában ember járt volna.

Nagyon úgy nézett ki, hogy vakvágányra futottam.

Dühösen a földre köptem, és elővettem a zsákomat, hogy előhalásszam Jacket egy újabb csókra. Miközben a zsákomon kortyolgattam a whiskyt, éreztem, hogy ez egy teljesen felesleges kör volt. Miriam Winters, ha értett is az üzenetből, és leadta a drótot, a többiek nem azokat a nyomokat kezdték eltüntetni, amiket én vártam. Ez pedig azt jelentette, hogy valami más helyen ezekben a percekben éppen gondosan besöprik a koszt a szőnyeg alá. Vagy – ami még valószínűbb – feleslegesen szereztem újabb ellenséget magamnak, és Miss Winters tiszta, mint a hó. Már persze, ha ilyet ügyvéddel kapcsolatban lehet egyáltalán mondani.

Visszaraktam a félig teli üveget, és még egy pillantást vetettem a teremre. Három járat volt benne: amelyiken bejöttem, és még kettő, amelyek egymás mellett nyíltak a bejárattal szemközti falban. Odamentem hozzájuk; és még egyszer bevilágítottam a belsejükbe: az egyik viszonylag tiszta volt, de a másikban, a torkolattól alig kétyardnyira egy omlás törmelékhalma látszott. Törött gerendák és korhadó pallók keveredtek a lezúdult földdel. A halom tetején, a talajtól vagy hétlábnyira egy akkora nyílás látszott, mint egy nagyobbfajta tévé, de ettől eltekintve a járat el volt zárva.

– Akkor ennyi volt – morogtam.

A bejárat felé lendítettem az elemlámpát, és gyors léptekkel megindultam, hogy elhúzzam innét a csíkot, mielőtt teljesen megőrülök attól, hogy mennyire be vagyok gyulladva ettől a magányos bányától.

Feljebb emeltem a lámpát, hogy bevilágítsak a kifelé vezető járatba, de a járatban már fény derengett! Egy teljes évnek tetsző másodpercig megdermedtem a rémülettől Méghozzá szó szerint. Gondoltam én akkor mindenre a barlangi lidércektől kezdve a feltámadt zombikon át a halott McCormick szelleméig, főleg, hogy a halványan sejlő fényben egy kontúrtalan sziluett mozgott a járat falán.

Azután véget ért az a másodperc, amit nem kívánok az ellenségeimnek se – illetve nekik igen és amikor végre működni kezdett az agyam, ráébredtem, hogy valakik jönnek befelé a terembe. A kezükben mozgó lámpák adták a fényt, és nyilvánvaló, hogy többen lehettek, mert az elöl haladót világították meg hátulról a mögötte jövők lámpái, így az ő árnyékát láttam a falon mozogni.

– A kurva életbe! – szisszentem fel.

Gyorsan körülpillantottam búvóhely után, de nem sok lehetőségem maradt: a kocsi alá mehettem, vagy a két hátsó járat valamelyikébe. Az ösztönök döntöttek helyettem: a beomlott folyosó volt a legközelebb, és mire észbe kaptam, már négykézláb rohantam fel a törmelékkupacon, mint egy menekülő gyík, majd fejest ugrottam az omladék tetején látható nyílásba, és kikapcsoltam a lámpámat. A túloldalon persze így teljes sötétség fogadott, és pár lábnyit lefelé csúsztam a kupac oldalán, mígnem nekizuhantam egy gerendának, és megállt a bukfencezésem. Az oszlop a rekeszizmomat találta el, és azonnal kiszorult a levegő a tüdőmből. Némán öklendeztem, és csak annak tudtam örülni, hogy legalább újra csillagokat látok – azokat viszont mindenütt.

Egy perc múlva jobban lettem, és körbetapogattam a lyukat. Hamar rájöttem, hogy a zseblámpámat elhagytam valahol a tigrisbukfenc közben. Nem megmondtam, hogy egyszer ebbe a figurába fogok beledögleni?! Az üreg, amibe kerültem, nem egy járat kezdete volt, hanem csak egy szűk gödör: alig három yard hosszú, tele élesre hasadt fadarabokkal. Az omlás itt már teljesen elzárta a további utat. Visszafordultam arrafelé, amerre az üreg száját sejtettem, és magam előtt tapogatva abba az irányba igyekeztem kúszni, miközben a pánik kezdett elhatalmasodni rajtam. Mindenféle fény nélkül bekerültem egy apró sírba, és ha túlélem is azoknak a látogatását, akik éppen közelednek, még mindig nem lesz esélyem kijutni, ha nem találom meg azt a rohadt lámpát.

És akkor a kezembe akadt az elveszettnek hitt pilács. Majdnem felsikoltottam az örömtől, és erőnek erejével kellett visszafognom magam, nehogy azonnal felkattintsam, elárulva rejtekhelyemet az érkezőknek. Szapora mozdulatokkal megsimogattam a lámpát, és fékevesztett örömöm elillant: az üveg ki volt törve, az izzó pedig elpattant, parányi szilánkjai felsértették az ujjamat.

Most jutottam el oda, hogy beleüvöltök a feketeségbe.

Szerencsére épp ekkor fény villant tőlem balra, kissé fentebb. Az üreg szája! Egészen máshol volt, mint ahol sejteni véltem. Beleborzongtam, hogy fény nélkül máris elhagyott a tájékozódási képességem, pedig józanul belegondolva nem lehettem tovább sötétben, mint fél percig.

Felkapaszkodtam a nyílásba, és kilestem.

Ketten voltak.

A bejáratban álltak, és az enyémnél jóval komolyabb teljesítményű kézi reflektoraikkal pásztázták a termet. Most, hogy láttam, emberek vannak itt, vagy legalábbis úgy néznek ki, mint az emberek, tudtam, hogy van ellenszerem. A kezem az övem felé tapogatott, és lassan előhúztam a Glockot.

Nem láttam őket tisztán. Prémes sapkát és vastag anorákot viseltek, ami eltorzította az alakjukat. Az sem tett jót a látásomnak, hogy a jókora lámpákkal a termet vizsgálták. Mivel a fényforrások mögött álltak, még annyit sem láttam belőlük, mint amit a távolság egyébként lehetővé tett volna. Úgy harmincyardnyira lehettek tőlem, ahogy a vájat torkában nézelődtek.

– Nincs itt senki – mondta egy fojtott férfihang.

– Ezt mondom neked a város óta! – jött azonnal a dühös válasz. Ez egy nő hangja volt.

Hogy egészen pontos legyek: Helen McCormické.

– Menjünk! – javasolta az asszony, és fordulni kezdett.

– Várj! Körülnézek.

– Jaj, hagyd már! Kocsit se láttunk kint! Hogy a fenébe jött volna akkor ide?

– Akkor is körbenézek. Ezen már nem múlik.

Helen morgott valamit, de nem mozdult, hogy elmenjen. Az ismeretlen férfi elindult, és szisztematikusan átvizsgálta a reflektorával a termet. Egyetlen négyzethüvelyket sem hagyott ki, sőt még a falakra is felvilágított. Természetesen benézett a kocsi alá is, és közben egy pillanatra láttam, hogy egy fekete tárgyat tart a jobb kezében, amit úgy mozgat, hogy mindig a lámpa fénykévéjének a közepére mutasson. Egy pisztoly volt. Letöröltem az újabb izzadságcseppeket a homlokomról.

Most az én vájatom következett.

A férfi megállt tőlem tízlépésnyire, és bevilágított a folyosóra. Lehúztam a fejem, a fegyvert pedig készenlétben tartottam.

– Az egy beomlott ág – hallottam Helen ideges hangját. – Ne pazarold rá az időt!

– Azért csak megnézhetem, nem?

Nagyon ismerősnek tűnt a pasas hangja, ahogy közelebbről hallottam, de nem tudtam igazán hová tenni. Hirtelen sötétebb lett, és lépéseket hallottam. Elszámoltam tízig, majd megkockáztattam, hogy kinézzek. A férfi már a másik folyosónál állt, és azt tanulmányozta.

– Mondom, hogy semmi nyoma, hogy bejött volna!

– Tudom.

– Gyere már!

– Jól van, jól van. Mehetünk.

Láttam, hogy a fickó megfordul, és határozott léptekkel megindul a kijárat felé. Helen nem várta meg, hanem elfordult, és bement a folyosóba.

A férfi habozás nélkül követte.

Tudtam, hogy nincs sok időm. Amikor a fegyveres beért a tárnába, azonnal sötét lett a teremben.

Előmásztam a törmelékhalom mögül, és szememet mindvégig a kijáraton tartva megindultam lefelé a kupacról. Nem vehettem le a tekintetemet az egyre halványodó fényfoltról, mert ha egyszer is elveszítem, sosem találom meg többé a kijáratot zseblámpa nélkül. Hogy lehettem ilyen marha, hogy egyetlen lámpával jöttem el?!

Végre leértem a földre, és rohanvást siettem a torkolat felé. Igyekeztem nem zajt csapni, de éreztem, hogy elhatalmasodik rajtam a pánik: már alig láttam a helyet, ahová tartottam, csak egy kevésbé fekete folt volt az abszolút semmi közepén.

Azután az is eltűnt.

Nyilván Helen és a férfi elérték a kanyart, és elfordultak. A terem tökéletes sötétségbe borult. Rohantam tovább, és egyszerre azon kaptam magam, már nemcsak azt nem tudom, merre van a jobb és a bal, de azt sem, hogy merre van a fent és a lent. Valahol az agyam egyetlen józan sejtje a pánik közepén megkísérelt rávenni, hogy lassítsak, mielőtt teljes sebességgel nekirontok a sziklafalnak – de nem hallgattam rá. Ahhoz már túlságosan féltem.

És hirtelen újra megláttam: bizonytalan alakú folt a feketében. Egy pillanatra azt hittem, meghallották a rohanásomat, és most visszafelé szaladnak, hogy végezzenek velem, de aztán rájöttem, hogy nem erről van szó.

Valami csoda folytán abban a pár másodpercben, amíg a sötétben futottam, nem tértem el a megfelelő irányból, és most a kifelé vezető folyosó tengelyében álltam. A bejárattól talán háromyardnyira.

Helen és a férfi már nem látszott, befordultak azon a sarkon, amitől számítva én... Istenem, mennyit is léptem? Százhatvanat? Nem!

Százhetvenet! Igen, százhetvenet!

Most már nem kellett rohannom. Tudtam a kifelé vezető utat. A fény megint halványult, Helenék lassan kiértek a bányából. Gyorsan odaálltam a folyosó küszöbéhez, és egyenletes lépésekkel megindultam, miközben visszafelé számoltam a lépéseimet. Ismét körbevett a teljes, tökéletes sötétség.

Száznegyven.

Olyan volt, mintha valami tapintható dolog lett volna. Kinyújtottam a kezem, de nem tudtam megfogni. A fekete macska szőre lehet ilyen, amikor éjjel bemászik az ember mellé a paplan alá, hogy megmelegedjen.

Száztizenkettő.

Eszembe jutott az az orosz tengeralattjáró, amelyik pár éve elsüllyedt az Északi-tengeren. Állítólag még napokig húzta néhány matróz valami hátsó teremben. Nem volt már világításuk sem. Ők biztosan megértették volna, ami most bennem kavargott. Csak őket néhány millió tonna víz borította, engem meg néhány millió tonna kőzet.

Hetvenöt.

Vagy az a középszerű film. Amikor egy őrült elrabolta egy teljesen átlagos férfi feleségét valami benzinkútnál, aztán élve eltemette. Talán Sandra Bullock játszott benne? Nem tudom, lehet.

Harminc.

Ideje lenne lassítani, mert ha jól számoltam, hamarosan elérem a szemközti falat. Nem lenne jó elájulni egy ütközéstől, mert mire magamhoz térek, elfelejtem, merről is indultam, és merre kéne...

Nyolcnál nekimentem a szemközti falnak, és lehorzsoltam a halántékomat. Nyilván kifelé jövet akaratlanul is hosszabbakat léptem. Megtapogattam a fejem, aztán megnyaltam az ujjam. Vért éreztem a nyelvemen. Elértem hát a fordulót. Innentől egyenes az út a bejáratig, nincs több kanyar. Végigsimítottam a falat, és elhatároztam, hogy mostantól el sem fogom engedni, míg meg nem látom az eget. A fal mellett haladtam tovább, bal kezem folyamatosan a deszkákon siklott, nehogy eltévesszem az irányt. Lépésr lépésre, araszolva haladtam.

A fény kihunyt, már nem láttam semmit. Helenék nyilván elérték a kijáratot, és kikapcsolták a lámpákat.

A sötétség megint rám tekeredett, körbenyalogatott, és teljesen magába temetett. Tulajdonképpen végem volt. Ennél rosszabb már csak egy élve eltemetés lehetett: egy arasz, balra, egy jobbra. Abból merítettem erőt, hogy legalább mozoghattam. De ettől még a rémület a csontjaimig hatolt. A lelkem mélyén tudtam, hogy alapvetően gyáva vagyok – mint mindenki. A különbség csak annyi, hogy van, aki a pókoktól fél, van, aki a kínzástól, és van, aki a sötétségtől Mindenkinek mást rejt a 101-es szoba – hogy Orwellt idézzem.

Igyekeztem tudatosítani magamban a tényt, hogy a folyosó belépésem óta egyetlenegy fordulót vett, ezért, ha tartom az irányt, és nem engedem el a falat, csak idő kérdése, hogy mikor jutok ki a szabadba. Az eszem tudta ezt a dolgot – csak éppen a pánik nem az agyban keletkezik. Ez valami zsigeri, irracionális félelem volt.

Éppen ezért egy perc is eltelt, mire tudatosult bennem, hogy a csillagok ragyognak felettem. Ott például a Nagymedve vigyorog rám szánakozón.

Kijutottam.

A tárna szájában a földre rogytam, és gyors öklendezések után kihánytam mindent, amit dél óta a gyomromba sikerült passzírozni.

Mikor végre felkeltem, alig maradt erőm, hogy felmásszak a hegyoldalon, és beüljek a Cherokee-ba. Egyetlenegyszer néztem vissza: alaposan szemügyre vettem a fehér terepjárót, amely a déli úton megfordult, és elindult vissza, az aszfaltút irányába. Ha én is a déli úton jövök, ráakadnak a kocsimra, és valószínűleg ott álltak volna lesben, míg visszamegyek, aztán megölnek. Mi másért jöttek yolna el idáig? A fehér Toyota Landcruiser Helent és azt a férfit rejtette magában.

A férfit, akit ismertem. Csak azt nem tudtam, honnan. Feltekertem a fűtést, és megittam a Jack Daniels maradékát. Egy pillanatig töprengtem, feltörjem-e a másik palackot is, de aztán arra jutottam: inkább majd a motelben. Elővettem és visszakapcsoltam a mobilt. Azonnal eszembe jutott, hogy ezzel akár világíthattam is volna, amikor eltört a lámpám... De hülye vagy, Cameron. Elindultam, és a lejtő felé vettem az irányt, miközben bekapcsoltam a rádiót, mert elegem volt a síri csendből. Egy Queen-szám ment a helyi adón, ami azért ütött szíven, mert a szöveg teljesen egybeesett az érzéseimmel. Az Y elágazáshoz érve már együtt üvöltöttem Mercuryval:

– I want to break free!...

PÉNTEK

20

– Ébredjen már fel, hé!

Erőnek erejével megkíséreltem felfeszíteni a szememet, de úgy éreztem, a mozgatóizmok egyszerűen képtelenek lesznek megbirkózni szemhéjam mázsás súlyával. Amikor mégis sikerült, késként hatolt az agyamba a fény.

– Az istenit! – szisszentem fel, és visszahanyatlottam.

A világ mozogni kezdett körülöttem, és csörömpölést hallottam.

Egy férfihang kacagott gúnyosan.

– Jól van, Larkin? Térjen már magához, ember!

– Csendet! – hörögtem, és szűkre nyitottam a szemem.

Nappal volt, én pedig a Cherokee vezetőülésében terpeszkedtem félig lecsúszva. Lenéztem magamra, és csodálkozva vettem észre, hogy még mindig a terepmintás overallt viselem. Amikor feljebb pillantottam, láttam, hogy a kocsi üvegeit vastagon borítja a pára. Egy hatalmas alak sziluettje látszott a mellettem lévő ajtóban, és hallottam, hogy a kilinccsel babrál, és néha megrángatja a karosszériát. A nehéz terepjáró úgy billegett öregedő lengéscsillapítóin, mintha csak valami pehelysúlyú japán konzervdoboz lett volna.

Felültem, és letöröltem az oldalablakot.

Dan Novelle óriási, fekete arca vigyorgott be az utastérbe. Elfordítottam az indítókulcsot, a szellőzést a maximumra tekertem. Kinyitottam az ajtót, s ekkor megcsörrent valami a lábam alatt. Ahogy lenéztem, egy üres Jack Daniels palack gurult el a pedálok alatt. Lehajoltam és hátradobtam az ülésre.

Beugrott, hogy az elsőt még a hegyen megittam, és porrá zúzódott, amikor a szabadulásom miatti féktelen jókedvemben kihajítottam az ablakon a sziklák közé. Ezek szerint a másik üvegnek is nyoma veszett – a gyomromban.

Kiléptem a pár milliméteres friss hórétegre, amit Novelle ormótlan csizmája már fekete latyakká taposott a kocsi körül.

– Már azt hittem, valami baja van! – mondta harsányan, amikor bizonytalanul kiegyenesedtem mellette a hideg, ősz végi levegőben. Mély lélegzetet vettem, és intettem, hogy időt kérek, kicsit maradjon csendben, ha lehet. Ha nem lehet, akkor is.

A térdemre támaszkodva küzdöttem a hányingerrel, de nem sokáig, mert gyorsan felmértem, hogy felesleges megnyújtani a szenvedésemet, és késleltetni az elkerülhetetlent.

– Moment, seriff! – morogtam a remekül mulató fekete zsaru felé, és arrébb mentem a bokrok közé.

Amikor három-négy perccel később visszajöttem, sokkal jobban éreztem magam, ami persze még mindig valahol az elviselhetetlen és a pocsék között félúton volt.

A kolléga vidáman lengetett egy üres üveget az orrom előtt. Láttam, hogy amíg távol voltam, kinyitotta a kocsi összes ajtaját. Kérdőn néztem rá, mire vállat vont.

– Gondoltam, kiszellőztetek.

– Kösz – lerogytam a csomagtartó szélére, és a tarkómat kezdtem masszírozni.

– Nem is tudtam, hogy iszik, Larkin.

– Miért, maga hogy veszi magához a folyadékot?

– Tudja, hogyan értem.

– Tudom én. Csak kurvára nem érdekel.

Felkeltem, és a kesztyűtartóból kivettem egy doboz aszpirint. Hármat a tenyerembe ráztam, és lenyeltem. Novelle furcsa grimasszal figyelte, és közben átnyújtott egy műanyag pohár kávét. Az előbb töltötte ki egy termoszból.

– Kösz.

– Jobban lesz tőle.

Úgy is lett.

Egy perc múlva úgy néztem körül, mint aki eddig nem is látta, hol van. Erdő vett körül, és a kocsival az útpadkán parkoltam. Az út kanyarulatában apró híd látszott.

– Oké, Dan, szabad a gazda. Hol a fenében vagyok?

– Simmstől nyugatra, alig fél mérföldre a város szélétől.

Ja, tényleg. A híd így már ismerős volt – most már azt is tudtam, honnan.

– Hogy került ide, seriff? – kérdeztem, bár tudtam a választ.

– Járőrözöm. Megláttam, hogy itt áll a kocsija, és tiszta pára az üveg. Gondoltam, vagy elaludt, vagy dugnak.

– Nincs dugós idő.

– Látom. Szerencséje van, hogy nem fagyott meg. Éjjel erősen mínuszok voltak.

– Ebben a cuccban? – néztem végig magamon.

– Hát, ebben talán tényleg nem. Mi történt magával?

– Miért?

Szó nélkül felém fordította a visszapillantó tükröt. Olyan fehér volt az arcom, mint a hó, szemem alá sötét karikákat rajzolt a félelem és az ital. A homlokom és az arcom vértől volt maszatos, a halántékomon pedig horzsolások látszottak.

– Ja – mondtam olyan hangsúllyal, mintha csak arra figyelmeztetett volna, hogy egy veréb pottyantott a váltamra. – Vadászni voltam, és elestem.

– Jól van?

– Persze. Ami azt illeti, megyek is tovább.

– Tud vezetni?

– Elboldogulok, seriff.

Körbejártam a Cherokee-t, és becsapkodtam az ajtókat. A vezetőülésnél megint szembetalálkoztam Novelle-lel.

– Nem akar valamit elmondani nekem, Larkin?

– De... Szeretem magát, Dan!

– Micsoda?!

– Ha nem, hát nem – vontam vállat. – Más mondanivalóm nincs.

Beültem, becsaptam az ajtót, és sebességbe tettem a járó motorú kocsit. A seriff intett, én meg leengedtem az ablakot, hogy elköszönjek.

– Viszlát!

– Maguk felé nem puskával vadásznak? – kérdezte szúrós tekintettel.

Na, igen: amíg okádtam, nyilván átnézte a kocsit, és abban persze nem volt vadászfegyver.

– Tudja, én foggal és körömmel vadászom. Ősi módszer.

– És el is ejtett valamit?

– Csak a zseblámpámat. Ha megleli, hívjon fel!

Búcsút intettem, és pörgő kerekekkel kilőttem az aszfaltra, majd Simms felé vettem az irányt.

Korán volt, a karórám szerint negyed nyolc. A városkában megálltam egy kávéra és egy adag virslire, s amíg az ételre vártam, megmostam a képem a mosdóban, és kicsit rendbe szedtem magam. Reggeli után visszaültem a kocsiba, és nyolc tájban elindultam Great Falls felé. Egy ideig elgondolkoztam, vajon nem kellene-e beugranom Helen McCormickhoz, és szembesítenem az éjszakai kalandtúrával, de nem tudtam dűlőre jutni, mi lenne a jobb. Végül egyszerűen csak elcsorogtam a farmra vezető út mellett, és amikor még az utolsó pillanatban sem éreztem késztetést, hogy jobbra rántsam a kormányt a behajtónál, csak vállat vontam, és inkább a gázra léptem.

Valahol félúton lehettem a város felé, és a fenyveseket tanulmányoztam a néptelen út két oldalán, amikor megcsörrent a mobiltelefonom. Szokás szerint kivártam a tíz csengést, főleg, hogy egy teljesen ismeretlen szám villogott akijelzőn. A hívó azonban kitartónak bizonyult.

– Larkin – fogadtam végül a hívást.

– Jó reggelt, őrmester! – Kellemes, behízelgő női hang volt. – Miss Miriam Winters irodájából beszélek.

Akkor ez csak a múlt századi Miss Montana lehetett.

– Miben segíthetek?

– Miss Winters szeretne találkozni magával.

Aztán vajon minek?, gondoltam.

– Nagyjából tízre a városban leszek. Beugrom az irodába – mondtam végül némi gondolkodás után.

– Az ügyvédnő azt kérte, hogy találkozzanak a bevásárlóközpont parkolójában negyed tizenegykor. Kéri, hogy maradjon az autójában, majd ő odamegy magához.

Jaj, ne már! Másnaposan James Bondot játszani?

– Nem lehetne esetleg szimplán csak...

– Miss Winters ezt kérte.

Megértettem, hogy felesleges a nővel alkudoznom, hisz csak egy alkalmazott. Ha a főnökével van gondom, nyilván nem vele kell megbeszélnem.

– Jól van, ott leszek.

– Viszonthallásra, őrmester.

A nő megszakította a vonalat.

Mi a fenét akarhat Miss Mirelit? Csak nem megszólalt a lelkiismerete? Nem, az nem valószínű. Arra gondoltam, feltehetően alapjaiban rengetné meg a természetét, ha egyszer tényleg egy ártatlant kellene védenie.

A kocsi mellett egyenletesen tűntek tova a fák, és most vettem csak észre, hogy erre már nem volt hó. A vékony felhőkön áttűnt a nap, és a kocsi hőmérője szerint pár fokkal fagypont fölött volt a hőmérséklet.

Megint megszólalt a mobil, ezúttal Meredith Forsyth számát írta ki a készülék. Ezt azonnal felvettem.

– Helló, Meredith.

– Jó reggelt, Cameron. Azért hívom, hogy megtudjam; mi újság a tegnapi nyomokkal.

Egy másodpercig értetlenül néztem ki a fejemből, azután macskajajtól zsongó agyamba beugrottak a tények; az előző napi két gyilkosság, Randall és Caine szakvéleménye. Nagyjából mostanra már az irodában kellene lennem, és az utolsó betűig át kellett volna rágnom magam az éjjeli eredményeken, valamint beszélnem kellett volna a helyszínelővel és a halottkémmel. Ehelyett ötvenmérföldes sebesség mellett józanodtam, még mindig legalább harmincmérföldnyire a Great Falls-i kapitányság épületétől.

– Az a helyzet, hogy még úton vagyok.

– Ezek szerint nem látta a jelentéseket?

– Még nem.

– Hol járt?

Az éjjel eljutottam oda, hogy teljesen összekeveredtek az erővonalak, és felül kell vizsgálnom az elméletemet, mert nem illettek össze a darabkák. Ehhez le kellett volna ülnöm egy kicsit, és átgondolni a dolgokat. Lehetőleg józanul.

– Csak kérdezősködtem Simmsben, de semmire sem jutottam – hazudtam simán, mert nem akartam belebonyolódni az igazságba.

– Aha. Mikor hívjam?

Eszembe villant az ügyvéddel megbeszélt szokatlan találkozó.

– Még el kell intéznem egy ügyet. Majd én jelentkezem.

– Értem. – Kicsit sértődöttnek tűnt a hangja.

– Mondja csak, Meredith, milyen viszonyban van Miriam Wintersszel? – Arra gondoltam, talán kihúzhatok valami később hasznosnak bizonyuló morzsát, amit kijátszhatok a randevún.

– Miért érdekli?

– Puszta kíváncsiság – mondtam közömbös hangon, amivel azonnal elértem, hogy biztos legyen abban, valójában a farkam tette fel a kérdést. És persze ezt is akartam. Amíg ezen csámcsog, nem jut eszébe az ügy.

– Mit is mondhatnék? – kérdezte tűnődő hangon, és fogadni mertem volna, hogy most hátradőlt a székében, és egy távoli pontot bámul valahol az iroda falán. – Nem voltunk rosszban valaha. Igazából még össze is jártunk olykor kávézni. Aztán ő elment Helenába. Megszedte magát, és...

-...és nem ismeri meg magát, igaz? – találgattam.

– Tulajdonképpen mit akar hallani, Cameron? Hogy Miriam egy drága luxuskurva?

Kibújt a szög a zsákból: Miriam szép volt és gazdag, és ezzel kapcsolatos keserűségét Meredith azonnal össze is foglalta egy mondatban. Istenem, a nőkben egyetlen dolog kiszámítható: az irigység egy másik nőre.

– Ezt is kérdezhettem volna.

– Nos, akkor most már tudja. Bár ő nem a maga árfekvése.

– Nem? Mi az én árfekvésem, Meredith?

Csend támadt. Megérezte, hogy a korábbi halvány flört alapján saját magát értékelte most le. Méghozzá alaposan.

Elvigyorodtam. Az ügyésznő hirtelen békülékenyebb hangot ütött meg.

– Ne haragudjon!... Igazából meg persze Miriam nem is olyan drága.

Volt valami a hangjában, ami kérdezésre késztetett.

– Azt hittem, gazdag.

– Az is. Illetve volt. Most éppen elég rosszul áll anyagilag – éreztem a hangjában a kárörömet. – A bíróságon hallottam arról beszélni, hogy Helenában valamit elszúrt egy konszern ügyeinek intézése során. Valamit elírt a szerződésben, ami milliókba került. Kártérítési pert indítottak ellene.

– Ez most mit jelent? Emberi nyelven, nem jogászin.

Az államügyész-helyettes kurtán felnevetett.

– Ez azt jelenti, hogy csődbe ment. Állítólag egy vasa sincs. Még a kocsija is egy alkalmazottjának a nevén van.

– Érdekes – hümmögtem.

Én meg még töprengtem, vajon miért állt le McCormickékkal? Hát ezért: minden centre szüksége van, tizenötezer dollárra pedig még inkább. Mit is mondott: talán empátiából vállalta az ügyet? Persze. Empátiában valahol a fehér cápa és a kobra között helyezkedhetett el a sorban.

– Most hívnak a másikon – mondta hirtelen az ügyésznő. – Majd keressen, ha már látta a jelentéseket!

Megszakadt a vonal. Imádom, amikor ilyen hosszan búcsúzkodnak tőlem.

Csendben józanodva és a konstans hányingerrel küzdve folytattam utamat Great Falls felé. A város szélén áthajtva jöttem rá, hogy nem tudom, melyik bevásárlóközpont parkolójába kell mennem. Feltárcsáztam az ügyvédnő irodáját, de nem vették fel a telefont, ami aztán hamarosan átkapcsolt üzenetrögzítőre.

Arra gondoltam, hogy bevásárlóközponton a legtöbb helyi lakos a legrégebbit érti. Próba szerencse alapon arrafelé vettem az irányt, és tíz után pár perccel meg is érkeztem.

A bevásárlóközpont számos kisebb-nagyobb üzletből és pavilonból épült fel, amelyek valaha külön álltak, aztán előbb a köztük lévő sikátorok kaptak plexitetőt, majd szép lassan körbekerítették az egészet, felhúztak egy díszes kaput, és mostanra már város volt a városban.

Áthajtottam a főbejáraton, és jobbra fordultam, hogy a komplexumot megkerülve oldalról hajtsak be a kocsik közé. A parkolót U alakban körbevették az üzletek, közöttük két-három yard széles utcácskák indultak a center belsejében lévő éttermek és mozik irányába.

Körbehajtottam a várakozó autók között, és végigmentem minden soron, de nem láttam sehol a piros Porschét, legalább százötven kocsi volt ott a felfestett jelek által rendezett sorokba kényszerítve. Péntek délelőtt volt, az emberek jó része ilyenkor intézte a hétvégi bevásárlást. Megálltam az egyik folyosóban, alig hatvanlábnyira a legközelebbi utcától, ami egy hifiüzlet és egy virágbolt között nyílt. Betolattam egy üres helyre, és leállítottam a motort, a két első ablakot pedig leengedtem. Éreztem, hogy jót tesz a friss levegő, és így legalább kifelé is jobban figyelhettem. A Cherokee magas felépítése miatt átláttam a legtöbb autó felett, de a feltűnő sportkocsit nem sikerült megtalálnom. Talán más autóval jön? Vagy taxival? Esetleg gyalog?

Unottan kinéztem balra, és érdeklődés nélkül figyeltem, amint egy széles csípőjű asszony egy kombiba pakol két nagy bevásárlókocsiból. Jobbára chipset vett és kólát. Ez még pont kell egy ekkora kufferhez – gondoltam gúnyosan, jókora fenekét figyelve. Átnéztem a másik oldalra. Ott egy fiatal, sokkal csinosabb nőt láttam. Összecsukható babakocsit próbált betenni egy apró Mitsubishi csomagtartójába, de valami mindig kilógott: vagy a kerekek egyike, vagy a fogantyú. Nem tudom, ezek a nyavalyás japánok mégis hogyan képzelik, hogy ekkora csomagtartókat gyártanak!

Ahogy a nőt néztem, egyszerre megjelent a jobb oldali leengedett ablakban egy fiatal fehér srác, és eltakarta a babakocsival küzdő kismamát. A fiú talán húszéves lehetett, bő anorákot viselt, a kapucnit a fejébe húzta, és még napszemüveg is volt rajta. Rám vigyorgott pengeéles szájával, és állával felém intett.

– Maga az a Larkin?

– Miért lennék?

Zavarba jött, nyilván nem erre a válaszra számított. Nem baj, én se őt vártam.

– Maga az vagy sem? Egy Cherokee-t kell keresnem, meg egy testes pasast.

Testest? Azt mondta ez a tökéletlen, hogy testest. Ki a fene adta neki ezt a leírást? Én nem vagyok testes! Erőteljes talán, de...

– Na, maga az vagy sem?

– Én.

– Nesze – mondta egyszerűen, és bedobott az anyósülésre egy vastag borítékot. Amikor felemelte a kezét, láttam, hogy vékony bőrkesztyűt visel a hideg ellen.

– Ki küldött? – kérdeztem a fiút, de már nem volt sehol.

Ahogy jött, úgy tűnt el: egy szemvillanás alatt. Még egyszer láttam: szélvészként rohant be az üzletek közötti sikátorba.

Csodálkozva meredtem a borítékra.

Ez meg mi? Nem erről volt szó. Miriam talán feladja a védencét? Mi másért nem akart volna személyesen találkozni velem? Megcsömörlött, és most kitálal Bobbyról?

Egymást kergették a gondolataim, mialatt az ülésen heverő barna pakkot néztem. Nem értettem semmit, csak valahol mélyen éreztem: ez itt nem jelent jót.

Felvettem a csomagot, és a zsebkésemmel felhasítottam. Amikor belenéztem, a csodálkozástól szólni sem tudtam. Az első, ami a kezembe került, két rendőrségi jelentés volt. A McCormick-ügyről készültek. Ez önmagában nem lett volna meglepő, de az már igen, hogy az aláírás szerint én készítettem őket. Márpedig én sosem láttam ezt a két iratot. Alig tudtam elhinni, hogy a szöveg aljára a nevem volt odanyomtatva, bár kézzel írt aláírás nem szerepelt a név fölött. Ahogy átfutottam a lapokat, éreztem, amint egyrészt végleg kijózanodom, másrészt a vér kimegy az arcomból – pedig eddig sem volt benne sok.

Minden ott volt, amit csak megtudtam az ügyről. Szépen, akkurátusán leírva. Cameron Larkin őrmester nyomozási eredményei – fehér papíron.

Mintegy lebegve a rémülettől arrébb tettem az iratokat, és kivettem a borítékból azt, ami még benne volt.

Egy köteg húszdolláros.

Nem ropogós, hanem az a mindennapos, koszos, gyűrött fajta. Használt bankjegyek.

Ott ültem egyedül a Cherokee-ban, egy parkoló közepén, és számoltam a húszasokat. Ötszáz dollár volt. Huszonöt darab húszas. A fenébe. Felnéztem, hogy bambán kibámuljak a szélvédőn.

Abban a pillanatban elvakított a villanás.

Behunytam a szemem, majd kinyitottam, de csak aranyszínű karikákat láttam, meg valami mozgást a kocsi körül.

– Emelje fel a kezét, Larkin!

– De... – próbálkoztam, ám a hang ezúttal már üvöltött:

– Fel a kezekkel, te rohadt szemétláda!

Valaki feltépte a kocsi ajtaját, közben újabb erős fény robbant a képembe, de most egy pillanatra láttam a fényképezőgépet is, mielőtt a vaku felvillant.

Fekete kesztyűs kezek ragadtak meg, és úgy kirántottak a vezetőülésből, hogy azt hittem, repülök. És repültem is. Annál fájdalmasabb volt a földet érés. Az arcom végighorzsolta a betont, valaki a hátamra térdelt, éreztem keményen a lapockáim közé nyomódó lábát.

– Meg ne mozdulj!

Mintha meg tudtam volna mozdulni! Valaki egy csuklyát rántott a fejembe, és ezzel megszűnt a külvilág. Mozdulni sem bírtam, éreztem, hogy egy hideg, fémes tárgyat erősítenek a csuklómra. Tudtam, hogy bilincs, csak egyszerűen nem akartam elhinni. A vasmarokkal tartó kezek leszorítottak, lábamat terpeszbe rugdalták, miközben hason hevertem a fagyos betonon. Kutató kezeket éreztem, majd kiáltás harsant: – Fegyver!

Persze hogy az, baszd meg!, akartam ordítani, de nem jött ki hang a torkomon. A Glockomat elvették, és hamarosan a kés és a tartalék tár is a földön landolt kissé odább. Valaki az oldalamra fordított, majd felrántott, és mire észbe kaptam, már terpeszben ültem, felsőtestemet pedig a hátam közepébe nyomódó térd kényszerítette görnyedt tartásra. Egy kéz a tarkómat markolta, éreztem, csak egy rossz mozdulatra vár, hogy ujjait szorosabbra zárva az ájulásba kényszerítsen.

Kezek tapogattak.

Számtalanszor csináltam ezt én is, amikor San Diegó-ban lekapcsoltunk néhány szemétládát. Most azonban én voltam az, akinek a ruháját átvizsgálták.

– Tiszta!

Talpra rántottak, de hátul összebilincselt karjaimat könyökmagasságban szorosan tartotta valaki, és épp csak annyira feszítette a könyökömet, hogy érezzem: egy kitörési kísérlet, és reccsennek a csontok. Lábujjhegyen kellett állnom, hogy ne őrjítsen meg az ízületbe hasító fájdalom.

A csuklyán át derengett, hogy egy alak megáll előttem. Határozott hangon beszélni kezdett: – Freddie Sheperd hadnagy vagyok a belső elhárítástól. Larkin őrmester, önt tetten értük kenőpénz átvétele közben, ezért letartóztatom. Figyelmeztetem, hogy joga van hallgatni, minden, amit mond...

A szavak a semmibe vesztek – már ezerszer elmondtam őket én is. Egy másik Freddie szavai csengtek a fülembe. Mercuryé. „I want to break free! ”

A bánya után azt hittem, már nem lehet aktuálisabb a zeneszám szövege. Pedig lehetett.

21

Mit szépítsem – be voltam szarva.

Már legalább egy órája ültem ugyanabban a kihallgatószobában, ahol néhány nappal korábban Bobby McCormickot faggattam a gyilkosság körülményeiről. Csak éppen most az asztal másik oldalán kuporogtam. A méretes tükör közömbösen nézett vissza rám, és nem láttam mást benne, csak magamat. Még mindig a barlangban és a parkoló betonján összekoszolt terepszínű overallban voltam, és csapzott hajjal, koszos, borostás arccal meredtem a tükörképemre.

Tudtam, hogy ők ott vannak a másik oldalán, és engem bámulnak.

Most mi a fenét csináljak?

Nem igazán volt mit mondanom azzal kapcsolatban, amivel vádoltak, hiszen azt nem követtem el – csak éppen a tények ellenem vallottak. Ennek ellenére ezerszer átgondoltam, hogy a belső elhárítás várható állításain hogyan fogok réseket találni. Igazából ez nem is volt nehéz, s előre elpróbáltam, hogy mit fogok mondani a kérdésekre. Az agyam viszont tudta, hogy feleslegesen fárasztom magam. Ez a társaság csak akkor támad, ha már úgy érzi, mindent tud – és onnantól nem hajlandó magát újonnan felmerülő tények által zavartatni.

A rendőr is állampolgár, és vonatkozik rá az alkotmány, meg annak valamennyi kiegészítése – elméletileg. A gyakorlat azonban azt mutatja, hogy zsaru esetében nem teljesen működik a jogrendszer. Például az ártatlanság vélelme.

Kinyílt az ajtó, és Freddie Sheperd jött be magabiztos léptekkel.

Máris gyűlöltem. Nem tehetett róla, nem személy szerint vele volt bajom, hanem velük. A hadnagy leült a szemben lévő székre, és maga elé tett egy diktafont. Alaposan végigmért, így ezt tettem én is. Annyit tudtam a javára írni, hogy legalább nem vigyorog kajánul.

– Cameron Larkin – mondta lassan.

Nem feleltem, hiszen amit mondott, abban egyetértettünk.

– Megkezdem a kihallgatását – folytatta aztán, mikor látta, hogy nem szólok egy szót sem. – Ismertetem a jogait.

És ismertette a jogaimat, immár másodszor. Tudtam, hogy ennek csak annyi értelme van, hogy a diktafon rögzítse, valóban megtörtént a figyelmeztetés.

– Kíván vallomást tenni?

– Igen. Tisztázni kívánom magam...

– Remek!

-...de ügyvédet akarok.

Sheperd hadnagy elmosolyodott, és megnyomta a pillanatmegállító gombot a kis szerkezeten.

– Biztos benne?

– Nem bírta túl sokáig – jegyeztem meg gúnyosan.

– Mit?

– Hogy törvényesen járjon el, Freddie.

– Ne szólítson Freddie-nek! – csattant fel.

– Faszfejnek mégse hívhatom. Az udvariatlanság volna a részemről – vontam vállat, és máris láttam rajta, hogy bánja a magnó kikapcsolását.

Fékezte magát, és felengedte a gombot, de mielőtt szóra nyithatta volna a száját, azonnal megszólaltam:

– Miért nem engedte, hogy ügyvédet kérjek?

– Na, most már elég! – kiáltott fel a fickó, és végleg kikapcsolta a magnót. Kicsit sajnáltam, hogy most kárba veszett a felvétele.

– Miből elég, Freddie?

– Maga rohadt, korrupt szemétláda!

– Ha lehűlt kissé a feje, elmondaná végre, miért vagyok bilincsben, és mivel vádolnak?

Messze nem éreztem magam olyan magabiztosnak, ahogy a hangom csengett, de abban az egyben biztos voltam, hogy nem veszíthetem el a fejem. Természetesen egy pillanatig sem gondoltam, hogy tudok itt és most olyat mondani, hogy levegyék rólam a bilincset, így másra kellett játszanom.

– Nos? – bátorítottam a kihallgatómat.

A hadnagy rágyújtott. Camelt szívott. Mélyen letüdőzte a füstöt, amitől feléledt bennem a remény, hátha egy különösen gyors lefolyású tüdőrák-mutációt nevelget a bordái között. Ferdén a levegőbe fújta a füstöt.

– Maga kemény fiú, igaz, Larkin?

– Ha jellemeznem kéne magam, éppen a kemény fiúság lenne az utolsó, amit felírnék a listára. Kinyögné inkább, hogy miért vagyok itt?

– A kocsijából lefoglaltunk két jelentést a McCormick– gyilkosságról. És volt ott még ötszáz dollár is készpénzben. Filmre vettük, hogy átveszi a pénzt a küldönctől.

Felnevettem.

– Maguk legfeljebb azt vehették filmre, hogy egy borítékot bedob az a srác a kocsimba.

– És abban volt a pénz, nem?

– De igen. És a két jelentés is.

– Na, persze! – kacagott fel gúnyosan. – Hogy fogja ezt bebizonyítani, Larkin?

– Én? – néztem rá gúnyosan. – Sehogy. Mivel maga vádol engem, nekem semmit sem kell bizonyítanom. Elfelejtette? Rendőrakadémia, első lecke. De maga hogyan fogja bebizonyítani, hogy a két jelentés nem volt a borítékban?

– A bíró látni fogja a felvételen...

– Nem fogja látni, Freddie – vágtam közbe. – Elmondom inkább magának, hogy mi történt, mert sérvet fog kapni az erőlködéstől. Figyeljen, mert nem mesélem el még egyszer! Felhívtak Miriam Winters irodájából, hogy az ügyvédnő találkozni akar velem abban a parkolóban. Arra gondoltam, talán elege van az ügyfeléből, vagy mit tudom én, de egy találkozást mindenképpen megért a hívás. Odamentem, vártam rá, aztán a nő helyett az a fiú jelent meg, megkérdezte, hogy én vagyok-e Larkin, majd bedobta az ülésre a borítékot, és elrohant. Egyébként nagy összegben fogadnék, hogy őt nem fogták el.

Nem szólt semmit, de láttam rajta, hogy a srác meglépett. Ha elfogták volna, most nem itt lenne, hanem a kölyökkel alkudozna a bőrömre.

– Tegyük fel, hogy így volt – mondta Sheperd, és legalább úgy tett, mintha tényleg elgondolkozna a lehetőségen. – Nem mintha elhinném persze, de tegyük fel! Mondja meg akkor azt, miért nézett bele a borítékba?

– Maga nem nézne bele egy borítékba, amit bedobnak a kocsijába?

– A pénz számolása közben fogtuk el.

– Igaz. Kinyitottam a borítékot, és először a jelentések estek az ölembe...

– Láttam őket. Maga írta.

– Nem én írtam. Valaki az én nevemet gépelte alájuk, aztán kinyomtatta a számítógépből. Nem vette észre, hogy kézzel nincsenek aláírva azok a jelentések?

A fickó leintett.

– Maga el akarta adni a jelentéseket. Mi a fenének írta volna alá, miután kinyomtatta? Az információtartalmukban van a lényegük, a vevőt kurvára nem érdekelte volna, hogy maga szabályszerűen aláírta-e a lapokat vagy sem!

Ebben volt valami – el kellett ismernem. Tényleg nem írtam volna alá, ha én nyomtatom ki őket. Viszont a nevemet is töröltem volna nyomtatás előtt az aljukról.

– És vajon kinek akartam volna eladni őket?

– Maga tudja!

Megdöbbentem.

– Azt akarja mondani, hogy úgy csukatott le vesztegetéséért, hogy valójában azt sem tudja, ki akart volna megvesztegetni?!

– Talán az az ügyvédnő. Ki másnak lett volna érdekében?

– Talán? Azt meri mondani, maga szemétláda, hogy talán?. Ilyen gyér bizonyítékkal a büdös életben nem álltam volna bíró elé a saját ügyeimben, ember!

Sheperd összeráncolta a homlokát.

– Azt mondja meg nekem, Larkin, ki írta a jelentéseket, ha nem maga?

– Gőzöm sincs. De hadd kérdezzek én is valamit!

– Itt én kérdezek...

– Hagyjuk most ezt a hülye zsarudumát! Szóval arra mondjon valamit, ha el akartam adni a jelentést, vajon miért volt a kocsimban a jelentés mellett a pénz is?

– Hogy érti ezt, Larkin?

– Senki sem fizetne, ha nem kapja meg a papírokat. A kocsiban azonban ott volt mellettem – legalábbis maga szerint – az áru és a vételár is.

– A fickó nyilván észrevett minket, és ezért mentette a bőrét – próbálkozott egy árnyalattal már kevésbé magabiztosan a hadnagy.

– Nem – csóváltam a fejem. – Az időfaktor nem jön ki.

– Miféle időfaktor?

– Nézze meg a kibaszott videofelvételét, Freddie! A pasas elrohant, ugyebár? Maguk viszont nem azonnal csaptak le rám. Kinyitottam a borítékot, elolvastam a jelentéseket, kivettem a pénzt, átszámoltam, csodálkoztam. Ez olyan három-négy percig biztosan eltartott. Maguk ekkor estek nekem, nem akkor, amikor a fiú elszaladt! Ha észrevette volna magukat, a fejvadászai miért nem azonnal kapcsoltak le? És miért nem kísérelték meg elfogni a srácot, ha már úgyis ott voltak?

Sheperd új cigarettára gyújtott. Most már tényleg érdeklődve nézett rám. Feléledt benne a vadász. Végül is, valamikor biztosan igazi zsaru volt ő is. Sőt, talán ember is.

– Maga most itt azt festi nekem rózsaszínbe, Larkin, hogy csőbe húzták?

– Na, végre, Freddie! Bingó! Hadd találgassak! Kaptak egy telefont valamikor ma hajnalban, hogy Larkin őrmester itt meg itt, ekkor meg ekkor titkos információkat készül eladni. Maguk kimentek egy egységgel, felálltak a területen, és valószínűleg már órák óta itták termoszból a kávét és zabálták a fánkot, amikor megérkeztem. Látták, hogy az a fiú odajön, látták, hogy bedob egy borítékot, és azt is látták, hogy én nem adok neki semmit! Aztán a fiú üres kézzel elrohant. Maguk meg álltak döbbenten. Nem értették, igaz? Azt hitték, hogy még valaki jön. Tanakodtak három-négy percig, mialatt én döbbenten olvastam, és pénzt számoltam. Maga lassan megérezte, hogy hamarosan el fogok menni. Úgy gondolta, kapjuk csak el! Ha van nála valami, oké, ha nincs, majd lepapírozzuk, hogy ne legyen belőle balhé. Végül is, csak egy nyomorult zsaru, vele bármit meg lehet tenni.

Elhallgattam, a hadnagy pedig kifejezéstelenül nézett a szemembe. Végül meglehetősen száraz hangon szólalt meg:

– Szép mese volt.

– Ez az igazság. Ráadásul felhívnám rá a figyelmét, hogy. maga nem tudja bebizonyítani az ellenkezőjét.

– Lehet. De utána fogok járni.

– Akkor addig ezt levehetné – nyújtottam előre a megbilincselt kezemet.

– Ne szórakozzon! – mondta fanyar gúnnyal. – Maga sem venné le, amíg nem ellenőrizte a sztorit. Pár napig bent tartjuk, a bíró elegendőnek fogja találni a bizonyítékainkat hozzá.

Megadóan bólintottam. Igazából nem vártam mást.

Amivel feltehetően tisztára tudtam volna mosni magam, ugyanaz az információ volt, ami előbbre lendítette volna a gyilkossági nyomozást, és amit egyelőre egyszerűen nem adhattam ki. Amit elmondhattam volna, elég valószerűtlen volt ahhoz, hogy akkor is nehezen higgyék el, ha Cameron Larkin őrmester mondja. Cameron Larkinfogva tartott szájából viszont teljes képtelenségnek tűnt volna. Ha akkor és ott kitálalok, Sheperd elefántként becsörtet a porcelánboltba, és széttapossa a bizonyítékaimat, miközben ellenőrzi a történetemet. Nem kétséges, hogy a sittről kijutnék, de addigra eltűnnének a bizonyítékok a gyilkossági ügyben, azt pedig semmiképpen nem akartam. És ez nem szakmai büszkeség volt, vagy kötelességtudat, hogy meg kell fognom a tettest – a fenét! A kötelességtudatom az előszobában maradt a fogason, amikor ezek a hiénák elfogtak. Prózaibb oka volt annak, hogy nem tálaltam ki: bosszút akartam állni a meghurcolásomért. Ez pedig nem mehetett másként – legalábbis akkor, abban az irodában úgy tűnt. Lehet, hogyha kicsit gondolkozom, találtam volna más, okosabb megoldást, is, de az események felpörögtek. Sheperd felállt.

– Átszállítjuk Helenába az állami börtönbe, mivel a nyomozást folytató szerv is ott van. Logan hadnagy egyetért, azt mondta, a maga itteni fogva tartása csak a morált rontaná. Persze ellenőrizni fogjuk a meséjét, Larkin, de ne várjon tőle túl sokat. Én nem hiszek magának.

– Kösz az őszinteséget.

Megcsóválta a fejét, és kiment az ajtón.

Ezek szerint utazom Helenába.

Nem volt időm átgondolni a tényeket és a lehetőségeket, mert máris nyílt az ajtó, és megjelent két egyenruhás rendőr.

– Álljon fel! – mondta az idősebbik, aki még így is legalább nyolc-tíz évvel fiatalabb volt nálam. Olyan huszonhatnak saccoltam.

Felálltam. Miközben átvizsgálta a ruháimat – ma ő volt a harmadik vagy a negyedik –, megnéztem magamnak a társát is. Fiatal siheder volt, állán vöröses pamacsszakállat hordott, és úgy tűnt, jobban be van rezelve, mint én. Pedig az nem lehetett egyszerű. Le mertem volna fogadni, hogy pár hete még az akadémián hajkurászta a lányokat.

– Adja a kezét!

Felemeltem a kezemet, és a tiszt megvizsgálta a bilincset.

– Nem túl szoros?

– Nem.

– Ne mozgassa, mert megszorul, és útközben nem fogom levenni.

– Én is ezt szoktam mondani.

– Most viszont én mondom – nézett keményen a szemembe a járőr.

Bólintottam. Értékeltem, hogy nem akar a sárba döngölni, csak a tudtomra adja, hogy most ő a főnök. Az mester intett, és elindult előttem, a vörös szakállas meg a nyomomba szegődött.

– Kimegyünk a hátsó udvarba, beülünk a kocsiba, és azonnal indulunk – figyelmeztetett a fiatalabb fickó, valószínűleg csak azért, hogy mondjon valamit.

Az irodákból több helyen is kijöttek az emberek, és végigmértek, ahogy elhaladtunk előttük. Mindenkire rámosolyogtam, és ez teljesen zavarba hozta a társaságot. Legtöbbjükkel még csak nem is találkoztam idáig. Láthatóan túl voltak a hasmenéses napokon, mert elég sokan voltak már bent.

Egy pillanatra még Logan is feltűnt, de ahogy meglátott, elfordult. Nyilván élete nagy tévedéseként élte meg, hogy munkát adott nekem.

Folyosók hosszú során át jutottunk ki a hátsó udvarra, és egy jelöletlen kocsi, egy kétezres gyártású Ford felé indultunk. Az őrmester kinyitotta nekem a hátsó ajtót, én pedig bemásztam a jobb hátsó ülésre. Értékeltem, hogy nem nyomta le a fejem, nem is taszított meg, és még csak a kezemet se bilincselte hátra, hanem elöl hagyta a karperecet Szépen kivárta, míg bekászálódom. Nyitva tartotta az ajtót mindaddig, míg a fiatal rendőr be nem szállt mellém a túloldalon. Az őrmester bekapcsolta a gyerekzárat, becsukta az ajtót, és beült a vezetőülésbe. Nem tudtam kitalálni, miért nem járőrkocsival visznek, hiszen azokban rácsozott a hátsó ülés, sokkal könnyebben bezárhattak volna.

Megkerültük a parkoló rendőrkocsikat, és a hátsó kapun át kihajtottunk az utcára. Jobbra, a kapitányság épületének főbejáratánál négy-öt közvetítőkocsi parkolt, és kisebb-nagyobb csoportokban a sajtó képviselői várakoztak, hogy kapjanak valami információt végre az új zsaru letartóztásáról. Ahogy a gyilkosság, úgy a korrupció sem volt mindennapos Montanában.

Előrepillantottam, és a belső tükörben elkaptam az őrmester pillantását. Bólintottam, ő meg egy másodpercre felvonta a szemöldökét, aztán visszanézett az útra. Hát ezért jöttünk civil kocsival. A belső elhárításnak egy picike borsot törtek az orra alá azzal, hogy nem a főkapun hurcoltak ki, így Sheperd, aki – ha csak egy kicsit is ismerem a fajtáját – mostanra nyilván már a kapu előtt nyilatkozik, csak beszélhetett a vadászatról, de a trófeát nem mutathatta fel. Kösz, fiúk.

Tudtam, hogy ez nem annak szólt, hogy hisznek az ártatlanságomban, mert nyilván nem hisznek benne, vagy legalábbis komoly kétségeik vannak. De komoly fenntartásaik vannak a belsősökkel kapcsolatban is.

Bevallom, sajnáltam a két fiút, de ki kellett velük csesznem. Ha megszököm, akkor ők ráfáznak. Márpedig meg kellett szöknöm.

Utólag visszagondolva, lehet, hogy lett volna más megoldás, de akkor nemigen volt időm töprengeni, és végül is összebilincselt kézzel a szökés valahogy tényleg kurva jó ötletnek tűnik.

Kiértünk a városból, elmaradtak az utolsó házak, és a kocsi rátért az autópályára. Az utastérben egy szó sem hangzott el, csak néha a rádió recsegett kicsit. Az őrmester az utat figyelte, és ritkán pillantott a belső tükörbe, hogy szemügyre vegyen. A mellettem ülő pamacsszakállast meg láthatóan egyre kevésbé érdekeltem. Ügyeltem rá már indulás óta, hogy magamba roskadt képet nyújtsak: vállam leesett, kissé előregörnyedtem, megbilincselt kezemet a térdem közé ejtettem, és általában lefelé meredtem, mint aki éppen saját belső világában bóklászik. A fiatal járőr figyelme egyre jobban lankadt, s ahogy lopva rápillantottam, láttam, hogy mind sűrűbben bámul ki az ablakon.

Elérkezettnek láttam az időt, hogy lépjek.

Először is a kocsit kellett valahogy megállítanom, mert hetvenmérföldes tempónál nem szívesen léptem volna ki az aszfaltra. Már Great Falls házai között elhatároztam, hogy mit fogok tenni, és ebben közrejátszott az is, hogy az éjjeli két üveg whisky igencsak háborgatta a gyomromat annak ellenére, hogy reggel Dan Novelle derűs tekintete előtt már sikerült megszabadulnom a szesz egy részétől.

Láttam, hogy pamacsos barátom megint kibámul a mellette lévő ablakon, s ugyanekkor az őrmester behúzódott a belső sávba, hogy megelőzzön egy tizennyolc kerekűt. Tudtam, hogy amíg maga mögött nem tudja a kamiont, biztosan nem fog a tükörbe nézni – ugyanis a helyében egy ekkora batár mellett én se néztem volna bele.

Továbbra is görnyedt felsőtesttel ültem, kissé előrehajolva, amikor a vállam takarásában kinyújtottam a középső ujjamat, és egy határozott mozdulattal ledugtam a torkomon. A hatás nem maradt el.

– Jaj! – hördültem fel, és sugárban lehánytam a sofőrködő őrmester hátát, nyakát, valamint az ülés takarásából kilátszó jobb combját.

A vezető döbbenten meredt a lábára, nem értette a hirtelen melegséget, ami beterítette, de ahogy végigmérte magát, rögvest felismerte a helyzetet.

– Bassza meg! – kiáltott fel.

– Hé! – csatlakozott a szentségeléshez a szakállkás is, de a máris feltörő második hullámot neki szántam: balra fordultam, és csodálkozó tekintettel belehánytam az ölébe.

– Jaj...

– Ó, a kurva életbe! Állj már meg, baszod, hát telibe okádott!

– Jaj nekem...

A kocsi imbolyogni kezdett, majdnem becsúszott a nyerges vontató alá, de az őrmester visszarántotta a kormányt. Hevesen fékezett, és a teherautó hirtelen elsuhant a külső sávban a távolba. A sofőr a széles, füves padka felé vette az irányt, én pedig folytattam a magánszámot.

– Ne haragudjanak, fiúk... jaj...

A harmadik adagot megint a sofőrnek szántam, ám jutott belőle a műszerfalra is. Már én is émelyegtem a látványtól, de nem sok választásom volt. Az autó a fűre ért, az őrmester pedig nyomta a féket, hogy mielőbb megálljunk, de a nedves gyepen csúsztak a kerekek, és farolni kezdett a Ford. A kocsiban émelyítő bűz terjengett. Már nem sok minden maradt bennem, de úgy döntöttem, az ne vesszen kárba, és ismét a mellettem ülő fiú felé fordultam, a szemem kitágult.

– Ne merészelje!

– Jaj...

Ezúttal a hasát és a mellét borítottam be, ahogy egészen előrehajolva célozni kezdtem.

– A kurva életbe! – üvöltötte a sofőr, és végre megállította a kocsit.

Abban a pillanatban, amikor éreztem, hogy megálltunk, felemelkedtem a szakállas öléből, és kaszáló mozdulattal ütésre lendítettem a kezemet. A csuklómra erősített acélbilincs a közben félig hátraforduló őrmester halántékát találta telibe, és a férfi azonnal a kormányra zuhant. Erősen reméltem, hogy elég nagyot ütöttem ahhoz, hogy eszméletét veszítse, de elég kicsit ahhoz, hogy ne legyen komoly baja. Nem volt időm ezzel foglalkozni, mert a fiatalabbikkal még dolgom volt.

Visszafordulás közben érzékeltem, hogy a pisztolya felé tapogatózik, aminek megörültem. Most már biztos volt, hogy kezdővel van dolgom, hiszen egy ilyen helyzetet nem, lehet fegyverrel megoldani, mert a szűk hátsó ülésen nincs hely elővenni. Már régen a fejemet kellett volna ütnie, csípnie, kaparnia mindennel, ami a keze ügyébe kerül.

A bilinccsel felütöttem az állát, feje búbja az ablaknak csattant, és az üveg elrepedt – reméltem, hogy a koponyája keményebb. Az egyenruhás visszahanyadott, és becsúszott a vezetőülés mögötti résbe.

– Sajnálom, fiúk – motyogtam, és már kerestem is a bilincs kulcsát. A szokásos helyen, a derékszíjára csatolt kulcscsomón leltem meg, és fél perc múlva már le is szedtem a karpereceket.

Gyorsan körülnéztem, vajon nem állt-e meg valaki a sztrádán, látva, hogy milyen sebesen húzódunk le az út szélére, de úgy tűnt, senkit nem érdekelt, mi történik a betonszalagtól tízyardnyira, a fűben.

Letekertem a hátsó ablakot, és kintről kinyitottam a gyerekzárral biztosított ajtót, majd a fűre lépve kinyújtóztam. A következő húsz percre konkrét terveim voltak most, hogy végrehajtottam az amerikai bűnüldözés történetének leggusztustalanabb szökését. Feltéve persze, hogy nem volt még olyan, aki a latrinán keresztül lépett olajra.

Felnyitottam a csomagtartót, hogy a fémlap eltakarja az utasteret a hátulról jövők elől, azután megkerültem az autót, és kihasználva egy hosszabb szünetet a forgalomban, kihúztam az őrmestert a vezetőülésből. A halántékán felhasadt a bőr, és vérpatak folyt az álláig, de a vérzés már csillapulóban volt. Ellenőriztem a légzését, és rendben találtam. Betettem a jobb hátsó ülésre, letuszkoltam az ülések közötti résbe, és két kezét összebilincseltem az első ülés tartószerkezete mögött. Kényelmetlen volt neki, az biztos, de innen nem tudott megtámadni. Elvettem a pisztolyát, zsebkését, mobiltelefonját, rádióját és bilincskulcsát, amiket szépen beraktam a zsebeimbe. Megkerültem a kocsit, és a másik járőrrel is hasonlóképpen elbántam, de az ő felszerelését a csomagtartóba tettem. Megvizsgáltam terepszinű overallomat, és elégedetten állapítottam meg, hogy rám nem sok anyag került, azt a pár pettyet pedig könnyen letöröltem a vízhatlan anyagról egy ronggyal, amit a csomagtartóban találtam. A pótkerék mellett volt egy vastag gyapjútakaró is, amit hideg estéken való megfigyelés közben terítenek magukra a zsaruk, ha órákig várnak valami szemétládára. A takaróval leterítettem az első ülést, majd becsúsztam a kormány mögé.

Az autópálya szembejövő sávjait szerencsére nem szalagkorlát választotta el, hanem egy nagyjából harminc yard széles sima fűsáv. Megvártam, míg senki sem volt a közelben, akkor padlógázzal átvágtam a füvön, és besoroltam az ellenirányú forgalomba.

Great Falls alig húszpercnyire volt. A városban a kisebb utcákat használva és a lámpákat kikerülve jutottam el a házamhoz, ahol a sarkon egy kicsit megálltam. Ellenőriztem, vannak-e a ház körül rendőrautók, de nem voltak. Valószínűleg még nem jutott eszébe Sheperdnek átkutatni a lakásomat, vagy egyszerűen csak nem kapkodott a parancs beszerzésével. Minek is tette volna? A ház egyetlen lakója őrizetben volt – legalábbis ő úgy tudta. A szökést még nem fedezték fel. Ha minden igaz, nagyjából két órát szántak az átszállításomra. Ha addigra nem érkezik meg az autó Helenába, szép komótosan elkezdik keresni. Mire komolyra fordul az aggodalom, az további egy óra. Tehát körülbelül másfél órányi nyugalmam van még.

Elindultam, és a házat megkerülve beálltam az udvarba, amit a fák meg az épület teljesen eltakart az utca és a szomszédok felől is. Kiszálltam a kocsiból, a rádiót kitéptem a műszerfalból, és a bokrok közé hajítottam, akárcsak a slusszkulcsot, miután lezártam a Fordot. Az első ablakot résnyire leengedve hagytam, nehogy megfulladjanak a fiúk.

A házba a hátsó ajtón keresztül jutottam be. Fegyverem már volt, meleg ruhám szintén, így csak pár apróságot vettem magamhoz, azután besiettem a gardróbba, és a legfelső polcról leemeltem egy cipősdobozt. Egy pár viseltes Nike edzőcipő volt benne, eléggé lepusztult ahhoz, hogy egy esetleges betörés során a tolvajnak eszébe se jusson elvinni. A doboznak azonban dupla feneke volt. Kivettem a kartonpapírt, és az alatta lévő vékony rekeszből előkotortam azt a kétezer-ötszáz dollárt, amit készpénzben otthon tartottam. Elraktam azt a szintén ide rejtett dombornyomásos hitelkártyámat is, ami a tartalék szerepét töltötte be. Most jól jött, hiszen a tárcám Sheperdnél maradt, nyilván ő viszi magával Helenába. Még egy dolog volt a dobozban: egy Cameron Everett névre kiállított kaliforniai jogosítvány, amely még két évig érvényes volt. Cameron Everett létező személy, foglalkozására nézve pék, és tavaly év elején egy San Diegó-i utcai lövöldözésben vétlenként veszítette életét, ahogy egy tálca frissen sült zsömlével rosszkor lépett ki a furgonja takarásából. Én nyomoztam a halála ügyében, és meg is lettek a tettesek. A szerencsétlen fickó holmijáért viszont senki sem jelentkezett, így a nyomozás végeztével elhelyeztem a cuccait a bűnjelraktárban – a jogosítvány kivételével. Észrevettem ugyanis, hogy úgy hasonlít rám a fényképe, mintha csak ikertestvérek lettünk volna. A súly, magasság, bőrszín szintén egyezett. Magam sem tudom, miért tettem el végül az iratot, hiszen nem számoltam azzal, hogy menekülnöm kell valamikor, és jól jöhet egy személyazonosság, de tény, hogy most mégis így lett.

A gardróbban körbenéztem valami ruha után, de gyorsan felismertem, hogy amire készülök, ahhoz most vagyok a legjobban felöltözve. Ugyanakkor hamarosan körözni fognak, és abban egy terepruhás pasast fognak emlegetni. Mégis meg kellett hát szabadulnom az overalltól. Fekete tolldzsekit és vastag fekete farmert húztam, meg egy sötétkék garbót. A sapkának használt símaszkot megtartottam. Biztos, ami biztos alapon bedobtam még pár ruhát egy sporttáskába, aztán átmentem a folyosón keresztül a garázsba. Apám szürke Suburbanje komoran állt a betonpadlón. Utoljára egy jó hónapja indítottam be, amíg kitolattam vele a garázsból, mert nem fértem hozzá a padlásfeljáróhoz. A kulcs azóta is az indítóban volt.

Behajigáltam a cuccomat a hátsó ülésre, kinyitottam a garázskaput, és elindítottam a kocsit. Nagy megkönnyebbüléssel vettem tudomásul, hogy hatodik-hetedik kísérletre beugrott a motor. Már rám fért egy kis szerencse. Kigurultam az udvarra, és megálltam a Ford mellett, de a motort nem állítottam le, hadd melegedjen. Visszamentem és becsuktam a garázskaput, sőt még néhány régi deszkát, meg egy üres hordót is nekitámasztottam az ajtószárnyaknak, nehogy felmerüljön Sheperd hamarosan ideérkező valamelyik emberében, hogy innen hiányzik egy kocsi. Apám elég régen halott volt, a szomszédai mind a városban és a környéken dolgoztak, és csak estére jártak haza, így talán már el is feledkeztek a Suburbanről. Az elmúlt hónapokban a ház körül csak az én Cherokee-mat láthatták – de az most ott maradt a parkolóban, ahol lekapcsoltak. Legjobb esetben is a rendőrségi garázsban várakozik átvizsgálásra. Volt tehát esélyem, hogy egy kis egérúthoz jutok az autócsere által. Visszaültem a vezetőülésbe, és átnéztem a rendőrkocsiba. A két kolléga még mindig eszméletlenül feküdt a padlón. Volt némi lelkifurdalásom, de hát nem volt más választásom.

Kigurultam az udvarról, és miközben a központ felé igyekeztem, a fejembe húztam a sapkámat, és feltettem egyet apám olvasószemüvegei közül, melyet a kesztyűtartóban találtam. A kontaktlencsével együtt semmit sem láttam vele, ezért az orrom hegyére toltam, és fölötte figyeltem az utat. Kicsit később rájöttem, hogy felesleges volt az álcázás: a Suburban feketére fóliázott oldalsó és hátsó ablakain nem lehetett belátni, csak elölről, onnan nézve viszont mindössze a sötétbe borult utastér látszott, meg a vezető fekete körvonala.

Első lépésként gondoskodnom kellett arról, hogy az őrmester és a társa valahogy kiszabaduljon. A rendőrséget nem hívhattam, és a tűzoltókat vagy a mentőket sem, hiszen azok azonnal kimentek volna, nekem pedig kellett még némi haladék. Végül aztán a vízvezeték-szerelő mellett döntöttem. Megálltam egy telefonfülkénél, és felhívtam a pasast, aki előző héten bíbelődött nálam a csapokkal. Meghagytam neki, hogy amikor ideje engedi, ugorjon be hozzám, és szedje szét a kerti csapot, mert folyik a víz. Történetesen a csap mellett parkoltam le az összehányt autót. A fickó azt mondta, két– három óra múlva benéz. Ez nekem abszolúte megfelelt.

A következő lépés egyértelmű volt: meg kell keresnem Miriam Winterst. Most, hogy újdonsült törvényen kívüliként már nem kötnek az emberi jogok és az eljárási szabályok, határozottan jó esélyt éreztem arra, hogy szóra bírom.

Tudtam, hogy Helenában csak egy lakást tart fenn, de az igazi otthona itt van valahol a városon kívül.

Előző nap, amikor az irodájában beszélgettünk, észrevettem a kisasztalon néhány közüzemi számlát, melyek mind ugyanarra a címre érkeztek: Milligan Heights. Ez egy kis farm volt a hegyek közt, pár mérföldre Great Fallstól. És véletlenül tudtam, hogy merre is kell mennem.

Fél óra múlva már a fenyők közötti keskeny aszfaltcsíkon kanyarogtam a város felett.

22

Leparkoltam a bokrok között, és kiszállás után meggyőződtem róla, hogy az útról nem látszik a Suburban egyetlen porcikája sem. Alig százyardnyira voltam attól a sorompótól, amely a „Magánterület” feliratú tábla mellett elzárta az utat. Az órámra pillantottam, pontosan este hatot mutatott. Már teljesen sötét volt, de az égen ragyogtak a csillagok, jelezve, hogy ma éjjel sem úszom meg fagy nélkül.

A kocsiban hagytam a holmimat, csak a fegyvert tűztem az övembe, előbb azonban még kiugrattam a járőrtől elcsent kilenc milliméteres Beretta tárját, és ellenőriztem, hogy tele van-e. Ez a pisztoly sokkal jobban simult a kezembe, hiszen régi ismerősként üdvözöltem. A tartalék tárral együtt eltettem. A símaszkot eligazgattam az arcom előtt, és meglepődve tapasztaltam, hogy egészen kényelmes viselet, csak az orromra simuló szövet csiklandozása idegesített kissé, de momentán ennél sokkal komolyabb gondjaim is akadtak. Most, hogy teljesen feketére változtattam a külsőmet, biztos voltam benne, hogy nem fogok elütni az éjszakai erdő sötétjétől. Csak a kezem világított, mivel kesztyűt elfelejtettem magammal hozni.

Gyalogosan, toronyiránt indultam meg a farm felé, miután a kocsi térképének segítségével betájoltam magam. Éppen fél hétkor, jó egymérföldnyi séta után a Milligan Heights feletti dombon álltam, és lenéztem az épületre. Földszintes kőház volt, tetejét vastag fazsindelyekből készítették, és a bejárat előtti parkolót az odavezető úttal együtt szürke kaviccsal szórták fel. Még nem is láttam meg a házat, amikor motorzúgás ütötte meg a fülemet, ezért gyorsan lekuporodtam. Amikor ráébredtem, hogy a kocsi távolodik, felkeltem, és felszaladtam a dombtetőre, ahonnét egy jegenyefenyő árnyékából még láttam, amint egy fehér terepjáró a kavicsos úton berobog az erdőbe. Mindössze egy másodpercig nézhettem csak, mert már el is tűnt a fák alkotta alagútban.

A házra pillantottam, és megállapítottam, hogy csak az egyik kisebb ablakban van világosság. A parkolóra vetülő keskeny fénysugár megcsillant a piros Porsche fényezésén. Tehát Miss Winters itthon van.

Elindultam lefelé a dombról, hogy bejussak a házba. Nem rendelkeztem semmi különös tervvel, csupán annyi ötletem volt, hogy bekopogok, és a nőből valahogy kiszedem, mi a fene folyik itt, és miért kenték rám ezt az egész mocskos históriát. Felkészültem rá, hogy néhány pofont le kell majd kevernem, de most, hogy börtönbe akart juttatni a drága, nem voltak különösebb fenntartásaim a dologgal kapcsolatban.

Beértem a parkolóba, és kegyetlenül megcsikordultak a kavicsok a talpam alatt. A zajra azonnal felmorrant valami a ház mellett, és mire észbe kaptam, már csak azt láttam, hogy a lábtörlőről felpattan egy hatalmas fekete állat, és egetverő ugatással felém veti magát. Nem volt messzebb, mint húsz yard, ami átkozottul kevésnek tűnt a probléma tárgyalásos rendezéséhez. A kutya legalább olyan fekete volt, mint jómagam, és csak a fogai villogtak fehéren a holdfényben. Ösztönösen megértettem, ez nem fog megelégedni azzal, hogy leül előttem, és folytatja az ugatást, míg ki nem jön a gazdája. A dög nagyjából kétyardos ugrásokkal, elnyújtott testtel száguldott felém, nekem pedig csak egyetlen érvem maradt. Előhúztam a Berettát, hüvelykujjal felengedtem a biztosító kart, és körülbelül öt yardról tüzelni kezdtem. Az első két lövés simán elment az eb mellett, és kavicsot vert fel a parkolóban. A harmadik lövés végre talált, valahol a hátán mehetett be, a negyedik és az ötödik pedig a mellkasát és a nyakát érte, miközben a felugorva szinte úszott felém a levegőben, hogy a torkomba marjon. A rohadt dobermann valószínűleg már akkor döglött volt, amikor a mellemnek csapódott, de száz font lendületben lévő tömeget ilyen közelről már nem tudtak megállítani a lövések. A kutya súlyától hanyatt estem, a véreb pedig rám zuhant, majd a lendülete miatt továbbgurult, én pedig oldalra hemperedtem, és a tőlem háromlábnyira fekvő testbe még néhány lövést eresztettem.

Feltérdeltem, és az első, ami feltűnt, a szokatlan csend volt. Az elmúlt öt másodperc éktelen csaholással és lövések csattanásával volt tele – most pedig csak a szél suhogott.

A ház felé néztem, és azt vártam, hogy Miss Winters feltépi az ajtót, és kirohan a zajra.

De nem jött ki. Jobban belegondolva, ilyen lövöldözésre én sem jöttem volna elő. Hanem mit is tennék? Elővenném a vadászpuskámat, aztán a 911 -et tárcsáznám őrült sebességgel. Körbenéztem, hogy telefonvezetéket látok-e valahol, de ennek nem volt semmi jele. Végül is fent voltunk a hegyek között. A nőnek nyilván van mobilja, annak pedig nem tudom elvágni a zsinórját. Már csak abban reménykedhettem, hogy talán nincs elég térerő. A fenébe! Talán fél óra, mire kiér ide a járőr Great Fallsból, de amilyen szerencsém nekem ma volt, könnyen lehet, hogy véletlenül éppen erre bóklászik a seriff egyik embere, és pár perc alatt berobog az udvarra. Még a végén el kell rabolnom ezt a tyúkot, hogy nyugodtan ki tudjam faggatni.

Emberrablás?! Hogy pörög ez az egész! Huszonnégy órája egy bányában túráztam, most pedig éppen egy szövetségi bűntény elkövetésén töröm az agyam.

Kipattintottam a tárat a pisztolyból, és megnéztem, mi maradt benne. Gyorsan kiszámoltam, hogy tíz golyót eresztettem a kutyába. Na, igen: a pánik nagy úr! Ezt el szokták felejteni a filmrendezők, amikor mozit csinálnak. Ahogy azt is elfelejtik, hogy az Államokban a magányos vidéki házak kilencven százalékában óriási házőrzőket tartanak. Így belegondolva, egyszer sem láttam, hogy például Mulder ügynök összeakasztotta volna a bajszát egy ilyen döggel.

Új tárat tettem a pisztolyba, és a fegyvert az oldalam mellett lógatva határozottan megindultam a ház felé. A kavics éktelenül ropogott a bakancsom alatt. Most már nem volt értelme lopakodni, az imént akkora zajt csaptam, mint a városi lőegylet éves versenye. Zorrót sem kellett tovább alakítanom, ezért lekaptam a fejemről a símaszkot. Az álmoskönyv szerint nem jelent jót álarcban bekopogni.

– Miss Winters! Cameron Larkin őrmester vagyok! – kiáltottam, és reméltem, hogy tényleg megismer, mielőtt útjára bocsát két töltényre való őzsörétet a légtérbe.

Hamar ráébredtem, hogy az sem segít rajtam, ha megismer. Hiszen éppen ő akart ma lecsukatni Mire ezt végiggondoltam, már az ajtóhoz is értem. Most már nem bíbelődtem kopogtatással, hiszen ha agyonlövöd a vendéglátód kutyáját, már nem ezen az udvariatlanságon fog kiakadni.

Belöktem a vastag tölgyajtót, és az ajtószárny takarásából végigpásztáztam a hallon a fegyverrel. Félhomálynak sem lehetett nevezni, ami bent fogadott, olyan sötét volt. Mivel nem láttam semmit, de haladnom kellett, megkockáztattam, hogy valaki mindjárt fejbe ver, és beléptem a helyiségbe. Azonnal oldalra mozdultam, kezem végigcsúszott a falon, és megleltem a kapcsolót. Mély lélegzetet vettem, s felkattintottam a lámpát, majd ugyanabban a pillanatban leguggoltam. Azt vártam, hogy a fejem felett futball– labda méretül lyukat robbant a falba egy lövés, de nem történt semmi.

A hall rendezett volt, közepén süppedős bézs szőnyeggel, körben a falon pedig vadásztrófeákkal. Ezen kívül egy asztalka és egy fogas volt minden berendezés. Egyetlen női kabát lógott az akasztón.

A hallból két ajtó vezetett ki. Jobbra és balra.

Most merre?

Nem való neked ez a helyiségharc, Cameron!, állapítottam meg. Igazság szerint gyávább vagyok én annál, hogy ilyen marhaságba bonyolódjam. Na, jó, akkor óvatosabban! A rendőrségnél mindig volt egy-két szakasznyi fanatikus vagy kommandós készenlétben, akik éltek-haltak az ilyen harcászkodásért, és még meg is köszönték, ha az efféle feladatokat rájuk bíztuk. Hát nekem felállt tőle a szőr a hátamon! A kihalt házban körbepillantva mintha a Pszicho elevenedett volna meg. A kutyára pedig már elpazaroltam a mai bátorságomat.

– Miriam! Larkin vagyok!

Süket csend volt a válasz.

A jobb oldali ajtó nyitva volt, mögötte folyosó látszott, és valami halvány csík. Arra volt az a helyiség, melyből fény szűrődött ki a parkolóba. Ezért én a csukott bal oldali ajtót vettem szemügyre. Jobb, ha nem marad mögöttem felderítetlen terület. Benyitottam, és ott is felkattintottam a lámpát. A nappali volt. Kandalló, hatalmas tévé, könyvállványok, minibár. És sehol senki.

A még mindig a kezemben tartott símaszk zavart a pisztollyal való mozgásban, letettem hát a csöppnyi asztalra, és elindultam a másik ajtó felé, amelyen át egy folyosóra jutottam.

A fény valóban innen szüremlett ki. A harmadik ajtó résnyire nyitva volt.

– Miss Winters! Rendőrség! – kiáltottam jó hangosan.

Valójában persze már nem a rendőrséget képviseltem, de hát ez a szó bizalmat ébreszt az emberekben. Hisszük mi, zsaruk.

Belöktem az első ajtót, és óvatos pillantást vetettem a helyiségre. Dolgozószobának látszott. Rengeteg könyv, még több irat, és egy komoly számítógép.

Továbbaraszoltam, míg a második ajtóhoz nem értem. Lenyomtam a kilincset, és betaszítottam az ajtószárnyat.

Hatalmas hálószobát láttam, közepén minden várakozásomat felülmúlóan óriási ággyal, a plafonon pedig tükörrel. Gondolatébresztő kis birodalma van az én drága ügyvédnőmnek. A hálóból ajtó nyílt a harmadik helyiség felé, látszott, ahogy a résen fény vetül a szőnyegre. Remek! Akkor most a hálón át vagy a folyosó felől közelítsem meg azt a szobát? Mikor nem kerül senki a másik úton a hátamba?

A folyosó mellett döntöttem, és a harmadik ajtóhoz óvakodtam.

– Miriam!

Ezúttal sem kaptam választ.

Az ajtót ezúttal még óvatosabban löktem meg, és a Berettát azonnal két kézre kaptam, hogy ha rám rontana valaki, illendően köszönthessem.

De nem rontott rám senki. Az ajtó mögött Montana legmenőbb ügyvédjének nagyszabású fürdőszobája tárult fel előttem. Miriam Winters a kádban feküdt, s némi habréteg fedte a testét, de ettől eltekintve teljesen meztelen volt.

És teljesen halott.

Beléptem a fürdőszobába, és magam mögé pillantgatva közelebb húzódtam a kádhoz. Nem akartam megkockáztatni, hogy esetleg más valaki... Akkor eszembe jutott a furgon, amit az erdőből láttam elrobogni. Nincs már itt senki!

Eltettem a fegyvert, és odamentem a nőhöz. Félig lecsúszva hevert a kád alján, a szeme nyitva volt, és egyarasznyi vízréteg alól meredt rám. Belemarkoltam a hajába, és kiemeltem a fejét a levegőre, hátha van még benne élet, a másik kezemmel pedig kihúztam a dugót. A fürdővíz zubogva, harákolva távozott a lefolyóba.

Megfogtam a mellét, hogy ellenőrizzem a szívverését, de semmit sem éreztem. Nem lepett meg, nem úgy nézett ki, mint aki mindjárt rám fog köszönni. De akkor miért a mellét fogod, Cameron? Minden hullát a nyaki verőérnél ellenőriztél eddig! Gyorsan elkaptam a kezem a nőről, és visszaengedtem a kádba, amiből lassan eltűnt a víz. Aztán megnéztem a nyaki artériát is, de az persze meg sem rezzent. Újdonsült nekrofil beütésem elemzését későbbre halasztottam, mert észrevettem, hogy a kezem véres lett, ahogy elengedtem a holttest haját. Visszahajoltam a kádba, félletoltam a tincseket, és megnéztem a fejbőrt. Zúzott sebet láttam a halántéka felett. Körbenéztem a kád körül, és a peremén észre is vettem egy kis barnás maszatot, amibe két hajszál ragadt. Elcsúszott, lefejelte a kád peremét, belezuhant a vízbe, ahol megfulladt. Kész, passz.

Legalábbis ezt akarta elhitetni a gyilkos.

Miriam azonban biztosan nem így halt meg. Aki beüti a fejét, az szép csendes lehunyja kis szemét. Az ügyvédnő viszont tágra nyílt szemmel meredt rám a víz alól, és még most is habfürdő foltja szivárványlott az egyik szemében. Ezenkívül pedig négy, sugárirányú vöröses sáv húzódott a szegycsontján, és kissé lejjebb egy rövidebb ötödik.

Egy kéz öt ujjának a lenyomata.

Egy kézé, amely lenyomva tartotta, míg elég vizet lélegzett be ahhoz, hogy megfulladjon.

Egy kézé, amely kisebb volt, mint az enyém. Ha már ugyanis itt voltam, hozzápróbáltam a saját tenyeremet anélkül, hogy hozzáértem volna a bőrhöz. Miriam Wintert valami kis nyikhaj ölte meg, semmiképpen sem egy nagydarab férfi. Jó, és ez most mennyivel visz közelebb a megoldáshoz? Semennyivel.

Tehát a nőt megfojtották. Elképzelhető, hogy a fejsebet dulakodás közben szerezte, de az is lehet, hogy a gyilkos a már halott ügyvéd fejét csapta oda a kád pereméhez, hogy balesetnek állítsa be a történteket.

Felegyenesedtem, és erősen megmasszíroztam a halántékomat. Fogynak a szereplők – állapítottam meg éles ésszel. Ha ez így megy tovább, ki fognak utálni Montanából: totál leromlott a gyilkossági statisztika, mióta itt vagyok.

Apropó: mióta is vagyok itt? Az órámra néztem, és láttam, hogy negyed nyolc lesz pár perc múlva. Mivel Miriamból nem fogok semmit kiszedni, ideje lesz eltűnni.

Vajon hívjam ki a zsarukat?

Nem. Elég hülyén venné ki magát, ha a szökésem után néhány órával én értesítem őket annak a nőnek a haláláról, aki miatt lecsuktak. Ki hinné el, hogy semmi közöm hozzá?

Kimentem a fürdőszobából, és besiettem a dolgozószobába. Talán az iratok között találok valami használhatót. Az íróasztalon dossziék hevertek, de ahogy átpörgettem őket, mindegyiken helenai címeket olvastam. Ingatlanszerződések, cégalapítás, munkaügyi perek anyagai és néhány büntetőügy: lopás, sikkasztás, egy testi sértés. És egyik sem Cascade megyében történt. Egy halott ügyvéd ügyei. A falon észrevettem a beépített széfet. Próbaképpen megnéztem a kilincset, de zárva volt. Az ajtó közepén háromgyűrűs számkombinációs zárat láttam, meg sem kíséreltem hozzányúlni. Ez nem az én műfajom. Az asztali számítógéppel is megpróbálkoztam. A monitor gyorsan kivilágosodott, s megjelent az operációs rendszer logója. Na, eddig jó!

Azután jelszót kért. A fenébe. Beütöttem, hogy „Miriam”, mire a gép közölte, hogy a jelszó hibás, még két kísérletem maradt, utána letiltja a belépést.

Ráébredtem, hogy itt már nincs keresnivalóm.

Anélkül, hogy még egy pillantást vetettem volna a holttestre, kimentem a házból, és becsuktam a bejárati ajtót.

A parkoló szélén megtorpantam, és fázósan megborzongtam a fagyos hidegben. Nem volt kedvem végigmenni az autómig vezető egymérföldes úton. Most simogattam meg egy hullát, és agyonlőttem egy kutyát. Talán a szellemük még itt bolyong a fák között. Ez az a gondolat, aminek nem volna szabad eszébe jutnia az éjjeli erdei sétára készülőnek. Mint amikor az ember békésen lubickol az uszodában, és eszébe villan a Cápa 2. Tudja, hogy nincs a medencében cápa, mert nem is lehet, meg amúgy is rühellik a klórozott vizet – de ettől még pánikban menekül a büfébe.

Pontosan ilyen irracionális félelem tört rám, ahogy a koromfekete erdő felé pillantottam. Én oda be nem megyek! Ahhoz képest, hogy gyilkossági nyomozó voltam, baromi gyáva vagyok! Nézzük a jó oldalát: ezt legalább magamnak bevallom.

Ekkor megláttam a Porschét. Mindig is ki akartam próbálni egy ilyen szépséget. Igaz, nem olyan hegyi ralli keretében, mint ami most várt rám, de hát, ha egyszer ez jutott! Emlékeztem, hogy volt egy kabát a fogason, ezért visszamentem a hallba, és áttúrtam a zsebeket. A slusszkulcs nem volt bennük. Lehet, hogy mégis sétálnom kell? Csak nem! Végül is mit is tartanak a nők kabátzsebben? Semmit. Táskát kell keresnem!

A hálószobában leltem meg a kis fekete kígyóbőr táskát, amiből előkerült a Porsche kulcsa. Visszarohantam a hallon át a parkolóba, és bemásztam a sportkocsiba. Annyira alacsonyan ültem, hogy alighanem a derekam magasságábán volt a fejem. Hogy mit esznek az emberek az ilyen kényelmetlen vackokon!

A motor – ellentétben az én öreg Suburbanemmel – azonnal felhörrent, és mély tónusú morgássá szelídült, amint eszembe jutott lelépni a gázpedálról. Kicsit tanulmányoztam a botváltót, mert ilyennel nem volt dolgom mostanában, aztán sebességbe tettem a kocsit, és felkapcsoltam a reflektort. A fény a kavicson heverő kutyatetemre vetült.

Elgondolkodva néztem a döglött vérebre. Amikor a dombtetőről figyeltem a távolodó kisteherautót, a dobermann meg se nyikkant. Miért nem ugatta meg azt a kocsit?

Na, vajon, miért! Csak egy magyarázata lehetett.

Kilőttem, és a kanyargós kavicsos úton elindultam az erdőn keresztül. Az apró köveket pár száz yard után aszfalt váltotta fel, és nemsokára átsüvítettem a birtok határát jelző, de most felnyitott sorompón. Gyorsan visszavettem a tempóból, és bekanyarodtam ott, ahol a saját kocsimat sejtettem. Ott is volt. Megkerültem a Porschéval, de a keskeny csapáson megcsúszott a sportkocsi, és oldalt belefarolt egy vízmosásba, majd a szikláknak csattanva fennakadt.

Hát ez is megvolt, Cameron, vezettél Porschét – nem neked találták ki.

Kikászálódtam a vezetőülésből, aztán átmásztam a Suburbanbe. Keleti kényelemnek éreztem a hatalmas, fotelszerű ülést és az automata váltót. Amikor egyszer azt mondtam, a németek csak menetelni tudnak, sört főzni, meg kocsit készíteni, akkor nem kimondottan a Porschéra gondoltam.

Kitolattam az útra, és a reflektor fényében búcsúzóul egy utolsó pillantást vetettem a fennakadt autóra.

Elindultam a főút felé.

Ha itt nem leltem információt, akkor vissza kell mennem a kályhához. Vissza kell autóznom a McCormick-farmra. Méghozzá most.

23

Egy dolog komolyan zavart ebben az egészben.

Kezdtem büdös lenni. Csütörtök reggel zuhanyoztam utoljára, akkor is főleg azért, hogy kijózanodjak, ám azóta megjártam a denevérszaros bányát, részegen aludtam egyet a terepjárómban, elfogtak a parkolóban és meghempergettek a betonon, kihallgattak, hánytam, megszöktem, túráztam az erdőben Milligan Heights környékén, agyonlőttem egy kutyát, és megcsöcsörésztem egy hullát. Most, péntek este tizenegykor, már igencsak szaglottam. Ezt valahogy nem szokták megírni azokban a nyavalyás krimikben! A főhős bűzlik, mint egy zokni. Romantikus, igaz?

Simmsbe egészen könnyen eljutottam. Igazság szerint se híre, se hamva nem volt az úton egyetlen járőrkocsinak, útakadálynak, ellenőrző pontnak, vagy bármi másnak, ami a keresésemre utalt volna. Meg is állapítottam, hogy Cascade megyében elég lazán értelmezik a szökésben lévők elfogására teendő intézkedéseket. Nem mintha bántam volna, csak mégis furcsálltam. Most akkor el akarnak kapni, vagy nem akarnak elkapni?

A rádiós híradókból azt szűrtem le, hogy fájt rám a foguk, mert minden órában vezető hír voltam a szökésemmel. Szerintem a helyi sajtó imádott engem. Alig öt napja léptem szolgálatba, s azóta szolgáltam nekik négy vagy öt gyilkossággal, egy vesztegetéssel, meg egy fogolyszökéssel, amin a felhasznált módszer pikantériája miatt már nem tudtak hogyan csámcsogni. Ha így folytatom, rá fog harapni a hírre a CNN, és akkor az isten sem ment meg tőle, hogy filmre vigyenek. Bele is néztem a visszapillantó tükörbe, és megdörzsöltem borostás államat. Igen, azt hiszem, Brad Pitt megfelelő lesz majd a főszerepre. Persze nem elég markáns az arca, meg hát a hasa is túl bordás, de mire ebből mozi lesz, addig még úgyis öregszik. A szerep kedvéért meg majdcsak felszed tíz-tizenöt kilót... húszat.

A város szélén felfedeztem a lehajtót, ami a McCormick-farm felé tartó földutat jelezte. Már éppen kezdtem volna lassítani, amikor észrevettem, hogy egy sötét személyautó parkol a fák lehajló ágai alatt. A jó öreg Dan Novelle!, gondoltam. Az igazi zsaru megérzi, mire készül a másik. Kivéve a magamfajta komplett őrültet, aki még maga sem tudja, mit fog tenni vagy mondani a következő pillanatban.

Komótosan továbbgurultam a városka kivilágított központja felé, és közben a Suburban lefóliázott ablakainak takarásából alaposan szemügyre vettem a lehúzódva várakozó kocsit. A kipufogócsőből gyér füst szállt fel, jelezve, hogy a fűtés miatt üresben járatja a motort a sofőr. Amikor elhaladtam mellettük, felismertem az autót. Hát emiatt kár volt berezelni!

Az a kék Chrysler 300 volt, aminek a vezetőjével két napja beszéltem a vegyesboltnál. Honnan is jöttek ezek a barna bőrű fickók? Ciprusról, vagy Máltáról talán? A fene se tudja ezt megjegyezni! Míg ezen morfondíroztam, begurultam Simmsbe, és az első mellékutcába bekanyarodva megfordultam, majd elindultam visszafelé.

Mi a fenét keres itt még mindig az a két pasas? Támadt egy bizonytalan érzésem, hogy valamilyen módon nekik is osztottak lapot ebben a játszmában, de aztán elhessegettem a gondolatot. Attól, hogy jelenleg én vagyok a montanai közellenség, lehet, hogy paranoiásabb vagyok az átlagosnál? Eszembe jutott, hogy pár órája úgy begyulladtam, hogy nem mertem átmenni az erdőn. Mostanra persze röhögtem az egészen, de akkor egyáltalán nem tűnt viccesnek a dolog.

Szóval mit keres éppen itt az a két férfi? Tényleg közük van az ügyhöz, vagy csak két egyszerű buzi, akik szeretnek autóban ügyködni? Nem tudtam eldönteni.

Elmentem a Chrysler mellett, de nem láttam be a sötétben az utastérbe, és így nem is lettem okosabb. Viszont amíg ezek rálátnak az elágazóra, nem is hajthatok be csak úgy a McCormick-ranch felé. Hátha zsaruk? Máltai zsaruk.

Na nem, ez hülyeség.

És akkor felrémlett bennem az első találkozásunk. Kivágódtak elém a bokrok közül az útra, és kis híján összeütköztünk. Hát persze! Van egy másik bejárat is, ami rácsatlakozik a földútra. A kanyaron túl, amikor már nem látszott a tükörben a kék szedán, és ők sem láthattak engem, lekapcsoltam a világítást, és hagytam motorfékkel lassulni a kocsit, nehogy a felvillanó féklámpát észrevegyék a bokrok egy résén keresztül. A holdfényben nem volt nehéz észrevenni az út menti cserjésben lévő hasítékot, és szép óvatosan rákanyarodtam a keskeny csapásra a termetes autóval.

A Suburban úgy ringott a bukkanok és göröngyök végtelen során, mint kajak a hullámzó vízen. Hamarosan elértem a földutat, és jobbra nézve megpróbáltam kivenni a Chryslert a főút mellett, de nem láttam semmit. Egy lankás domb takarta előlem a parkoló autót. Megint szerencsém volt, így kicsit jobb hangulatban gördültem tovább a farmház felé. Kíváncsi voltam, otthon van-e valaki.

Egy enyhe emelkedő tetejére felérve megpillantottam a házat. Talán kétszáz yardnyira lehettem tőle. Megálltam, és hagytam az autót saját súlyától visszagurulni. Észrevettem egy embermagasságú sziklatömböt, amit két óriási fenyő fogott közre, és odafaroltam a kőhalom mögé, be a fák lehajtó ágai alá. Nem voltam messzebb az úttól, mint ötven láb, de tudtam, hogy onnan nem lehet észrevenni a kocsimat, mert az éles holdfényben minden árnyék feketébbnek tűnt még a szuroknál is.

Ellenőriztem a fegyveremet, a vadászkést, meg kiválasztottam egy zseblámpát, amiből ezúttal előrelátóan hármat pakoltam be a táskába apám házában. Nem tudtam tovább húzni az időt: ki kellett szállnom. Bátorságom megint csak elillanóban volt, de be kellett látnom, hogy most nincs alternatíva. Be kell oda mennem, mert nem tudom, hogy a fenébe lehetne továbblépni ebből a kutyaszorítóból, amibe valaki belerángatott. Most, hogy Miriam Winters meghalt, már abban sem voltam biztos, hogy valóban ő keverte a kártyákat. Talán ő is csak egy gyalog volt a sakkjátszmában. Dekoratív gyalog, az tény, de akkor is feláldozható. Fel is áldozták.

Fogtam hát a lámpát, zsebre dugtam, és kiléptem a kocsiból. Fel akartam venni a sapkaként használt símaszkot, de nem találtam sehol, így aztán fázó fejjel kellett teljesítenem a sétát.

Leosontam a dombról, körbekerültem, és leereszkedtem a farm mellett elhaladó időszakos patak medrébe. Derékig meghajolva ügettem vagy százötven yardot, amikor a mederbe vetülő, élesen kirajzolódó rácsos árnyék tudatta, hogy elértem a kerítést, amely a meredek parttól egészen a ház sarkáig futott. Arra gondoltam, nem is olyan régen a marhákat vagy a lovakat tarthatta kordában, míg lementek inni a vízhez.

Kievickéltem a vízmosásból, és a kerítést követve továbbhaladtam a ház felé. Egy perc múlva már a falnak vetett háttal hallgatóztam.

Csend volt.

Felrémlett bennem az esti dobermann vicsorgó pofája, és előhúztam a Berettát, aztán ki is biztosítottam. Nem akartam meglepetést. Tudtam, attól, hogy jelenleg egy-nullra vezetek a vérebek ellen, a mérkőzés még nincs lefújva. Nem rémlett, hogy két korábbi látogatásom során láttam volna valami fajsúlyosabb ebet a farmon, de az óvatosság azért nem árt.

Elaraszoltam a verandáig, és kilestem a sarok mögül.

Egyetlen ablakban sem látszott fény, és Manny Grattano lakrésze is sötéten állt. Az udvaron nem parkolt kocsi, és mivel a garázs ajtaja is nyitva állt, a tetőablakon besütő holdvilágban láttam, hogy bent sincs autó. Mivel innen gyalog nem indul az ember sehova, felételeztem, hogy Helen elment. A segédmunkás meg már korábban lelépett, vagy – ha a sejtésem igaz – valahol elföldelték.

Immár bátrabban körbejártam a házat, de nyoma sem volt annak, hogy bárki lenne bent. A kissé arrébb álló gáztartályt is megnéztem, és láttam a mérőórán, hogy nem mozdul a mutató. A házban nem kapcsolták be a fűtést. Mivel jóval fagypont alatt volt a hőmérséklet, most már biztos voltam benne, hogy tényleg senki sincs bent.

Odamentem a bejárati ajtóhoz, és a pisztoly agyával betörtem az üveget. Kiütöttem a beékelődött szilánkokat, és benyúltam, hogy kitapogassam a zárat. Nem volt szerencsém: nem sima reteszzár védte a házat, hanem valami bonyolultabb fajta, ezért aztán berúgtam az ajtót.

Amikor abbamaradt a leszakadt zsanér nyikorgása, hallgatóztam egy percet, de semmi sem mozdult a környéken. Beléptem. Megfordult a fejemben, hogy villanyt gyújtok, de még időben eszembe jutott, hogy nem lenne jó, ha a visszatérő Helen már fél mérföldről észrevenné, hogy betörtek. Vagy a zsaruknak szólna, vagy simán agyonlőne, amihez meg is lett volna a joga.

Felkapcsoltam a zseblámpát, és szűkre állítottam a fénykévét, aztán balomban a lámpával, a másik kezemben a Berettával elindultam, hogy ismét átkutassam a lakást. A már ismert részeket kihagytam, így nem foglalkoztam a konyhával, a hallal, meg a nappalival, és szintén be sem néztem a fürdőbe, Bobby és Robert McCormick szobájába. Bíztam magamban, hogy előző alkalommal nem hagytam ki semmi fontosat. Így viszont csak két szoba maradt.

Az első átvizsgálásra váró helyiség a hátsó bejárat mellett volt. Amikor kinyitottam az ajtót, láttam, hogy valamikor hálószoba lehetett, de már jó ideje inkább lomtárnak használták. Bőröndök, ruhafogasok, zsákokba pakolt nyári ruhák, horgászfelszerelés, szóval minden, amit az ember nem használ mindennap, de nem szívesen vinne ki a fészerbe. Úgy véltem, ez lehetett McCormickék lányának a szobája, amíg le nem lépett Omahába, vagy hova.

Negyed órát szántam a helyiségre, de ez kárba veszett időnek bizonyult. Egyszerűen nyomát sem találtam annak, hogy az elmúlt két-három hónapban akár csak belépett volna valaki a szobába. Ez akkor vált bizonyossá, amikor véletlenül a padlóra fordítottam a zseblámpát, és megláttam a lábnyomokat. A saját nyomaimat, amit bakancsom hagyott a pácolt deszkákra ülepedett porban. Itt tényleg nem járt senki hetek óta.

Kimentem a folyosóra, és a következő helyiséget vettem szemügyre. Ez a fürdőszoba mellett volt, és azonnal egyértelműen látszott, hogy Helen birodalmába kerültem. Kihúzkodtam a fiókokat, megvizsgáltam a tartalmukat, de semmi extrával nem szembesültem, ami meglehetősen frusztrálóan hatott rám. Őszintén szólva, gőzöm sincs, hány házkutatást hajtottam már végre, de vagy hatszázat biztos. Az emberek legtöbbjét ez izgalommal tölti el: milyen izgalmas lehet mások életében vájkálni! Nos, a valóságban ez a munka vajmi kevéssé szórakoztató. Koszos alsóneműk, mosatlan edények, macskaeledel a fehérneműk között, használt óvszerek a legváratlanabb helyeken. Találtam már élő sündisznót az éléskamrában. Mi a fene izgalmas van ebben? Arról nem is beszélve, hogy a végén megnézve a fehér, kutatáshoz használt gumikesztyűt, az még a legjobb esetben is szürkére színeződött a házkutatás végére, tanúbizonyságát adva, hogy micsoda koszba nyúlkáltam.

Úgy tízpercnyi kutakodás után rábukkantam arra, amire aztán végképp nem számítottam egy vagyoni kondícióiban meggyengült család estében. A fekete gyöngyvászonból készült táska ott árválkodott a ruhásszekrény legfelső polcán. Amikor kivettem, már sejtettem, hogy mi van benne, de amikor felhajtottam a fedelét, mégis meglepődtem: a Hewlett Packardnak nemigen van komolyabb laptopja a piacon, mint az a modell, ami előkerült.

Felhajtottam a kijelzőt, és bekapcsoltam a gépet. Szerencsére ez a masina nem kért jelszót. Gyorsan kiderült, két felhasználói fiók tartozik a számítógéphez: Bobbyé és Robert McCormické.

Mivel az utóbbi pasas halt meg, arra gondoltam, ha van valami érdekes a fájlok között, az az ő dokumentumai között lesz.

Keservesen kellett csalódnom: a családfő nem volt túlzottan grafomán típus, összes levelezése a banknak írt, fizetési haladékot kérő folyamodványokra korlátozódott.

Gondolkozz, Cameron!

Mi a fenéért vesznek Csóróék pont az egyik legdrágább notebookból?

Az internet ikonjára tévedt a tekintetem.

Hát persze!

Oldalra hajtottam a fejem, és észrevettem a gép oldalában lévő USB-csatlakozóba illesztett egységet. Itt nincs vezetékes telefon! Ha McCormick internetezni akart, csak ez a módszer maradt. De miért kell neki internet? Adva van egy alkoholista, aki évek óta csak a családját vegzálja. Mi a fenét akar a világhálón? Mit kutathat? Mire lehet kíváncsi?

Aztán egyszer csak beugrott: semmire.

McCormickot nem az információs szörfözés érdekelte, hanem a net nyújtotta másik lehetőség. Az e-mail.

Rákattintottam a postafiókjára, és... és üres volt.

A francba! Pedig kiváló kis elméletnek tűnt.

Hátradőltem, és a kékesen villódzó képernyőre meredtem. Mi a fene lehet ez?

A lomtár!

Ha kapok egy e-mailt, mit is csinálok vele olvasás után? Törlöm. Pár kattintással meg is voltam.

A Robert McCormick által használt fiókban kilenc e-mailt találtam. Mindegyik a geronimo45@viamail.com címről jött. A com– os végű cím arra volt jó, hogy a magamfajta informatikai félműveltnek megoldhatatlan akadályt jelentsen, és ne tudja kideríteni, hogy a levél Dél-Dakotából, Görögországból, avagy Namíbiából jött-e. Egy számítástechnikusnak ez bizonyára nem jelentene ekkora gondot.

Szisztematikusan átnéztem az e-maileket, és negyed óra múlva sem értettem semmit. Az üzenetváltások Robert McCormick és egy bizonyos Mr. Black között zajlottak, tartalmukra nézve pedig egy „tartály” eladására vonatkoztak. Az eladó McCormick volt.

Eddig nem is volt semmi gondom az egésszel.

A tartály kialkudott vételára azonban kettő és fél millió dollár volt.

Szép nagy ibrik lehet!

Megint csak hátradőltem, és elgondolkodva néztem az e-maileket.

Igazság szerint egy okosabb embernek valószínűleg sokkal hamarabb feltűnt volna a dolog, de hát én még a magam – meglehetősen elfogult – értékítélete szerint sem vagyok Einstein. Sőt még csak egy Zweistein sem. De amire azért büszke vagyok: valahogy mégis észrevettem!

Az első e-mail a nyáron ment el Mr. Blacknek: McCormick felajánlotta a tartályt megvételre, és hivatkozott egy netes hirdetésre. Black két nap múlva válaszolt, és jelezte, hogy komolyan érdekli a dolog, és kettőmillió amerikai dollárt szán az árura. Azzal, hogy azt írta: amerikai dollárt szán rá, egyben el is árulta, hogy valahonnan külföldről írta a levelet. New York és Frisco között senki sem írta volna azt, hogy amerikai dollár. Itt csak dollár volt, és kész.

És most jött a lényeg: McCormicknak ez az üzenet három nappal a tárna megvásárlása előtt érkezett! McCormick aztán az elhagyott bánya megvételét követő napon válaszolt:

„ Tisztelt Mr. Black! Kérésének megfelelően a tartályt az ön cégének lefoglaltuk. Partnereinkkel való egyeztetés után az árat hárommillió dollárban határoztuk meg. A tartályt megfelelő helyen, szállításra készen letároltuk. Tisztelettel: McCormick. ”

A következő e-mailek már csak alkudozást tartalmaztak, mígnem kiegyeztek a két és fél millióban.

Ezek szerint az elhunyt egy tartályt készült eladni kettő és fél milláért. Szép summa. Mi a túró lehet abban a tartályban? Az összeg ugyanakkor magyarázatot is adott egy csomó dologra. Ha az üzlet létrejön, Helennek sok mindenre lett volna pénze. Például ügyvédre. Pszichológusra. Elmeszakértőre. Itt volt hát a megoldás, hogy miből remélte kifizetni a borsos számlát, amit ezeknek az embereknek az igénybevétele jelentett.

Lecsuktam a laptopot, és visszatettem a táskába. Ágaskodnom kellett, hogy a gépet vissza tudjam tenni a helyére, és amikor végre belöktem a polcra, magamra rántottam egy borítékot.

Fényképek hullottak a fejemre, aztán szerteszét szóródtak a padlón. Leguggoltam, hogy összeszedjem őket, amikor egyszerre megállt az idő.

Férfiasan bevallom, fogalmam sincs, meddig meredtem a fotókra.

Amikor végül visszasepertem az egész készletet a barna borítékba, és feldobtam a laptop mellé a polcra, már végképp nem tudtam, hogy mi történt.

Egy dolog biztos volt: akármennyire be vagyok is gyulladva, újra el kell mennem a bányába, bár szívesebben nyalogattam volna egy madárpókot. Ugyanakkor az is nyilvánvalónak tűnt, hogy abból a nyolc emberből, akik érzésem szerint valamiképpen összefüggenek ebben az egész kavarodásban, már csak egyetlenegy maradt, akitől információt remélhettem.

Bobby.

SZOMBAT

24

Pirkadt, és valószínűleg ez késztette a hatalmas szürke baglyot arra, hogy búcsúzóul még huhogjon egy sort a kocsim felett. Halálra váltan riadtam fel: valahogy nem volt álmaim netovábbja, hogy bagolyhangra ébredjek. Körülnéztem, és szemügyre vettem a párás ablakokat meg a kint derengő fényt.

Hol is vagyok?

Ja, igen. Már emlékeztem: nagyjából éjjeli kettőkor ültem vissza a sziklatömb és lehajló fenyőágak takarásában elrejtett kocsimba, és úgy döntöttem, itt alszom. Motelbe természetesen nem mehettem, és ennél elhagyatottabb helyet keresve sem találhattam volna ahhoz, hogy szundítsak pár órát. Először is magánterületen voltam, így legfeljebb arra számíthattam, hogy Helen autózik el a rögös földúton a háza felé, de onnan nem vehetett észre senki. Másodszor pedig ez lenne az utolsó hely, ahol a rendőrség kereshetett volna. Józan ésszel belegondolva ugyan mit kerestem volna éppen itt?

Jéghideg volt az autóban, teljesen elgémberedtem, és valószínűnek tartottam, hogy ha nem ilyen vastag cuccban vagyok, már megfagytam volna. Tekintetem a belső tükörre esett, és láttam, hogy a hajamban itt-ott dércsíkok vannak. Hol is van a símaszk sapkám? Nyilván jól megfázhattam az éjszaka. Eredetileg csak két vagy három órát akartam aludni, de aztán máshogy sikerült a dolog: amilyen napom volt, nem csoda, ha ájult álomba zuhantam.

Felültem, átkászálódtam az első ülésre, és elfordítottam az indítókulcsot. A műszerfal életre kelt, a digitális óra szerint 7.58 volt. Feltekertem a fűtést, és megpöccintettem az ablaktörlő karját, hogy lesöpörjem a ködpermetet az ablakról, de meglepetésemre a gumilapátok mozgása nyomán semmivel sem lett jobb a kilátás. Megtapintottam a szélvédőt, és mutatóujjam nyomán kerek folt olvadt a jégvirágok közé. Az üveg belülről volt lefagyva.

– A szentségit.

A fűtést a maximumra tekertem, és az üvegekre irányítottam a légsugarakat.

Hónapok óta most először ébredtem másnaposság nélkül, mivel teljesen józanul feküdtem le a Suburban hátsó ülésén. Kritikusan megvizsgáltam a testi és lelki kondíciómat, és arra gondoltam, nem is olyan rossz ez az állapot Talán itt lenne az ideje tartani egy méregtelenítő kúrát, és letenni a poharat.

Na, nem. Azt, hogy egy egész állam üldöz vesztegetés és szökés miatt, nem láttam elegendő oknak az antialkoholizmusra. Valami komolyabb kell ehhez!

Bekapcsoltam a rádiót, ahol már a nyolcórás híreket mondták.

-...ezért a Cascade megyei Seriff Hivatala és a Great Falls-i rendőrség közös akció keretében megtesz mindent, hogy a Miriam Winters ügyvédnő brutális meggyilkolásával gyanúsított Cameron Larkin őrmestert minél előbb elfogják...

Na, ez már elég komoly ok az antialkoholizmusra!

-...voltfőnökét, ChuckLogan hadnagyot egy gyorsinterjúra kapta el kollégánk, amit most közreadunk...

– Gyilkosság? – néztem döbbenten a rádióra. – Mi a fene folyik itt?!

– Logan hadnagy, mi történt Milligan Heightsben?

– Eddigi adataink szerint Cameron Larkin betört az ügyvédnőhöz, és brutális módon megölte. A házőrző kutyával indokolatlan kegyetlenséggel, legalább nyolc-kilenc lövéssel végzett...

– Indokolatlan volt az anyád valaga!

-...és a kád peremébe verte az áldozat fejét, majd belefojtotta a félig kábult hölgyet a fürdővízbe.

– Milyen bizonyítékok alapján gyanúsítják a tegnap megszökött rendőrtisztet?

– Na, ez engem is érdekelne!

– Először is megtaláltuk az ujjlenyomatait az ügyvédnő elrabolt Porschéjában, amivel azonban a gyilkos nem jutott messzire, mivel az útról lesodródva az árokba csúszott. Ezek alapján természetesen rablógyilkossággal gyanúsítjuk Larkint. Másodszor a kutyán elvégzett boncolás során előkerült lövedékek annak a rendőrtisztnek az elrabolt fegyveréből származnak, akitől Larkin megszökött. Harmadszor pedig megtaláltuk a lakás halljában azt a símaszkot, amiben a DNS-vizsgálat szerint Larkin hajszálai vannak.

Legalább a sapkám megvan. Speciel a legrosszabb helyen került elő. Hogy is lehettem ilyen hülye?! A fegyver, az ujjlenyomatok, a símaszk. Ebből az isten sem fog kimosni. Negyedennyi bizonyítékkal juttattam már fickókat rács mögé kétszeres életfogytiglanra.

Dühösen kikapcsoltam a rádiót.

Bobby McCormick kell nekem, nem vitás. Ki fogom szedni belőle azt, amire szükségem van. De hogyan? Ahogy most láttam, három lehetőségem volt. Először is belopakodhattam a zárt intézetbe, aztán kiverhettem volna a fiúból a vallomást. De ahhoz, hogy erre esélyem legyen, meg kellett volna várnom a sötétséget, márpedig az még messze volt. Se türelmem, se időm nem lett volna kivárni az estét. És persze rejtekhelyem sem volt ehhez.

A második lehetőség szerint csellel juthattam volna be. Mondjuk, öltözzem ápolónak vagy orvosnak? Nem hittem benne: ez viszonylag kis kórház, a személyzet nyilván ismeri egymást. Nem tűnt biztonságosnak az elvegyülési próbálkozás. Mire észbe kapok, már rám is húzta a kényszerzubbonyt három markos legény, és hívják a rendőrséget. Ha szerencsém van, gyorsan kiérnek, és nem lesz idejük beöntést adni.

A harmadik esélyem... hát, csak ez maradt... Arra aztán végképp nem számít senki. Egyesbe tettem a Suburbant, kióvakodtam a fa árnyékából, és visszagurultam a földútra. A ház felé pillantva láttam, hogy Helen kocsija a seriff terepjárójának társaságában a ház előtt parkol. Akkor ideje haladni: a nő nyilván felfedezte a betörést – amihez nem kellett nagy tehetség, mert szétrúgtam az ajtót –, és kihívta a rendőrséget. Na, erre nem gondoltam, amikor nagyon okosnak képzelve magamat itt aludtam.

Simms felé indultam, és minden baj nélkül kijutottam a főútra. A Chrysler eltűnt a torkolatból. Ha lett volna rá valami módom, utánajárok ennek a két máltai figurának is, de momentán erre esélyem sem volt. Új zsaru voltam itt, nem volt Great Fallsban egyetlen kolléga sem, aki elhitte volna, hogy ártatlan vagyok, és megnézett volna nekem a számítógépben ezt-azt. Hívjam fel San Diegót? Majd talán valamikor a nap folyamán.

Gyorsan betájoltam magam a Szent Kristóf Elmegyógyintézet irányába, és úgy saccoltam, hetven mérföld áll előttem.

Életemben nem hajtottam még ilyen szabályosan. Általában az az elvem, hogy két közlekedési szabályt tartok magamra nézve kötelezőnek: vonattal nem kekeckedek, és nem iszom, ha vezetek. Bár jobban belegondolva: ebből már azért engedtem... Az úton nyolc vagy tíz rendőrautót láttam, viszont csodálatos módon nem akadtam ellenőrzőpontba. Great Falls előtt csak egy percen múlt a dolog, mert nekem meg a mögöttem jövő lakóautónak még intett a járőr, hogy menjünk, aztán kihúzták a kordont az út közepére.

Tudtam, hogy egyetlen ellenőrzésen sem jutok át a Cameron Everett névre szóló jogosítványommal. Most éppen az irat előnye fordult a hátrányomra: a pasas képe túlságosan hasonlított rám. Persze el sem jutottam volna a kártya átadásáig, mivel egyetlen zsarut sem érdekelne, mi áll a jogosítványon – nyilván az ábrázatomat vizsgálná mindegyik, méghozzá úgy, hogy a bal kezében ott van a körözési fotóm.

Óvatosságomban a városban elkerültem a főutakat, és közben nagyon örültem a sötét fóliának az ablakokon.

Túlhaladtam a városon, és majdnem tizenegy óra volt, amikor az út szélén, a fenyők között feltűnt egy aszfaltcsík, s felette cirádás betűkkel hirdette a táblán a felirat, hogy erre van a „Szent Kristóf Elmegyógyintézet”. Bekanyarodtam az útra, és meglepetésemre majdnem egy mérföldet autóztam hegynek felfelé, mire egy dombtetőre érve feltűnt az alattam lévő völgyben a hangulatos vidéki kúriából kialakított intézet.

Félrehúzódtam a kocsival az út szélére, és kiszállva ellenőriztem, mi van a bokrok mögött. Mivel csak embermagasságú páfrányokból álló aljnövényzet és néhány jegenyefenyő volt ott, hátramenetben besüvítettem a sűrűbe, míg a Suburban orra előtt össze nem zárultak az óriási levelek. Kiszálltam, s távcsővel a kezemben felkaptattam a dombtetőre.

Lehasaltam a bokrok alatt, aztán a fókuszt az épületre állítottam. A diliház még annál is kisebb volt, mint amire számítottam. Négy apró, családi ház méretű földszintes épület, melyek elszórtan álltak a birtokon, egy szabályos négyzet csúcsain elhelyezkedve. Nagyjából százyardnyira voltak egymástól Az erdőt nem irtották ki a házak között, így felételeztem, hogy egyik különálló építményből sem lehet tisztán látni a másik hármat. Minden ablakon vaskos rácsozat feszült, és épületenként csak egy-egy bejárat látszott. Az ablakok megszámolása után úgy véltem, talán ha nyolc-tíz szoba lehet mindegyikben. A tervemnek ez az egész felállás meglehetősen kedvezett.

Nemigen volt más lehetőségem, mint a frontális támadás. Leosontam a hegyről, és célba vettem a legközelebbi házat. A bokrok takarásában néhány perc alatt ott voltam az ajtónál. Oldalról közelítettem meg a bejáratot, hogy egy véletlenül kipillantó ápoló ne vehessen észre, aztán amikor a megfelelő pozícióba értem, teleszívtam a tüdőmet levegővel, elővettem a Berettát, és berúgtam az ajtót.

Két nővér nézett rám döbbenten.

A parkettás hall közepén álltak, és egy mappából pillantottak fel. Talán tízlábnyira voltak tőlem.

– Fel a kezekkel, hölgyeim! Csendet kérek, és nem lesz semmi baj. Bólintsanak, ha megértették!

Megértették. Máris élet költözött a szemükbe, és az első döbbenet elmúltával azonnal a kiutat keresték. Hát persze – ebben az intézményben nyilván rajtam kívül is történtek már furcsaságok, és hozzászokhattak a nem mindennapi szituációk kezeléséhez.

– Mit akar, uram? – kérdezte az idősebb nő.

Uramnak szólított. Nyilván tanult pszichológiát. „A fegyverest respektálni kell, tisztelettel szólni hozzá, hogy érezze, hatalmát elfogadja a túsz. ” San Diegó-i Rendőrségi Kézikönyv, száztizedik oldal. Nem hittem, hogy ezt olvasták, de hogy valami hasonlót, az biztos.

– Hányan vannak ebben az épületben?

– Nyolc ápolt és mi ketten.

– Ha a személyzet még egy tagját megtalálom itt, magát agyonlövöm. Megkérdezem újra: hányan vannak?

A két nő összenézett, aztán a fiatalabbik vállat vont.

– Még egy ápoló van itt. Azonnal jön.

– Köszönöm, kisasszony.

Végszóra belépett a harmadik nő, aki megszólalni sem tudott a döbbenettől. Odatereltem a többiek mellé.

– Hölgyeim, az ápoltak ki tudnak jutni?

– Nem. Be vannak zárva a szobáikba.

– Van köztük olyan, aki nem bántja önöket, ha bezárom hozzá magukat?

– Persze – mondta azonnal a legidősebb nővér, aki láthatóan megértette, mire készülök. – Az ötösben.

– Akkor menjenek! A mobiltelefonokat hagyják itt!

A három kis telefon az asztalra került, a nők pedig a sima falú, rácsos ablakú cellába, ahol egy semmibe révedő tekintetű, idős férfi hintázott ültében, és abban sem voltam biztos, hogy egyáltalán észrevett minket.

Megfogtam az utolsónak belépő idősebb asszony karját.

– Bobby McCormickot keresem.

– Tudom – mondta egyszerűen. Valószínűleg a tévék is hevesen érdeklődtek irántam, nem csak a rádió, így bizonyára látta valahol a fotómat, de most nem volt időm erről faggatni. – A hármas szárnyban van. Ha kimegy, forduljon balra.

– Köszönöm.

Rájuk zártam az ajtót, majd az épületre a külső ajtót is, a kulcsot behajítottam a fák közé, és elindultam a hármas tömb irányába.

Az épület ugyanolyan volt, mint az, amelyikben az imént zártam be a személyzetet. A bejáratot oldalról közelítettem meg, aztán mély levegő és bumm!

Az ápoló egy fotelben ült, és a falra szerelt tévét bámulta. Egészen pontosan éppen engem nézett, mert a bal felső sarokban a helyi adó folyamatosan mutatta a fényképemet, miközben a képernyő többi részén a Milligan Heightsban folyó helyszínelés képei peregtek. A szakállas fickó unottan az ajtó felé nézett, aztán visszakapta a tekintetét a monitorra, majd megint rám meredt.

– Igen, barátom – emeltem fel a Berettát, és egyenesen a mellére céloztam – én vagyok az. Emelje fel a kezét, és ne kiáltson, mert baj lesz.

A szerencsétlen ültében emelte fel a kezét, és halálos rémülettel nézett rám.

– Hányan vannak itt?

– Három ápoltunk van.

– Személyzet?

– Csak én.

– Ne szórakozzon! Hol vannak a többiek?

– Értekezlet van a főépületben.

– Meddig tart?

– Tizenhárom óráig.

– Akkor visszajönnek?

– Nem. Munkaebéd következik.

– Maga miért nincs ott?

– Valakinek ügyelnie kell, és én vagyok itt a legújabb.

Aha, szóval nem csak a rendőrségen szokás az új fiúra bízni a kellemetlen melót. A pasas nagyon szerencsétlenül nézett ki a szakállával és cingár alkatával. Megsajnáltam.

– Nézze, nem akarom bántani. Amit a tévé mond, annak a fele sem igaz. Megértett?

– Igen, uram.

– McCormick itt van?

– A hetesben.

– Remek. Most be fogom zárni magát egy szobába. Ha jót akar, szépen leül, és nem csinál zajt. Szundítson egyet! Ne próbálkozzon kitörni, mert nem tudom, meddig leszek itt. A társai majd kiszabadítják, ha visszajönnek a munkaebédről.

– Értem.

Valami eszembe jutott.

– A másik két betegnek kell valami gyógyszert adni?

– Estig nem.

– Rendben. Akkor menjen be ide! – mutattam a legközelebbi szobára. – A telefonját kérem!

Kelletlenül letette az övére csatolt kis Sony készüléket, és bement a szobába. Gyorsan rázártam az ajtót, azután megnéztem, hol is vagyok. A folyosó elején álltam, és az ápoló az egyes helyiségbe került. A hetes ugyanezen az oldalon állt, a folyosó végén.

Az ajtó zárva volt, a kukucskálóra pedig ráhajtották a fedelet. Hangtalanul félrehúztam, és benéztem. Bobby McCormick szobája egészen kényelmesnek tűnt. Egy masszív heverő, két fotel, egy kisasztal, beépített szekrény, valamint tévé tartozott hozzá. A hátsó falban ajtót láttam, mögötte fürdőszoba tűnt fel.

Bobby az ágyon ült, és pattogatott kukoricát evett, miközben a tévét bámulta. Valami meccs mehetett, mert a szurkolói moraj mással össze nem téveszthető zaja betöltötte a szobát.

Kinyitottam az ajtót, és a pisztolyt magam mellett lógatva beléptem.

– Helló, Bobby.

A fiú szokatlanul gyorsan reagált. A kukoricás tálat felrúgva felpattant, és a fürdőszoba felé vetette magát, miközben torkaszakadtából sikított.

– Segítség!

Most én lepődtem meg. Mindkét találkozásunk alkalmával egy apatikus figurával találkoztam, s ezúttal is valami hasonlóra készültem. Ehhez képest a fiatalember olyan sebesen mozgott, mint a Denver szélsője az utolsó tíz yardon. Átugrottam a dohányzóasztalt, és elkaptam a grabancát, amikor már be akarta csapni a fürdőszoba ajtaját.

– Neeee! – sikoltotta, ahogy visszarántottam, és váratlanul felém fordulva belemart az arcomba. Az egyik körme felhasította a bőrt a képemen. Ez hiba volt a részéről, mivel eléggé hirtelen haragú ember vagyok. Most is leszállt a vörös köd.

Bobbyt a nyakánál fogva a falhoz vágtam, hogy kiszaladt a tüdejéből a levegő, és a tarkója is rendesen odakoppant, aztán abban a pillanatban, amikor kiegyenesedett, a fegyver agyával a veséjére csaptam. Hörögve összeesett, és síró kupacként elterült a földön. Tátogva kapkodott levegő után, miközben az arcán patakzottak a könnyek. Bármikor máskor meg tudtam volna sajnálni, de most ő sem volt egyéb, mint egyike azoknak a szemeteknek, akik megkíséreltek börtönbe juttatni, hogy fedezzék a saját mocskos játszmájukat.

Hoztam egy pohár vizet a fürdőszobából, amit a srác fejére borítottam.

– Kelj fel!

– Ne bántson!

– Nem ígérem.

– Ne bántson.

– Kuss! – üvöltöttem rá, és belerúgtam a lábába. – Azt mondtam, kelj fel!

Hangtalanul feltápászkodott, én pedig belelöktem az egyik fotelbe, a másikat meg odahúztam magamnak, és én is lehuppantam.

– Hallgatlak.

– Mit akar tudni?

– Ki tervelte ki ezt az egészet?

– Micsodát?

Lecsavartam neki egy méretes pofont, az orra vérezni kezdett, és freccsent nyomot hagytak a cseppek a fehér falon.

– Tudod te, hogy miről van szó. De ha nagyon akarod, üthetlek is. Nem kenyerem, de most kimondottan jólesik. Levezeti a feszültséget. Beszélj!

– Megölne...

– Így viszont jó eséllyel én foglak megölni. Láttad ma délelőtt a tévét?

Lassan bólintott, és egy zsebkendővel törölgette a vért az orráról és a felső ajkáról.

– Akkor pontosan tudod, hogy köröznek, és a fél büntető törvénykönyv elkövetésével vádolnak. Nincs vesztenivalóm, érted?

– Igen.

– Nem hiszem – hajoltam egészen közel hozzá. – Azt mondtam, nincs vesztenivalóm. Semmi. Ha kell, kinyírlak, és ezt komolyan mondom. Eggyel több már igazán nem számít. Most már érted, igaz?

Ezúttal csak bólintani volt ereje.

– Helyes. Akkor kezdjük az elején! Ki követte el a farmon a gyilkosságot?

– Ne csinálja ezt! Ha elmondom...

– Márpedig elmondod, mert addig ütlek. Attól ne félj, hogy ezt felhasználhatják a bíróságon, Bobby. Erőszakkal kicsikart vallomást nem lehet. De egyelőre attól tartok, el sem fogsz jutni a bíróságig. Szóval ki ölte meg?

– Én.

– Hogyan?

– Leszúrtam.

– Ki mondta, hogy azt kell vallanod, nem emlékszel?

– Az ügyvéd.

– Winters?

– Ő.

– Kinek az ötlete volt a csere?

– Csere? – nézett rám döbbenten.

– Tudok róla, ne lepődj meg. Tehát?

– Anyám találta ki. Ő nagyon okos.

– Weill is benne volt?

– Weill? Ugyan! Ő csak átjött, és...

– És rájött, igaz?

– Aha.

– Őt ki ölte meg?

– Meghalt?!

– Meg. Ahogy a pszichológus és az elmeorvos is. Ki kente meg őket?

– Azt nem... nem tudom. Anyám és Miss Winters intézett mindent.

Bólintottam.

– Rendben. Csak itt-ott hazudsz.

– Én nem...

– Még egyszer kérdezem, aztán már csak ütök. Ki követte el a gyilkosságot a farmon? Mert te nem, az biztos.

Nem válaszolt, én pedig hirtelen hatalmasat csaptam az asztal lapjára. Bobby összerezzent, és remegni kezdett. – Ne!

– Válaszolj!

– Anyám és ő tették! Anyám szúrta le, aztán amikor még a földön feküdt és hörgött, ő letérdelt, és a klopfolóval agyonütötte.

Hátradőltem, és elgondolkodtam a hallottakon. Magam is így gondoltam, de visszahallani mégiscsak felettébb furcsa volt.

– Miért te vitted el a balhét?

– Mert apám életbiztosítása anyám nevére szólt. Ha ő a gyilkos, nem kap egy vasat sem.

– Te nem vettél részt a gyilkosságban?

– Az ajtóban álltam. Szörnyű volt. Először itatták, mintha csak jó barátok lennének, aztán meg szó nélkül nekiestek. Menekülni próbált, és rázuhant a szekrényre. Nekem... nekem nem volt erőm bántani.

Lehajtotta a fejét, és megint folyni kezdtek a könnyei.

– Kinek az ötlete volt, hogy te leszel a bűnbak?

– Miss Winters mondta, hogy nekem kell bevonulnom, és részletesen elmagyarázta, hogy nem lesz semmi baj. Át fognak hozni egy intézetbe, ha azt mondom, amit ő javasol. És – mutatott körbe a fiú – igaza is lett.

– Mit mondott, mit kell itt csinálnod?

– Semmit. Szerinte ugyanúgy kell viselkednem, mint korábban. Mivel teljesen normális vagyok, ezt az orvosok is fel fogják ismerni, ezért pár hónap, legfeljebb egy év, és kiengednek.

– Miss Winters mikor készített fel?

– Előző délután.

– Ő is ott volt a gyilkosságnál?

– Nem. Azt mondta, neki tisztának kell maradnia, és elmegy, hogy alibije legyen.

– Szóval azelőtt ki lett tervelve az egész, hogy megöltétek?

– Igen.

– Mire kellett az életbiztosítási összeg?

– Nem tudom – mondta, és elhallgatott. Látta, hogy elfut a méreg, így gyorsan folytatta: – Tényleg nem tudom! Anyám valami nagy üzletről beszélt, és ehhez kellett a pénz. Nagyon le voltunk égve, apám hitelt vett fel, mert csinált a nyár végén valami beruházást, ami nem jól sült el.

– Igen – bólintottam. – Vett egy bányát.

– Egy bányát? – nézett rám döbbenten a fiú. Olyan bamba képet vágott, hogy ezúttal biztos voltam benne, nem mondták meg neki, mire ment el a család maradék tőkéje.

– Nem is tudtál róla?

– Nem... Egy bányát? – kérdezte újra döbbenettől tátva maradt szájjal. Nyilván ezt gondolta volna utoljára. Egy csőd szélén álló család minek venne bányát? Elhatároztam, hogy az e-mailekben olvasott titokzatos tartályt nem fogom tőle megkérdezni. A levélváltás és a bányavásárlás időpontja annyira egybeesett, hogy egyértelmű volt az összefüggés. Ha Bobby nem tud a bányáról, nem tud a tartályról sem.

– Egy kurva bányát?! – ismételte csak úgy magának.

– Azt.

– Akkor erre kellett az életbiztosítási összeg! Anyám mondta, hogy ki kell valamit fizetni, mert elveszi a bank a házat és a farmot...

Meg a tárnát is, gondoltam vissza a hitelszerződés sajátos kitételére.

– Miért nem kértetek kölcsön valakitől?

– Kitől?

– Például Miss Winterstől. Talán egyszerűbb lett volna neki hitelezni pár ezer dollárt, mint megszervezni egy gyilkosságot.

– Miss Winters teljesen le van égve, őrmester. Valami pert elveszített, vagy mit tudom én, de a lényeg, hogy egy vasa sincs.

Hát, valami ilyesmit hallottam én is.

– Weill szerepét nem értem.

– Szerintem csak átjött kotnyeleskedni, amikor meglátta a rendőrautókat. Aztán amikor belépett, leesett neki a tantusz, hogy mi történt. Szerintem megzsarolta anyámat.

– Ezt az anyád mondta?

– Három napja nem beszéltem senkivel. Szóval ezt csak úgy gondolom.

– Értem. Bobby, volt az anyádnak szeretője?

– Volt. Már régen... évek óta nem feküdtek le apámmal. Tudja, anyám igényelte a dolgot, de apám csak a piának élt. Kétezer óta még a városba sem ment be. Aztán nyáron, amikor belefogott abba az üzletbe, félretette az italt. Csak esténként ivott, de napközben nem. Valami tűz hajtotta. Megváltozott. De ez nem hatott ki a kettőjük kapcsolatára, ha érti, mire gondolok.

– Azt hiszem, értem. Tehát mostanában józan volt?

– Igen. Anyám szerint a terv csak így sikerülhetett.

– Milyen terv?

– Nem tudom pontosan, nem avattak be. Ezek szerint egy bánya lett volna a nagy terv?! Nem értem.

– Milyen mértékű üzlet lett volna ez a valami?

– Nem tudom. Anyám azt mondta, hét számjegyű, de szerintem túlzott.

Nem túlzott, gondoltam. Az e-mail két és fél millió dolláros megállapodást tartalmazott.

– És ki volt a szeretője?

– Hát nem tudja? – nézett rám Bobby félmosollyal.

– Talán tudom.

– Fel a kezekkel, Cameron!

A nyugodt, kissé gunyoros hang az ajtó felől érkezett. Bobby átnézett felettem, és félmosolya kiszélesedett. Felállt, kivette a pisztolyt a kezemből, majd a fejem felett átnyújtotta valakinek. Nem fordultam meg, szükségtelen volt. Tudtam, hogy Logan hadnagy érkezett meg.

– Te vagy az egyetlen, aki kitalálta a gondolatomat, Chuck – mondtam szárazon.

– Elfelejtetted, hogy hat évig együtt járőröztünk. Ülj le, Bobby!

Az ifjú McCormick gúnyos vigyorral megfricskázta az orromat, és visszaült a fotelbe.

– Könnyen rájöttél, hogy ide tartok? – kérdeztem.

– Nem volt egyszerű, de a fiúval előbb-utóbb mindenképpen beszélned kellett.

– Miért kellett volna?

– Megszöktél, emlékszel? Két utad volt, Cameron – mondta oktató hangon a hadnagy, aki még mindig a hátam mögött állt. – Vagy megpróbálod elhagyni az államot, vagy utánajársz a dolgoknak. Amikor elmentél Miriam Wintershez, tudtam, hogy a második utat választottad. Hajnal óta várlak az erdőben.

– Nem én öltem meg az ügyvédet – válaszoltam, és ültömben hátrafordultam.

– Tudom – jelentette ki váratlanul Logan. Láttam, hogy a saját Glockja mellett az én Berettámat is a kezében tartja.

– Tudod? Honnan tudod?

– Onnan, hogy én fojtottam meg – mondta egyszerűen, majd átnézett a fejem felett, és azt mondta: – Sajnálom, Bobby.

A Beretta dörrenése fülsiketítően hangzott a szűk szobában. Logan háromszor húzta meg a ravaszt. Rémülten kilöktem magam a fotelból, és az asztal mögé zuhantam. Csak ott vettem észre, hogy a hadnagy nem rám lő. Próbálta ugyan a mozgásomat a Glockkal követni, miközben a Berettával lőtt, de a két dolog nem sikerült. Nehéz lehet úgy gyilkolni, hogy közben figyelni kell egy másik fickóra, akit még nem akarunk megölni. A földön fekve páros lábbal belerúgtam a fotelba, amely nekicsapódott Logan sípcsontjának, és kiütötte a lábát. Elejtette a Berettát, ahogy fogódzó után tapogatózott, de mire megkapaszkodott az ajtófélfában, már lekaptam a nyakamból a nehéz látcsövet, a szíjánál fogva megpörgettem a fejem felett, és elhajítottam az ajtó felé. Chuck rosszkor nézett fel, mert éppen a szeme felett találta el a súlyos katonai távcső, és láttam, hogy felhasította a bőrt. Főnököm hanyatt zuhant, s eltűnt a fotel mögött, én pedig felpattantam, és átvetettem magam a bútordarabon. A levegőben úszva láttam, hogy a Glock is elszánkázott pár lábnyit a kövön, és a félig kába Logan a fegyver után tapogatózik. Térddel a mellére ugrottam, mire a levegő egyetlen, végtelennek tűnő nyögéssel kiszorult a tüdejéből. Gyilkos dühvel ragadtam meg a füleit, és felrántottam a fejét, aztán a tőlem telhető legnagyobb erővel belecsaptam a kövezetbe. Reccsenést hallottam, a hadnagy pedig elernyedt.

Kimerülten gurultam le róla, és a hátamat a falnak vetve leültem. Szakadt rólam a verejték, és megint vérezni kezdett az arcom, ahol Bobby körme felszakította.

Bobby!

Feltápászkodtam, és a felborult bútorokat félrerugdosva odamentem a fiúhoz. Szétvetett lábbal a fotelben ült, mellében két jókora lyuk tátongott. A gond azonban mégsem ez volt, hanem a nyakán lévő vérvörös hasadék, amelyet a bőr alá éppen csak behatoló és azt felszakító harmadik lövedék hagyott maga után. A falat már telespriccelte az ütemesen kilövellő élénkpiros vér. A nyaki artéria megsérült a lövés nyomán. Itt nem volt segítség. A fiú néma rémülettel és teljes értetlenséggel bámult a szemembe, de nem tehettem semmit, csak figyeltem, ahogy eltompul a tekintete. A vér egyre kisebb ívekben fröcskölt a falra, aztán már csak csordogált. Vége volt.

Megfordultam, és visszamentem Loganhez. A hátán feküdt, tarkója mellett vértócsával. Egy pillanatra megdermedtem, mert eszembe jutott a reccsenés, amikor a fejét a padlóba vertem. Koponyalapi törés? Letérdeltem mellé, és megnéztem a pulzusát meg a légzését, de mindent rendben találtam. Megtapogattam a fejét, de nem éreztem azt a fajta hátborzongató ropogást az ujjaim alatt, amit a szétrepedt koponya esetében már nemegyszer tapasztaltam. Azt a hangot nem lehet elfelejteni, ahogy az elmozdult koponyacsontok súrlódnak egymáson.

Chuck rendben volt, csak elájult. Valószínűleg lesz egy közepes agyrázkódása, de ezzel megússza. Ahogy letöröltem a vért, láttam, hogy az leginkább a felrepedt szemöldökből származik. Hálát adtam az Úrnak – Loganre élve volt szükségem. Ki a fene fogja nekem elhinni azt, hogy ő végzett az ügyvéddel? Ezt el kell mondania! De hogyan?

Kétségbeesetten körülnéztem.

Mit tegyek?

Vigyem magammal Logant? És akkor mi van? Senki sem tárgyalna velem, ha elraboltam egy rendőrtisztet. Előbb lőnének, aztán kérdeznének. Ha itt hagyom, magához tér, és a nyakamba varrja Bobby megölését is. Az én Berettámmal lőtte le a fiút. Azzal, amivel én előző este a kutyát. Nem lesz nagy művészet összekapcsolni a dolgokat. Az alkohol az agyára ment a zsarunak, és ki tudja, hol ér véget az ámokfutása? Nem volt jó megoldás a helyzetemben, csak az tűnt biztosnak, hogy menekülnöm kell. A dolog azonban ezzel a mostani gyilkossággal megváltozott: immár nem szimpla közellenség vagyok, hanem szabad préda. Tudom, hogy így van, mert a barikád túlsó oldaláról én is így látnám a helyzetet.

Felkeltem, aztán a hadnagyot a karjánál fogva behúztam a szobába. Amikor átvonszoltam Bobby vérén, szép tisztára törölte a padlót. Legalább kidobhatod az öltönyödet, te szemétláda. Elvettem a bilincsét, rákattintottam a csuklójára, áthúztam a fűtéscső mögött, és ráerősítettem a másik kezére. Amikor felnéztem, észrevettem egy apró terráriumot a fali polcon. Egy jókora, unott, szőrös pók gunnyasztott benne. Akkora volt, mint egy kávéscsésze. Felrémlett, hogy Bobby azt mondta korábban, sokszor gyűjtött rovarokat az erdőben. Valószínűnek tűnt, hogy megengedték neki az egyik kedvenc behozatalát. Ez egészen felvillanyozott. Logan rettegett a pókoktól, emlékszem, egyszer kiporszívózta a teljes járőrkocsit, mert egy kis darabka pókhálót lelt a pedálok között.

Ránéztem a hanyatt fekvő hadnagyra, aztán újra a pókra. Lassan elvigyorodtam. Eljött az én időm! Kihúztam az ingét a nadrágjából, lecsupaszítottam a hasát, aztán a terráriumot szépen a köldökére borítottam. A pók méltatlankodva körbejárt a szőrös hason. Chuck be fog hugyozni, amikor felébred! Ha ijedtében lelöki, és összetöri a terráriumot, a pók meg elszabadul, akkor másodszor is be fog hugyozni.

Az élet apró örömei.

Felkeltem, és ebben a pillanatban belém hasított, hogy honnan volt ismerős Helen kísérője a bányában. Logan volt az. A saját félelmeim annyira az agyamra telepedtek, hogy nem ismertem meg a főnökömet.

Megvan a szerető!

Talán nem ok nélkül húzott el a neje Vegasba?

El kellett mennem, és valahol nyugodtan végiggondolni, mi történik körülöttem. Paradox módon a tárna jutott eszembe. Ott aztán lehetne nyugodtan gondolkozni, és amúgy is fel kell túrnom egy bizonyos tartály után az utolsó kavicsig. Most már legalább azt tudtam, mit keressek.

Negyed óra múlva kimerülten visszaültem a Suburbanbe, és a Berettát megtöltöttem a Glockból kiszedett töltényekkel. Ha már amúgy is azt hiszik, én vagyok a gyilkos, nyugodtan megtarthatom a pisztolyt.

25

Nagyjából öt mérföldet tettem meg az elmegyógyintézettől számítva, amikor beleugrottam a fékbe. A Suburban! Logan azt mondta, az erdőben várt hajnal óta, hogy felbukkanjak. Ezek szerint látta a kocsimat! A francba!

Egy ilyen marhaságon megbukni, mint egy autó, igazán nem volt a vágyálmom. Amikor majd a kiszabott nyolcvanöt év fegyházat töltöm egy nagydarab, biszexuális és feltehetően HIV-pozitív rablógyilkos cellatársaként, nem lesz jó minden órában háromszor arra gondolni, mi is juttatott ide.

Tehát meg kell szabadulnom apám kocsijától.

Újra ráléptem a gázra, és folytattam az utat. Logan még szinte bizonyosan az arachnofóbiájával küzd a diliházban, tehát van egykét órám. Számba vettem a lehetőségeket. Először is lophattam volna egy kocsit. A gond az, hogy egyrészt ezen a vidéken ez feltűnő dolog, és nem is túl megszokott. Másodszor a rendőrség most nyilván sokkal gyorsabban és érzékenyebben reagál a lopott kocsikra, mivel úgy vélik, megpróbálok majd elkötni egyet. Nem, a lopás ki van zárva. Amúgy sem megy nekem a gyújtáskábelek összekötése a műszerfal alatt. Egyszer, még San Diegóban megpróbáltam a saját kocsimmal, amikor részegen elhagytam a slusszkulcsot egy bárban, és haza akartam jutni az autóval. Úgy megvágott az áram, hogy elájultam, és a pedálok alatt töltöttem az éjszakát. Reggelre annyira elgémberedtem, hogy alig bírtam kimászni a járdára. Hiába, technikailag reménytelen vagyok, minden meghaladja a képességeimet, ami bonyolultabb a csavarhúzónál. És még azzal is problémám van, hiszen nem egyértelmű, merre hajtom be a csavart, és merre ki. Mire eldől a kérdés, rendszerint a menet is megszakad.

A következő lehetőség az autókölcsönzés. Őszintén szólva, erre valószínűleg csak Great Fallsban van lehetőség. A központban, illetve a reptér mellett láttam is néhány céget. Csakhogy tele van a képemmel a média. A Cameron Everett névre szóló jogosítvány jól jött volna, ám az arcom azonnal elárulna. Tapasztalataim szerint az autókölcsönzők alkalmazottai a nap egy meglehetősen jelentős részében látványosan unatkoznak, és tévézéssel ütik agyon az időt. Nekem most pontosan erre nem volt semmi szükségem. Vegyek esetleg kalapot és napszemüveget? Nem. Az is túlzott kockázat. Megkérnek, hogy még öt helyen írjam alá a papírokat, de közben már nyomják a pult alatt a néma riasztót. A slusszkulccsal együtt a bilincset is megkapnám.

Az elfogatást pedig nem kockáztathattam, mert egy dolog teljesen nyilvánvaló volt: Montanában én a büdös életben nem tudnék még egyszer megszökni egyetlen zsarutól sem. Az a két szerencsétlen, akiket leokádtam, nyugdíjazásukig froclizások kereszttüzében fognak élni. „Helló, Hank, nem kérsz egy kis szódabikarbónát?” „Oké, Jack, a negyvenhármas járőrkocsit vigyétek. A kesztyűtartóban vannak a friss hányózacskók. ” „Fiúk, hallgassátok ki ezt a tanút, de tapintatosan! Hányatott élete volt. ” Ezt nem kockáztatná meg egyik kolléga sem. Addig van esélyem, amíg szabadon vagyok, különben végem. Jelen állás szerint nincs az az esküdtszék, amelyik felmentene. Mindig röhögtem az olyan filmeken, ahol a főhős elhiszi, hogy meg kell szöknie, mert csak maga bizonyíthatja az ártatlanságát. Már tudtam, hogy tényleg van ilyen helyzet. Amint elfognak, senkinek sem lesz érdeke kimosni a szennyest. És valószínűleg eszükbe sem jutna élve elfogni.

Logan! Az istenit, hogy nem ismertem meg előbb a hangját, amikor a tárnában találkoztunk! És most majdnem kinyírt. Szemernyi kétségem sem maradt, hogy nagyjából az volt a terve, agyonlövi Bobbyt a Berettámmal, aztán engem a saját fegyverével. Nemcsak megszabadul tőlem és a sráctól, de még ki is tüntetik. Ja, és persze a szeretője, Helen McCormick is a keblére borul, hogy végzett a fia gyilkosával. Már-már kezdtem megsajnálni, hogy így keresztülhúztam a remek tervét.

De vissza a járműhöz! Tehát a lopás után a kölcsönzés is ki van zárva, s ugyanez vonatkozott a használtautó-kereskedésekre is. Az ottaniak is tévézős népség. És akkor még nem is beszéltem arról, hogy az a kétezervalahányszáz dollár, ami a zsebemben lapult, legfeljebb valami apró, tizenöt éves koreai szarra lenne elég, ami vállban szorítana. Mintha nem volna elég bajom amúgy is!

Mi a fenét csináljak? Kocsit kell cserélnem, nem vitás.

Letértem az útpadkára, és megálltam, hogy igyak egy korty vizet, és gondolkozzam egy keveset. Áthajoltam a hátsó ülésre, elővettem a palackot, és inni kezdtem. Ahogy hátravetett fejjel kortyolgattam a szénsavas vizet, a napellenzőre tévedt a tekintetem. Egy kulcskarika széle lógott ki a bőrrel bevont lap takarásából. Hát ez meg mi? Felnyúltam, és lehajtottam a fényvédőt, mire egy kocsikulcs pottyant az ölembe. Az én jó öreg, koszos, de roppant megbízható Cherokee– m pótkulcsa. Amit már vagy egy hónapja kerestem hasztalanul, ha egy-egy józan pillanatomban eszembe jutott, hogy nem ártana, ha meglenne. Most, hogy előkerült, egy másodperc alatt átfutottak rajtam annak az éjszakának alkoholgőztől ködös emlékképei.

Meztelenül üldöztem a házban Caroline-t. Felrémlett, ahogy formás, bár kissé löttyedt, pucér hátsója szorgosan rezeg előttem, miközben átszáguld a nappalin, a fürdőn, a gardróbon, ki az udvarra, be a garázsba. A kocsikulcsomat csente el, én pedig azért üldöztem, hogy visszaszerezzem. Persze igazából mindketten csak dugni akartunk egy jót, de hát ennek kellett valami körítés. Mire utolértem, már a kulcs nélkül ült a Suburban hátsó ülésén, amit alaposan össze is izzadtunk a következő tíz percben. Utána meg már nem hiányzott a slusszkulcs.

Hát persze. Az az ostoba tyuk eldugta a napellenzőbe.

Most már viszont nem volt szükségem a slusszkulcsra. A Cherokee az üzletközpont parkolójában maradt, vagy talán már el is szállította onnan a rendőrség...

A rendőrség?

Miért szállította volna el a rendőrség? A kocsi nem volt bűnjel. A bizonyítékok, a pénz és a két rendőri jelentés ott voltak az ölemben. Miért foglalták volna le a kocsit? A belső elhárítás valószínűleg lezárta a terepjárót a helyszínen azzal, hogy amikor lesz rá idejük, majd intézkednek róla. Csakhogy én alig két-három óra múlva megszöktem.

Gondolj csak bele, Cameron!

Foglalkoznál te egy lefoglalt kocsival, amikor megszökött a gyanúsítottad, és estére már egy újabb gyilkosságot is elkövetett? A fenét! El akarnám kapni minél előbb, és nagy ívben tennék a kocsira.

Gyenge szalmaszálnak tűnt, de meg kellett próbálnom. Visszasoroltam a forgalomba, és sebesen elindultam Great Falls felé. Egy óra múlva bekanyarodtam a bevásárlóközpont parkolójába. Nem is olyan régen ott feküdtem a Cherokee mellett a földön, és két kommandós térdelt a lapockáimon.

Alig hittem a szememnek, de a kocsim ott állt egy Buick és egy Volkswagen kisbusz között, ahol előző nap leparkoltam. Tényleg nem foglalkoztak vele! Elgurultam előtte, és lassan körbementem a parkolóban, mint aki megfelelő helyet keres. Valójában rendőrségi autók után kutattam, és bepillantottam minden boltba és apró sikátorba, nem várakozik-e ott valaki, akiről feltételezhető lenne, hogy engem vár. De nem láttam senkit.

Már-már leállítottam a Suburbant, amikor belém villant, hogy nem lesz ez így jó. Éppen elég pofátlan dolog a saját kocsim visszalopása ahhoz, hogy Logannek vagy Freddie Sheperdnek eszébe se juthasson. Nem kéne lerontanom ezt az esélyt azzal, hogy a hamarosan körözés alá kerülő Suburbant éppen itt parkolom le. Azonnal felfedeznék az egybeesést.

Kifordultam a bevásárlóközpontból, átmentem a barnásszürkén hömpölygő Missouri felett a hídon, és a folyó túlsó partján tettem le az autót. Mielőtt kiszálltam, felhajtottam a galléromat, és a kesztyűtartóból előhalásztam egy koszos John Deere baseballsapkát, amit mélyen a szemembe húztam. Napszemüveg helyett apám olvasószemüvegét tettem az orrom hegyére, és egy nyalókát is a számba dugtam, hogy az arcom a dudortól kissé eltorzuljon. Úgy gondoltam, kis szerencsével nem leszek túl feltűnő. Úgy néztem ki, mint bármelyik vidéki suttyó, aki bejött a városba, mert elszállt a traktorából a szelepszálszimmering, vagy a kardánáttételbizbasz, vagy mi. Az övembe hátul beledugtam a Berettát, a vállamra vettem a táskámat, és zsebre vágott kézzel, leszegett fejjel elindultam visszafelé. Miközben a Cherokee-hoz közeledtem, csendben imádkoztam, remélve, hogy a kulcs simán nyitja majd az autót. Röhej, de ezt a kulcsot még sosem használtam. Megkísértett a gondolat, hogy lopok egy pár rendszámot a Jeepre, de letettem róla, hiszen ez végül is ugyanúgy riadót fújna a rendőrségen, mintha kocsit lopnék. Az viszont teljesen biztos volt, hogy a Cherokee tiszta. Senki sem körözne egy kocsit, aminek a kulcsa a rendőrségen van. A helyi zsaruk pedig még nem ismerték meg a terepjárómat, hiszen alig öt napja álltam munkába, de ebből ők legalább hármat a klotyón töltöttek.

Elértem a Cherokee-t, bedugtam és elfordítottam a kulcsot. A zár olajozottan kattant, és kitárult az ajtó. Egy perc múlva már soroltam is be a főút forgalmába, és diadalittasan fütyültem az Örömódát, míg eszembe nem jutott, hogy a dallamot utoljára a temetkezési vállalkozó telefonjában hallottam. Inkább elhallgattam.

Egy biztos: akár sikerül majd meglépnem, akár nem, Great Fallsban nem egy segget szét fognak rúgni a rendőrségen.

Elővettem a térképet, és kinyitottam azon az oldalon, amely a Simmsig tartó utat mutatta. A sztrádát nem akartam megkockáztatni, így másodrendű utakat kellett keresnem. Nem tartottam valószínűnek, hogy azokat is ellenőriznék, mivel sem a város, sem a Seriff Hivatala nem volt bővében embereknek. Legalábbis annyian nem voltak, hogy hermetikusan lezárják Cascade megyét.

Némi böngészés után felfedeztem, hogy a fakitermelést végző vállalatok erdei útjain keresztül egészen jól el lehet jutni a Simms feletti hegyekig. Ez nekem tökéletesen megfelelt, hiszen igazából nem is Simms érdekelt, hanem a városkán túli elhagyott bánya. Természetesen az út kétszer olyan hosszú volt, mint a főúton, és a legnagyobb sebességem az ottaninak a fele. Viszont nemigen kellett Dan Novelle embereire számítanom. Hát akkor, nosza!

Great Falls széle előtt bekanyarodtam egy mellékutcába, aztán arról egy másikba, és hamarosan egy meredeken emelkedő, vaskos törzsű fenyőfák alkotta alagútban vezettem. Az aszfalt repedezett és kátyús volt, sok helyütt több négyzetlábnyi darab hiányozott a felületből, melyeket aztán durván elterített kaviccsal pótoltak. A faárut szállító nyerges vontatóknak ez is megfelelt, személyautó pedig minek jött volna erre, ha ott van a kiváló minőségű autópálya?

Megint feléledt bennem a remény, ahogy közeledtem Simms felé. Csak az feszélyezett, hogy tudtam, nemsokára újra abban a rohadt kriptában fogok bóklászni, amelyet McCormick bányának vásárolt, és amelyikről továbbra sem tudtam eldönteni, mi a fenének kellhetett neki. Vajon tényleg ott van az a tartály? És egyáltalán! Mi az a tartály?

Kezdett sötétbe hajlani a nappal, amikor a térkép szerint haladva elértem a főutat néhány mérfölddel Simms után. Annyira lekötött az erőfeszítés, hogy a széttaposott erdei úton tartsam az autómat, hogy még a rádiót is elfelejtettem bekapcsolni. Egész úton csak két nyerges vontatóval találkoztam, de mindkétszer jó száz yardot kellett visszatolatnom, míg félre tudtam állni az útjukból. A hatosával összefogott, legalább száz láb hosszú fenyőtörzsekből álló rakomány miatt ők nem tudtak úgy manőverezni, hogy elengedjenek. Mikor végre ismét sima aszfalt volt a kerekek alatt, fellélegeztem. Sejtettem, hogy nem fogom megúszni ezt a kalandot komplett lengéscsillapító-csere nélkül, de ez most nem igazán tartozott a legfőbb problémáim közé. Délután négyet mutatott az óra, és a nyugati hegyek már félig eltakarták a napot, ami valamiért ma úgy döntött, körülnéz a vidék felett.

A négy óráról eszembe jutott, hogy hírekhez kellene jutnom, így megpöcköltem az autórádió gombját.

-...az ámokfutás tehát folytatódik. A ballisztikai szakértő véleménye szerint csak a boncolás során eltávolításra kerülő lövedékeket megvizsgálva lehet majd egyértelműen megmondani valóban ugyanazzal a fegyverrel végzett-e Cameron Larkin volt gyanúsítottjával, Bobby McCormickkal...

Ezek szerint immár ámokfutó vagyok. Remek. A hírolvasó szokás szerint szinte kéjelgett a részleteken. Sokszor már-már sajnáltam is a fickót. Nehéz lehet úgy beszélni, hogy minden egyes szót külön hangsúlyoz. Elképzeltem, ahogy hazamegy, és az egész napos berögződés után szenzációhajhász stílusban azt mondja a feleségének: Kérek... egy... tiszta... zoknit! Minden szót külön megnyomva. Hülyék.

-...még senki sem tudja, hol lesz a vége a szörnyű bűncselekménysorozatnak. Logan hadnagy megmenekülése is csak a csodának volt köszönhető. Mint elmondta, őt szerencsére csak súrolta egy lövedék a karján, de olyan szerencsétlenül esett, hogy beütötte a fejét és elájult. A hadnagyot a radiátorhoz bilincselte az őrjöngő volt rendőrtiszt...

Már őrjöngök is. Az a szemétláda meg valószínűleg meglőtte magát, hogy hitelesebb legyen a sztorija. Hogy nem jött rá a csuklás a lövés pillanatában! Vajon a pókról is lesz szó?

-...orvos szakértő szerint valószínűleg a huzamos italozás és a hosszú szünet utáni munkába állás okozta hirtelen stressz vezetett a nyomozó őrmester összeomlásához. Mint azt Logan hadnagy is megerősítette, nagyon sajnálja, hogy volt barátja nem ura többé magának. A hadnagy sajnos, sebesülésének ellátása miatt, nem tudott mikrofonunk elé állni, de megrendítő emberi nagyságról téve tanúbizonyságot kérte, hogy olvassuk be a következő üzenetet: „Cameron! Nem haragszom! Kérlek, hívj fel, amint lehet, és megbeszéljük, hogyan tudunk segíteni neked! Nem haragszom, de beszélnünk kell!" Hát, kedves hallgatóink...

– Hát, kedves hallgatóink, ehhez pofa kell! – fejeztem be a mondatot, és dühösen a kormányra csaptam.

Logan úgy hazudik, mint a vízfolyás! San Diegóban ilyen kvalitásokkal már kapitány lenne, az hétszentség. Elaprózza magát az a szemétláda.

Nem kapcsoltam ki a rádiót, így megtudtam, hogy egész Cascade megyét hermetikusan lezárta a rendőrség, és a munkájukat a határos megyék rendőri erői és seriff hivatalai is minden szabad emberüknek a megyehatárra való vezénylésével segítik. Ez jó hír volt – már vagy másfél órája Lewis és Clark megyében voltam. Sikerült hát elkerülnöm az útakadályokat, ugyanakkor nem nyugodhattam meg, mert lehet, hogy csak dezinformáció az egész. Magam is nemegyszer kértem meg rádiós ismerőst, hogy adja le, délen lezártunk minden utcát – aztán csendben felálltunk északon.

Feltűnt egy benzinkút az út szélén. A Cherokee tankja még negyedig volt, de sosem árt rátankolni, ha nem tudom, hová is tartok. Besoroltam a kútoszlopok közé, kiszálltam a terepjáróból, és bedugtam a pisztolyt a tank nyílásába. A dzsekit viseltem a szemembe húzott baseballsapkával és az olvasószemüveggel, a garbóm nyakát meg állig felhajtottam. A benzinkutas három-négy perccel később támolygott elő a mellékhelyiségből. Tomparészeg volt.

– ’Stét! Mit kér?

– Kiszolgáltam magam, kösz. Kaja van valami?

– Pár szendvicsem, meg néhány előre csomagolt sütemény.

– Megnézném.

Visszaakasztottam a töltőpisztolyt, és a pasas nyomában besétáltam a parányi shopba. Lopva körülnéztem, de nem láttam tévét, csak a rádió szólt halkan, az is egy nonstop countryadóra volt hangolva. Egy női hang éppen azon kesergett, hogy Joe ellovagolt a marhahajcsárokkal, és most nincs, aki kipókhálózza őt esténként. Persze nem egészen ez volt a szöveg, de aki akart, érthetett a virágnyelvből is.

– Ez van. Kell vagy nem? – lökött elém egy kosarat, amiben fonnyadt szendvicsek szorongtak az átlátszó fólia alatt. Valamit ennem kellett, és nem mehettem étterembe, vagy ennél a helynél komolyabb boltba.

– Kell.

– Más valami?

– Hogy áll itallal?

– Nincs engedélyem szeszesital-árusításra.

Aha. Nyilván ezért issza meg maga a készletet.

– Azért ha van valamije a pult alatt, szívesen elvinném ajándékba.

– Ajándékba? – nézett rám a piától kancsalítva az ápolatlan figura.

– Persze hogy ajándékba. Hiszen nem árusíthat, igaz? És én is adok magának ajándékot.

– Nekem? Mit?

– Mondjuk, harminc dolcsit.

A pultra tettem a pénzt. Eltelt vagy harminc másodperc, mire megértette. Lehajolt, és egy üveg Jim Beamet tett a pultra.

– De csakis ajándékba!

– Hát persze – bólintottam, és elraktam a papírzacskóba az üveget, ő meg eltüntette a pultról a pénzt. Ennyiért sem vettem még piát! De hát a szükség nagy úr.

Vásároltam még a biztonság kedvéért újabb három elemlámpát, meg két teljes cserére való elemet, aztán visszaültem a Cherokee-ba.

A tárnáig hátralévő utat mindenféle rendkívüli esemény nélkül megtettem, és fél hatkor leparkoltam ugyanazon a helyen, ahol két nappal korábban is hagytam a kocsit.

Ugyanúgy besötétedett már, mint akkor, és érdekes módon most is egészen tiszta idő volt. Attól nem kellett tartanom, hogy a terepjáró feltűnne valakinek, mivel most már biztos voltam benne, hogy aki a tárnához jön, a lenti utat használja. Chuck és Helen is ott parkolt le csütörtökön, és onnan kerültek a hátamba.

Először is elfogyasztottam a szendvicseket. Kicsit szárazabbak voltak, mint a frissen vett mosdószivacs, de azért jobban ízlettek Caroline süteményeinél. Egyszer kísérelt meg konyhatündért játszani, de olyan kemény lett a linzere, hogy csak nyalogatni lehetett. A macskák után hajigáltam el végül az összeset. Egynek el is törtem vele a lábát.

Már vagy harminchat órája nem ittam alkoholt, és érdekes módon nem is hiányzott. Most azonban be voltam gyulladva. Be kellett mennem abba az átkozott bányába, mert csak ott lelhettem meg a megoldást a kérdéseimre. Ha mégsem ott van, akkor egy lehetőségem maradt: menekülni. Kétszeres gyilkossággal vádoltak, meg valószínűleg a Logan hadnagy elleni gyilkossági kísérlettel. Aztán ott van még, ki tudja, hány rendbeli személyi szabadság korlátozása, hisz becsuktam a fél bolondok házát. Egy rendbeli állatkínzás a dobermann sérelmére. Fogolyszökés. Korrupció. Hivatalos személy elleni erőszak. Köztisztasági szabálysértés a rendőrkocsi teleokádásával. Ja, és idefelé elütöttem egy mókust az erdei úton. Ez zavart leginkább. Míg ezt végiggondoltam, elkortyoltam negyedüvegnyi whiskyt, és határozottan szebb színben kezdtem látni a világot. Végül is klónozásért nem köröznek!

Ideje volt menni.

Kiszálltam az autóból, és elővettem a csomagtartóból a hátizsákomat. Elsőként a whiskyt tettem bele, aztán az elemeket, majd egy zseblámpát. A másodikat az övemre akasztottam, a harmadikat meg a kezembe fogtam. Ismét elraktam a fejszét meg a feszítővasat, a pisztolyt pedig ellenőriztem, hogy csőre van-e töltve, majd visszakerült a nadrágom övébe hátul, a gerincemnél.

Nem volt alibim a további időhúzásra.

Ereszkedni kezdtem a sziklák között a tárna bejáratának irányába. Mivel már tudtam, nagyjából merre is van, megkockáztattam, és nem függőlegesen óvakodtam le a hegyoldalon, hanem oldalazva, arrafelé, amerre a bányát sejtettem. A holdfény megint csak a segítségemre volt, s ennek rendkívül örültem, mivel a lámpa messzire látszott volna a hegyoldalban. Noha valószínűleg tízmérföldes körzetben nem volt rajtam kívül ember, nem akartam ezt megkockáztatni. Szerencsére a hold gyorsan kitakarózott, és folytathattam az utamat. Amikor elértem a bánya bejárata előtti placcra, megültem egy szikla mögött, és néhány percig hallgatóztam.

Semmiféle zaj nem volt a környéken, még a szél sem rezdült. Őszintén szólva, a csend kezdett az idegeimre menni, és a szőr felállt tőle a hátamon. Bár errefelé nőttem fel, mégiscsak városi fickónak vallom magam, aki nem tud elaludni, amíg el nem megy egy szirénázó mentőautó az ablaka alatt. Most pedig semmi nesz nem volt körülöttem. Hátborzongató érzés volt. Ennél már csak a tudat volt rosszabb, hogy be kell oda mennem. Az üreg szinte vigyorgott rám fogatlan szájával.

Hirtelen találtam egy lehetőséget, mivel húzhatnám az időt. Komoly késztetést éreztem, hogy ellenőrizzem az alsó utat, nem áll-e ott esetleg egy kocsi, amiből a rossz fiúk a hátamba kerülhetnének. Lesiettem a vízmosás alkotta természetes csapáson a lenti útra, de természetesen nem volt ott senki. Mit volt mit tenni, visszakaptattam a tárna előtti párkányra.

Mély sóhajjal beléptem a bányába, felkattintottam a zseblámpát, és rutinosan a földre vetettem magam. A levegő szinte tapinthatóvá vált, ahogy a megzavart denevérezred méltatlankodó ciripeléssel kiviharzott az éjszakába.

– Hogy fagyna be a valagatok! – ordítottam utánuk, tudván, hogy a kinti mínuszokban erre meg is van minden esélyük.

Felálltam, hogy leporoljam a farmeromat, de a kezem megcsúszott valami ragacsos masszán, és már tudtam, hogy nagyot hibáztam, amikor okosnak gondolván magam, a földre kuporodtam. A falhoz kellett volna húzódnom. Térd alatt vastagon denevérszaros volt a nadrágom, és most már mindkét kezem is.

– Ez nem a te napod, Cameron! – morogtam, és a lámpát a hónom alá szorítva kimentem a tárna elé.

Ez a behatolási kísérlet talán negyven másodpercnyire sikerült. Leguggoltam, a fagyos homokból felvettem néhány maroknyit, és addig dörzsöltem a tenyerem között, míg le nem vitte az ürüléket. Valahogy volt olyan érzésem, hogy az én sztorimból nemigen fog Hollywood filmet csinálni. Hacsak ki nem hagyják a denevérszart.

A massza eltűnt, a szag maradt.

Ismét felvettem a zseblámpát, és bementem az üregbe. Az első helyiségben ezúttal jobban körülnéztem, és észrevettem, hogy a fal mellé halmozott deszkák alól sötétkék villanyvezeték indul el a koromfekete folyosó felé. Ez meg mi?

Félrelöktem a deszkákat, és három benzineskanna meg egy általam még sosem látott berendezés durva, narancsszínű fémháza tűnt elő a látszólag rendszertelenül felpakolt faanyag alól. Egy generátor. Ezt onnan tudtam, hogy rá volt írva. Amúgy tőlem a búvárszivattyútól a kompresszorig bármi egyéb lehetett volna, de a felcsavarozott fémtábla nem hagyott kétséget afelől, hogy generátorra bukkantam. Viszonylag gyorsan ráébredtem, hogy a generátor áramot generál, az áram meg valószínűleg fényt.

Szétrugdaltam a maradék deszkát, és szemügyre vettem a gépet. Hamarosan megértettem, hogy ez pontosan az a fajta berendezés, amit a magamfajta, műszaki érzék híján lévő embereknek találtak ki. Rajta volt a működési leírás. A felirat szerint lecsavartam a kupakot, töltöttem a tankba a benzineskannából, aztán megnyomtam a piros gombot. A generátor hörrent egyet, ezután erősödő zúgás hallatszott, melyhez egy fél perc után elektromos zizegés is társult, és sorban felvillantak a folyosón elhelyezett lámpák. A mennyezeti pallók rései mögé dugdosták be őket, akárcsak a vezetékeket, ezért nem vettem észre ottlétüket az előző alkalommal.

Persze logikus volt a dolog – ha utólag belegondolt az ember. Ha McCormick itt valóban elrejtett valamit, akkor nyilván nem volt el világítás nélkül, és valószínűleg kevés lett volna neki egy zseblámpa gyér fénye. Mérnökember lévén, nem okozhatott neki különösebb gondot egy ilyen rendszer kiépítése.

A fényt követve elindultam a folyosón. Úgy harminc yard volt a lámpák között, de ez bőven elegendőnek tűnt ahhoz, hogy az ember lássa, hová lép. A zseblámpát a kezemben lóbálva végigmentem a tárnán a derékszögű fordulóig, majd ott bekanyarodtam, és hamarosan a nagyterem bejáratánál álltam. Szemben a két további ág látszott, köztük az, amelyik beomlott, s ezáltal legutóbb kiváló búvóhelyet nyújtott nekem.

Csakhogy a lámpasor a másik folyosóban folytatódott.

Arra vettem az irányt, és megkísértett a gondolat, hogy elővegyem a Berettát, de aztán elhessegettem az ötletet. Nem volt kint kocsi, nem voltak bent lábnyomok, és nem volt az érkezésem előtt világítás. Egyszerűen el sem tudtam képzelni, hogy valaki ebben a vaksötétben kuksolva várna rám. Nem, nem lesz itt senki. Az meg sem fordult a fejemben, hogy talán nem mindenki van úgy beijedve a föld alatt, mint én.

Beléptem a teremből nyíló folyosóra, ez egészen más volt, mint amin eddig jöttem. A falakat nem tartotta semmiféle gerendázat, és nem fedte palánkozás. Tömör, durván kimart kő alkotta a vájat oldalait és tetejét. A világítás buráit itt már nem lehetett elrejteni, de ilyen mélyen a hegyben ez már valószínűleg nem is volt cél.

A folyosó látszólag szeszélyesen kanyargott, de valami – előttem rejtve maradó – bányászati oka biztosan volt ezeknek a vargabetűknek.

A földre nézve észrevettem, hogy keréknyomok látszanak a porban. Annak a négykerekű kocsinak a nyomai, amelyet már két napja is megvizsgáltam, és ami mellett az előbb szinte oda sem figyelve mentem el a nagyteremben. A kocsi elején és hátulján egy– egy félkörívben kivágott deszkapalánk volt, hogy a vizes tartályokat arra lehessen... Tartály!

Megtorpantam.

Most ébredtem rá, hogy tényleg jó helyen járok. McCormick valami tartályt akart eladni, és az a kocsi éppen tartályszállításra szolgált. Hát persze!

Ha várok még egy fordulót, nem is kellett volna fárasztanom az agyamat azzal, hogy felismerje az összefüggést. Ugyanis ott volt az, amit kerestem: a Robert McCormick által eladni szándékozott tartály.

A folyosó szélén, deszkákból és lécekből durván összeácsolt állványzatot láttam, melyet a sziklához rögzítettek. A mennyezetbe csigákat fúrtak, és azokról kötelek lógtak alá, rajtuk széles bőrhevederekkel. A csigarendszer segítségével valószínűleg egyetlen ember is könnyen felemelhette a tartályt, amely az állványon csillogott. A túlsó végét egy vastag ponyva takarta, de a felém eső része legalább a feléig szabadon látható volt.

A tartály hengeres volt, a felém eső része pedig kúpban végződött. Innen aztán egyenletes ívben hízott, míg el nem érte végső szélességét. Az egész szerkezetet halványszürke színre fújták, gerincén pedig két, fordított U alakú, de kissé szögletes acélkampót láttam. A függesztő hevederek pántjai ezen futottak át.

Kissé előbbre léptem, és megtapintottam a tartályt.

Hideg, fémes érintése volt. Semmi különös.

Mi a fene lehet benne?

Mi a fene lehet benne, ami megéri ennyi ember halálát? Ami megér két és fél millió dollárt?

Ezek után pillanatok alatt összeálltak a mozaik darabjai: McCormick azért vette ezt a meddő tárnát itt, a világ végén, mindentől és mindenkitől távol, hogy elrejtse a tartályát. Csakhogy nem talált elég gyorsan vevőt, így nem tudta kifizetni a bankhitelt. Márpedig, ha a farmmal együtt elárverezik a tárnát is... Valamiért nem akarta vagy nem tudta innen elszállítani a tartályt, ezért aztán csak az életbiztosítás maradt pénzszerzésre. Sajnos pechjére éppen az övé volt az egyetlen, amit a csődközelbe került család még fizetett.

Eszembe jutott a szekrényből előkerült családi fotó, és akaratlanul elvigyorodtam. McCormick nem akármit terveit ki! Majd alkalomadtán meg kell kérdeznem Helent, miért nem balesetet rendeztek meg inkább a gyilkosság helyett.

Most azonban azt kéne kitalálnom, mi a fene lehet ebben a tartályban, ami elég pénzzel kecsegtetett ahhoz, hogy Miriam Winters belemenjen az egész mocsok megszervezésébe. Ami elegendő hasznot ígért ahhoz, hogy bevállalják Weill, Kewell és Borowsky meggyilkolását, Logan pedig elfogadja a kenőpénzt, és agyonlője Bobbyt, meg – vélhetően – engem.

Mi van benne?

Leültem egy sziklára, és elővettem a whiskyt. Elgondolkodva kortyolgattam az üvegből, és azon tűnődtem, vajon megkíséreljem-e kinyitni ezt a rohadt tartályt. Nem nagyon fűlött hozzá a fogam, de ha nem teszem meg, akkor teljesen feleslegesen jöttem el idáig, és ezzel elpuskáztam az utolsó lehetőségemet, amivel kideríthettem volna, mire megy ki a játék. Ha itt és most nem oldom meg ezt a kérdést, akkor egyetlen esélyem marad: el kell mennem kedvenc ügyésznőmhöz. Őszintén el kellene mondanom minden apró részletet Meredith Forsythnak, aztán... aztán bíznom kell benne, hogy hisz nekem. Bizonyítékom viszont nincs a történetemhez, és minden ellenem szól. Egy ügyész pedig végül is jogász: ha van bizonyíték, hisz még az ördögnek is, ha nincs, akkor meg az angyalnak sem.

A palack felett ismét rápillantottam a különös szerkezetre. Ha egy kicsit is járatosabb lennék a technikában, valószínűleg nem jelentett volna gondot ennek az izének az azonosítása, de hát nem voltam az. Nagyjából tizenkét lábnyi hosszúnak saccoltam, és hengeres teste másfél láb átmérőjű lehetett. Most tűnt csak fel, hogy a tartály megsérült. Felkeltem, odamentem, és letérdeltem a földre, hogy alánézzek. A kúpos végén elég mély horpadás látszott, amely továbbfutott a henger alján, és úgy nagyjából a felénél tűnt el. Nem karcolás vagy valamiféle repedés volt, hanem egyszerűen behorpadt a lemez, és a festék is lepattogzott róla, kilátszott a sötétszürke fém.

Innen közelről nézve észrevettem, hogy feliratok vannak a szerkezet oldalán, de ezek mind-mind azt közölték, hogy itt meg itt kell emelni a tartályt, tiltották a rálépést, illetve óvatosságra hívtak fel. Hogy miért kellett volna óvatosnak lennem, arra nem tartalmaztak a feliratok utalást, de így is elegendőnek bizonyultak ahhoz, hogy rám hozzák a frászt.

A tartály gerincén lévő két horog között találtam egy hosszú számot. Mivel semmi más nem jutott eszembe, jobb híján előhúztam a noteszem, és lemásoltam a számsort. Arra gondoltam, talán olyasmi jelentést hordozhatnak a számok, mint a veszélyes anyagot szállító kamionok táblái, amelyek a tartalomra utalnak. Majd valahol megnézem, mit jelentenek.

Sóhajtva visszatettem a zsebembe a tollat és a noteszt, amikor a tekintetem a tartály másik felére esett. Arra a részre, amit a vastag takaróponyva fedett. Hirtelen ötlettől vezérelve lerántottam a durva anyagot a földre. Jókora porfelleget maga után húzva a lábamnál landolt a vászon, én pedig az immár takaró nélküli részre bámultam, azután felkiáltottam.

A tartály másik végén keskeny, trapéz alakú lemezeket láttam. Tudtam, hogy mik ezek, mert már számtalanszor láttam ilyet filmen.

Ahogy önkéntelenül hátraléptem, immár szokatlan perspektívából vettem szemügyre a tartályt, és magam is meglepődtem, amikor suttogni kezdtem:

– Ez egy bomba... Ez egy kibaszott bomba!

Nem tudom, mennyi idő telt el.

Talán percek, talán egy óra is.

Végül megráztam a fejem, lehajoltam a ponyváért, és óvatosan visszatakartam a bombát. Már tudtam, mit őrzött McCormick a tárnában, és abban is biztos voltam, hogy amikor tartályt írt az e– mailben, egyszerűen csak kódolta a bomba szót. Ha igaz, hogy az NSA telefonlehallgató és e-mail-figyelő rendszerei automatikusan felfigyelnek az olyan szavakra, mint „bomba”, „terrorista”, „bin Laden” vagy „mullah”, akkor nyilvánvaló volt, hogy nemigen írhatta azt senki, hogy bombát szeretnék eladni, kinek kell?

Megtudtam, amit akartam, és itt volt a kézzelfogható bizonyíték mindarra, amit eddig csak elmesélni tudtam volna az ügyésznek. Elindultam kifelé a bányából, és szinte repültem az örömtől. Komoly erőfeszítésembe került, hogy kellő óvatossággal hagyjam el a tárnát, hiszen nem akartam újra beleszaladni Loganbe, vagy Helen McCormickba. A folyosó torkolatát elérve lekapcsoltam a generátort, és megnéztem a benzineskannákat. Kettő még teljesen tele volt, és a harmadikban is lötyögött valamennyi anyag. Bőven elegendő volt a következő látogatásomra. Megnéztem az áramfejlesztő tankját is, és láttam, hogy alig maradt benne üzemanyag. Majd legközelebb újratöltöm. A deszkákat visszadobáltam a szerkezetre és a kannákra.

Negyed óra múlva belehuppantam a Cherokee vezetőülésébe, elindítottam a motort, feltekertem a fűtést, és megittam a whisky maradékát. Csodálatos módon nem éreztem magam részegnek, a feszültség és az adrenalin mintha teljesen kijózanított volna.

Tehát az egész történet mögött ez a bomba áll.

Most már csak az volt a kérdés: nem hiányzik-e valakinek?

VASÁRNAP

26

Vasárnap reggel volt.

Szinte szokásosnak tűnt, hogy a kocsiban ébredek, s mivel összehasonlítási alapom is volt már, meg kellett állapítanom, hogy a Suburban sokkal kellemesebb alvásra, mint a Cherokee. Számkivetettként nem utolsó szempont, ha az ember feltérképezi a kényelmes hálóhelyeket. Kiszálltam az utastérből, és beleléptem a tejfölbe. Csodálkozva körbepillantottam, és azt láttam, hogy – nem látok semmit. A vezetőoldali első ajtótól nem látszott a kocsi hátsó lökhárítója. Életemben nem voltam még ilyen tejfehér, sűrű, homogén ködben. Nem kavargott, ahogy az átlagos, talaj menti pára szokott, hanem egész egyszerűen állt. Meg sem rezdült a levegő.

A hegyen, a bánya feletti úton maradtam éjszakára, mivel ismét csak rá kellett ébrednem: ahogy előző éjjel a McCormick-farmon sem várhatta ép ésszel senki a felbukkanásomat, úgy itt sem keresett volna a kutya sem. Feltéve persze, hogy logikusan gondolkozik az illető.

Most azonban, reggel hétkor ideje volt indulni. Visszamásztam a vezetőülésbe, és elgémberedett tagjaim megmozgatása után ismét jólesett az utastér melege. Felkattintottam a ködlámpát, aminek következtében talán négy-öt yard távolságra elláttam a kocsi előtt. Régi trükköm volt, hogy ködben napszemüveget veszek, most is így tettem, s ezzel megint nyertem vagy két yardot, mivel a felbukkanó tárgyak határozottan kontrasztosabbak lettek, nem mosta el körvonalaikat a vastag pára. Lépésben indultam el, de hamar kiderült, szerencsém van. Amint lejteni kezdett az út, szinte varázsütésre eltűnt a köd, és kibukkantam a hegyoldalon.

Leértem az Y elágazáshoz, és a főút felé indultam.

Miközben vezettem, számba vettem a lehetőségeket. Az első az volt, hogy megpróbálom becserkészni Chuck Logant vagy Helen McCormickot, és kiverem belőlük a vallomást, amivel tisztáznak engem a vádak alól, illetve megadják azt az egy-két apró mozaikkockát, amely még hiányzott nekem a kirakóban. Igaz, erre tegnap jó alkalmam lett volna, de egyszerűen nem jutott eszembe, hogy megkínozzam Chuckot a pókkal.

A második lehetőség az volt, hogy felhívom Meredith Forsythot, és találkozót kérek, aztán ha eljön, elviszem a tárnába, hogy a saját szemével lássa, mire is ment ki a játszma.

A második eshetőség sokkal kecsegtetőbbnek tűnt, és komolyan el is játszottam a gondolattal. Valószínűleg ez volt az oka annak, hogy úgy nagyjából tizenöt mérföldnyi autózás alatt egyszerűen nem jutott eszembe a legegyszerűbb és leglogikusabb módja a problémám rendezésének. Amikor azonban mély dörgést hallottam, és az égre pillantva egy pár vadászgépet láttam elsüvíteni mélyrepülésben a vidék felett, azonnal beugrott, mit kell tennem.

Ugyan ki más hagyhatott volna el egy ekkora bombát, mint a légierő? Az a szivar olyan nagy, hogy nyilván feltűnt a hiánya, amikor a repülőgép leszállt a bázisán. Egyszerűen fel kell hívnom a Malmstrom Légibázis ügyeletes tisztjét Great Fallsban, és el kell neki mondanom, hogy ki vagyok, és mit találtam. Ha akadékoskodik, beolvashatom neki a számsort, amit a bomba gerincéről másoltam le a noteszembe. Ezután pedig szépen feltárcsázok fél tucat helyi tévé– és rádióállomást meg napilapot, és megismétlem a közlést. Ha a katonaság megtalálja a bombáját, az igazolni fogja az egyéb történeteimet is, de legalábbis komolyan el fognak gondolkodni róla az illetékes szervek. Lehet, hogy pár napra letartóztatnak, de utána biztosan kijutok. Nem akartam börtönbe kerülni. Ott nincs whisky.

Vajon az embereknek miért nem jut az eszükbe a legegyszerűbb variáció? Miért kell mindig kombinálni?

Egészen felvidultam, hogy ilyen okos vagyok, és figyelni kezdtem az út szélét, hogy hol látok valami helyet, ahonnan telefonálhatok. Elsőként az előző napról már ismert benzinkútba botlottam bele, de a redőnyök le voltak húzva, és a kirakat mögé tűzött cetli szerint csak délben lesz hajlandó a fickó kinyitni. A feliraton az állt, hogy tűz esetén egy simmsi címen lehet elérni. Kedvem támadt, hogy egy csikkel okot adjak az értesítésre, de aztán inkább visszaültem az autóba, és továbbhajtottam.

Simms legszélén találtam meg az első olyan csehót, amely már nyitva volt. A parányi étteremnek két parkolója épült, az egyik a főút mellett, míg a másik – az útbaigazító tábla szerint – a hátsó udvarban. Természetesen az utóbbit választottam, és megkerültem az épületet, majd rükvercben odafaroltam a falhoz, és kiszálltam. A főútról ugyan itt is észre lehetett venni a kocsit, de egyelőre nem volt okom azt feltételezni, hogy bárki keresné. Amint ezt végiggondoltam, belém villant, hogy ez itt Dan Novelle szemétdombja. A seriff pedig ismeri a terepjárómat. Illetve mindössze azt tudja, hogy egy sötét Jeep Cherokee-val járok, amit látott is két-három alkalommal, de hát ez a típus nem túlzottan ritka látvány a hegyek között. Elhessegettem a félelmeimet, és kimásztam a kocsiból. Nem kell mindig rémeket látni! Miért járna pont erre Novelle? Miért tűnne fel neki pont ez a kocsi? És végül: mennyi az esélye, hogy emlékszik a rendszámomra? Nagyjából semmi.

Hajszálpontosan nyolckor léptem be a büfébe. Ezt azért tudom ilyen pontosan, mert éppen a híradó ment a pult fölé erősített televízióban. Ki mást mutattak volna, mint Cameron Larkin volt nyomozó őrmestert? Hála istennek, ezen a tévéadón nem azt a friss fotót adták le, amit előző nap az elmegyógyintézetben nézett az ápoló, hanem egy régi, legalább hat-hét éves, egyenruhás fényképet sikerült csak beszerezniük rólam. Erről anyám is csak a feliratról ismert volna rám. Lehet, hogy kár volt aggódnom annyit az elmúlt napon a tévéhíradók miatt?

Mindenesetre most is annak a szemüveges traktorosnak a képében mentem be az étterembe, akit már tegnap óta alakítottam. A baseballsapkát sem vettem le, ahogy felkapaszkodtam a bárpult előtti magas székre, és körbenéztem az olvasószemüveg felett. Az apró étteremben rajtam kívül még három kockás inges, favágónak tűnő figura tömte magába a sonkás tojást, és egy öregember kávézott a pult túlsó végében.

– Jó reggelt! – perdült elém a szokatlanul csinos, csak éppen erősen kancsal pultoslány. – Kér valamit?

– Mit ajánlana reggelire? – bátorodtam fel, látva, hogy a vendégkör még csak pillantásra sem méltat.

– Tojás, sonka, szalonna, pirítós.

– Jöhet. Így, ahogy elmondta.

– Máris. Addig is egy kávét?

– Kérek.

Megtöltött egy bögrét, elém tette, aztán a szalagfüggönyön át eltűnt a konyhában. Nem egészen két perc múlva már hozta is tálcán a reggelit.

Addig, amíg az ételre vártam, megtudhattam az üvöltő tévéből, hogy immár az egész államban köröznek. Különös – és a médiára oly jellemző – módon teljes bűnlajstromomból a dobermann agyonlövését vették leginkább a szívükre. Hogy „lelőttem” két embert is, az kevésbé volt fontos, mint a boncolást végző állatorvos megszólaltatása, aki szerint a kutya „rendkívüli lelki és testi megpróbáltatásokon” ment keresztül, amíg kilyuggattam a bőrét. Őszintén szólva erősen reméltem, hogy igaza van a dokinak. Az a rohadt dög majdnem leette a fejemet.

Amikor a nő letette elém a tálcát, rámosolyogtam.

– Tudok innen telefonálni?

– Igen, ott van a készülék a sarokban.

– Telefonkönyv is van mellette?

– Nincs. Ellopták.

Összeráncoltam a szemöldökömet.

– Nézze, kisasszony, kellene nekem pár telefonszám, amit nem tudok fejből. Honnan keríthetnék egy telefonkönyvet?

– Felhívhatja a tudakozót, vagy, ha ért a számítógéphez, abban a bokszban van egy terminál. Negyed óra internet öt dollár.

Arrafelé néztem, amerre intett, és láss csodát, a világ végére is betört a technika! Egy IBM gép volt a fal mellé tolt asztalkán, előtte klaviatúra és egér. Ez igen!

– Egy félórát kérek. És adja hozzá a reggelit is.

Kifizettem a számlát, és a tálcámmal odabillegtem a székek között a számítógéphez. Odahúztam egy másik asztalt, rápakoltam az ételt, aztán leültem a gép elé. Rákattintottam az internetböngésző ikonjára, majd lehívtam egy keresőprogramot, és beütöttem, hogy „Montana, telefonkönyv”. Nagyjából nyolcezer találatot jelzett a gép. Már éppen rá akartam menni a listában elsőként felajánlott telefonkönyvre, amikor belém bújt a kisördög.

Kíváncsi lettem, vajon ki tudom-e nyomozni, mire bukkantam a tárnában. Végül is volt egy kódszámom a bombáról, az agyamba meg belevésődött a képe. Mi lenne, ha kideríteném, konkrétan mit is találtam. Ha pontos típust mondok a repülőtéri ügyeletesnek, talán komolyabban vesznek.

Ismét lehívtam a keresőt, és bepötyögtem azt a szót, hogy „bomba”. Eszembe jutott, hogy most – ha igazak az összeesküvéselméletek – kétezer mérföldnyire keletre, az NSA egyik föld alatti termében egy komputer regisztrálja, hogy mit keresek. Egészségükre! Ha erre van kapacitás, nem vagyunk mi akkora szarban gazdaságilag!

A bomba szóra több százezer link jelent meg.

Hát, ez így nem jó.

Bepötyögtem a „bomba” szó mellé, hogy „légierő” és „nagy”. Elvégre elég nagy volt az a jószág, és annyira még én sem voltam ostoba, hogy ne tudjam, nem a hadsereg veszítette el. Újra feldolgozhatatlan számú találat jelent meg; kb. hatvanezer – meg az apró. Ez így nem megy. Elkezdtem rákattintani a címekre, és vagy tíz percig el is bíbelődtem a dologgal, mígnem valahogy eljutottam egy olyan oldalra, amelyik kategorizáltan, fényképpel és adatokkal együtt sorolta fel az Egyesült Államok légiereje által használt fegyvereket. Mivel a bomba ott volt a tárnában teljes valójában, és a külseje nem keltette bennem azt az érzetet, hogy már Midwayt is ilyenekkel támadtuk, az „aktuális fegyverek” címre kattintottam. Erre a számítógép megkérdezte, hogy mit akarok: bombákat vagy rakétákat?

Hátradőltem a széken, és befaltam a reggeli maradékát. Bombák vagy rakéták? Mi a fene a különbség? Ahányszor megszorulok ebben az ügyben, mindig mindenki technikai részletekkel kezd el bombázni. Bombázni? Legyen akkor a „bomba” kategória! Rákattintottam.

Újabb öt perc elteltével már eléggé csodálkoztam. A franc se hitte volna, hogy ennyiféleképpen tudunk arabokat irtani! Volt ott bomba acélköpennyel és acélköpeny nélkül, hővédő bevonattal, kazettás kivitelben, aknakonténerként, és volt repeszhatású töltettel, gyújtóhatású töltettel és kumulatívval is – bármi legyen is az. Ha egy kvízben kérdezik ezt tőlem, biztosan valami orvosi szakszóra tippelek. Milyen a vakbelem, doktor úr? Nos, kumulatív.

Nem is annyira a szöveget, mint inkább a képeket néztem, amikor egyszer csak ott volt előttem!

Az én bombám!

Illetve McCormické. Egy hosszú, kerekes kocsin virított a napsütötte betonon valami déli repülőtéren, és egy fiatal hadnagy feszített mellette a kamerának pózolva. A háttérben óriásinak tűnő, fenyegetően sötétszürke repülőgépek sora húzódott a szemhatárig. Ha most Ahmednek hívnának, biztosan magam alá piszkítanék a rémülettől.

Hát akkor lássuk, hogy hívják a kicsikét!

A kép alatt csalódást keltően rövid név szerepelt.

B83.

És semmi más.

Lejjebb görgettem az oldalt, és ott volt a bomba leírása is.

– Akkor mutasd, ki vagy! – morogtam félhangon, és belekezdtem az adatok olvasásába.

A B83 külső dimenziói meglehetősen kicsik pusztító erejéhez viszonyítva. Hossza tizenkét láb, míg a törzs átmérője másfél láb. A fegyver tömege közel két és fél ezer font...

Két és fél ezer?, hökkentem meg. Még jó, hogy nem kezdtem el piszkálni.

Kívülről nem tűnt ilyen súlyosnak, a tartóállvány viszont annál gyengébbnek tetszett. Főleg most, hogy már tudtam, alig könnyebb, mint a Cherokee-m.

Amit azonban ezután olvastam, kihozott a sodromból: A fegyver robbanóereje nagyjából egy egész kéttized megatonna. A B83 nagy ható erejű stratégiai nukleáris fegyver...

Nukleáris?!, néztem bambán a képernyőre, majd lassan hátradőltem, és úgy dünnyögtem magamnak:

– Most aztán belenyúltál, Cameron. Ez egy atombomba.

Talán egy teljes perc is eltelt, amíg csak néztem ki a fejemből, és nem tudtam elszakítani a tekintetemet a nukleáris szóról.

Csak annyit tudtam az atomfegyverekről, amennyit John Travolta elárult a Rés a pajzsonban: „Hányszor mondjam neked, hogy nem lövöldözünk termonukleáris fegyverekre?!” Hogy miért is nem lövöldözünk rájuk, azt nem mondta meg, de nagyjából el tudtam képzelni. Hirosima és Nagaszaki számomra csak egy volt a történelmi adathalmazból, amivel középiskolában tömték a fejemet, és az egészből mindössze azt értettem meg, hogy a robbanás után még sugárzás is van, és... Sugárzás? Ahogy ez eszembe jutott, azonnal mindenütt viszketni kezdtem, mint amikor az ember megtudja, hogy a kedvenc kutyája bolhás, és úgy érzi, máris rajta mászik az egész rovarkolónia. Vajon ért engem is sugárzás?

A következő harminc másodpercben megtudtam, mi is az a pánik. Életemben nem rettegtem még ennyire. A hátam és a homlokom izzadt, halottsápadt lettem, és egyszerűen nem maradt annyi erőm, hogy felkeljek a székből. Jó is volt, hogy így történt, különben a világból is kiszaladtam volna, az biztos. Sugárbeteg lennék? Az rákot jelent, ha jól tudom. Vagy nem jól emlékszem? Istenem!

A monitorra tévedt a tekintetem, és megláttam a fess tisztet, ahogy a bombára támaszkodva vigyorog a kamerába. Ha ő ilyen fesztelenül áll mellette, akkor nem lehet nagy baj. De az én bombám megsérült!, sikoltotta a pánik a fejemben, ugyanakkor már hallottam is az agyam azon icipici részének válaszát, amely még hűvösen gondolkodott: csak behorpadt a burkolat! Lejött a festék, benyomódott a fém, de ennyi!

Nyugi! Nyugi, Cameron, nyugi!

– Jól van, uram?

A pultoslány állt mellettem, és aggódva nézett rám. Pontosabban mondva, aggódva nézett rám és a falra. Szegény irgalmatlanul bandzsított. Ez a furcsa kis közjáték végre kirántott a rettegésből, és lassan megráztam a fejem.

– Jól... – száraz volt a szám, és a nyelvem az ínyemhez tapadt. Ittam egy korty kávét, aztán folytattam. – Jól vagyok. Köszönöm. Egy kis kávét, ha kaphatnék!

– Persze.

A kezében tartott kancsóból töltött, és magamra hagyott. Nyilván már nem úgy néztem ki, mint aki zombit látott. Mély lélegzetet vettem, és visszatértem a szöveghez.

Rendkívül széles körben alkalmazható, variálható robbanóerejű fegyver, amelyet a légierő legtöbb, stratégiai csapásmérésre optimalizált bombázója szállíthat. Kialakítása folytán alkalmas a nagy sebességű típusokon is külső függesztésü hordozásra, illetve a kis magasságú célba juttatásra...

Jó, hát ebből nagyjából semmit sem értek. Menjünk tovább!

Építésénél feltehetőleg plutóniumot alkalmaznak elsődleges hasadóanyagként, amely magot berillium veszi körbe. A hatást deutérium vagy trícium fokozza, a maghasadáshoz pedig 95%-os tisztaságú lítium-6 adja az üzemanyagot...

Ezt még annyira sem értem.

Nem lesz ez így jó, nyomozó! Mi a fenéért nézegetem a technikai részleteket, amikor már a telefonon kéne ülnöm! Most azonnal megkeresed a Malmstrom Légibázis telefonszámát, és kéred az ügyeletes tisztet, barátom! Jó napot! Találtam egy atombombát, ami útban van a sárgarépáimnak. Kérhetném, hogy szállítsák el?

Bezártam a keresőablakot, és megint lehívtam a telefonkönyvet. Amíg a menüt silabizáltam, egy pillanatra kinéztem a kirakatüvegen a főútra.

Megfagyott bennem a vér.

Fekete Chevrolet kanyarodott le az útról az étterem parkolójába. Bár nem volt rajta semmiféle jelzés, lesírt a külsejéről, hogy civil járőrkocsi.

Mire újból levegőt tudtam venni, az autó már le is horgonyzott a járda mellett, alig tízyardnyira tőlem. Kinyílt az ajtó, és Chuck Logan pattant ki a vezetőülésből. Ingujjban volt, derekán tisztán látszott a jelvény és a pisztoly. Egy másodpercre úgy éreztem, pontosan a szemembe néz, de aztán eszembe jutott, hogy a kirakat le van fóliázva, nem lehet belátni.

Azt hittem, azonnal rohanni kezd a bejárat felé, és már magam alá is húztam a lábam, hogy felpattanjak, amikor a hadnagy kényelmesen nyújtózott egyet, ásított, majd behajolt az utastérbe, és felvette a zakóját, utána pedig egy barna háromnegyedes kabátot. Ráérős mozgásából tudtam, hogy semmi esetre sem hívásra jött ide, mert akkor már berúgta volna az ajtót. Ezek szerint biztonságban vagyok – még vagy egy percig, amíg be nem jön kávéért.

A hadnagy elindult az étterem bejárata felé.

Már kezdtem is feltápászkodni, és a kiutat keresve cikázott a tekintetem a teremben. Nem láttam más kijáratot, csak a konyhát.

Logan benyúlt a zsebébe, és cigarettát húzott elő.

Megláttam a mosdó feliratú ajtót. A bejárat túlsó oldalán volt. Oda azonban már csak úgy juthattam el, ha keresztezem a hadnagy útját.

Logan a szája sarkába tett egy szál cigit, és gyufa után kezdett tapogatózni a zsebeiben.

Kétségbeesetten forgattam a fejem, amikor észrevettem a tükörképemet a monitoron. Egy szemüveges, baseballsapkás tahó nézett rám vissza, aki vastag dzsekit és állig felhúzott garbót viselt.

A főnököm megtorpant, és mélyebben kezdett a zsebébe nyúlkálni. Úgy tűnt, nincs nála gyufa.

Nem fog felismerni!, villant belém a gondolat. Meg már amúgy sem mehettem sehová. Vagy odarohanok az ajtóhoz, és a belépő Logant szó nélkül leütöm, aztán kirohanok, vagy... vagy maradok a seggemen. Egy vidéki bunkó, aki beugrott megnézni az e-mailjeit. Fel sem pillant, mert annyira leköti a netezés, hogy észre sem veszi a belépő új vendéget. A sapka a homlokomba húzva, olvasószemüveg az orrom hegyén. Nem fog megismerni!

Logan tanácstalanul az étterem bejáratára nézett, aztán körbepillantott. Határozott léptekkel elindult jobbra, és eltűnt a kirakat széle mögött.

Hová megy ez?

Belém vágott az emlék: amikor bekanyarodtam a kocsival a parkolóba, az étterem mellett láttam egy trafikot! Újságok, magazinok, képeslapok, üdítő. És persze dohányáru! Chuck valószínűleg megláthatta, és odament gyufát venni.

Egy percem, ha maradt!

Felálltam. A bejárat felé továbbra sem mehettem, mert ott meglátna, és állva már nemigen tévesztett volna össze mással. Gyors léptekkel indultam a vécé felé. Most jött jól, hogy már rendeztem a számlát, így a kancsal lány ügyet sem vetett rám. Elértem a toalettet, kinyitottam az ajtót, és beléptem. Mielőtt az ajtó bezáródott volna mögöttem, vetettem egy pillantást hátra.

Logan még nem volt sehol.

A rövidke folyosóról berontottam a férfivécébe, és villámgyorsan felmértem, hová is kerültem. A falban, jóval szemmagasság felett két ablak látszott. Nem volt rajtuk biztonsági rács. Benyitottam egy fülkébe, felálltam a csésze peremére, onnan kitámasztottam oldalt a falon, és felhúzódzkodtam az ablakpárkányra.

Alattam a hátsó parkoló látszott, de a kocsim kívül esett a látómezőmön, bár tudtam, hogy kissé odébb a Cherokee ott állt a fal mellett. Kinyitottam az ablakszárnyat, és felpréseltem magam a párkányra.

– Nem való már neked ez a tornázás, Cameron! – dünnyögtem halkan, és összeszorítottam az ajkamat, hogy a kikívánkozó nyögéseket visszafojtsam. Talán két perc is beletelt, mire átnyomakodtam a keskeny ablakrésen, és lehuppantam a földre.

Nem vesztegettem az időt azzal, hogy leporoljam a térdem, hanem átloholtam a nyílt térségen, és beültem a terepjáróba. Még szerencse, hogy nem zártam be az ajtaját, amikor leparkoltam. Tudat alatt talán már érkezéskor is azon járt az agyam, hogy esetleg menekülnöm kell.

Amikor elfordítottam a kulcsot, és a motor felbrummogott, megkönnyebbülten felvihogtam. Ez is sikerült! Kezdtem azt hinni, hogy a szerencse velem van mostanában. Ha egész Montana a sarkamban lohol is, de legalább Fortuna elkísér.

Kikanyarodtam a főútra, és óvatosan vetettem egy oldalpillantást a fekete Chevrolet-re, amely továbbra is ott parkolt az étterem előtt. Logan már bőven bemehetett reggelizni. Most egy nehéz perc következik, jutott eszembe. Ha Chuck meglátta bentről a Cherokee-t, akkor hamarosan kirohan a csehóból. Ő volt az egyetlen Novelle-en kívül, aki viszonylag jól ismerte az autómat. Bár ha végiggondolom, hogy odabent mi történhet, akkor arra lyukadok ki, hogy a hadnagy most éppen a pulton könyököl, és rendel a kancsal lánynál.

Azaz háttal áll a kirakatnak és az utcának.

Fél szemmel a külső visszapillantó tükröt figyeltem.

Rosszul tettem.

A belsőt kellett volna.

– Helló, Cameron! – hallatszott egy kaján hang a hátsó ülésről.

Beletapostam a fékbe, de azonnal hideg fémtárgy nyomódott a tarkómba.

– Tovább! Ne merészelj megállni!

Ráléptem a gázra, s közben belenéztem a belső tükörbe. Chuck Logan vigyorogva meredt rám a hátsó ülésről. Én barom! Minek ment volna gyufát venni a trafikba, amikor az étteremben is kaphatott volna?!

– Azon gondolkodsz, hogy minek mentem volna a trafikba, amikor kaphattam volna tüzet az étteremben is?

– Ma valahogy minden sikerül neked, Chuck.

– Túl okosnak hitted magad – sziszegte.

– Én tényleg túl okos vagyok. Persze ezt te nem értheted.

Élesen megütötte a tarkómat a pisztollyal. A fájdalom végigszáguldott a gerincemen.

– Ne pofázz vissza!

– Eszemben sincs – morogtam, és megtapogattam a tarkómat, de a kezemre is rácsapott a fegyverrel.

– Ne nyúlkálj! Még egyszer nem baszol át!

– Rohadj meg! – vettem fel a tempót. Ha már káromkodunk, hát káromkodjunk kánonban. Egy ideig lelkesen szidtuk egymást, aztán Chuck hirtelen véget vetett az anyázásnak:

– Kuss! – ordította, és megint adott egy tockost a Glockjával. Mivel nála volt a fegyver, nála volt az utolsó szó is. Elhallgattam. Egy ideig.

– Mi van a pókkal, Chuck?

Csak nem álltam meg, hogy ne járjon a pofám. A tarkóm bánta.

Elgurultunk Solomon üzlete előtt.

– Mit akarsz? – kérdeztem, mikor kiértünk Simmsből.

– Kanyarodj le az útról a farmnál!

Morogtam valamit, de nem ellenkeztem. Hamarosan elértem a kereszteződést, és a ranch felé vezető földútra kormányoztam az autót. Felkapaszkodtunk a lankás dombra, aztán a túloldalon ereszkedni kezdtünk a farmház felé. Nagyjából akkor, amikor a lejtő már eltakart minket az úton haladó forgalom elől, megszólalt a főnököm:

– Állj meg!

– Mi lesz, tarkón lősz?

Próbáltam közömbös hangon beszélni – nem sikerült.

– Állj csak meg!

Nem tudtam mást tenni, ráléptem a fékre, és a Cherokee megállt. Félig megfordultam az ülésben.

– Nézd, Chuck...

Ütés csattant a halántékomon.

27

Zúgott a fejem, és amikor megkíséreltem kinyitni a szememet, belehasított a külvilág fénye, így az éles nyilallás miatt kénytelen voltam visszacsukni. A csuklómon hasogató fájdalmat éreztem, és minden mozdulatra csak kínzóbbá vált a gyötrelem.

Csukott szemmel próbáltam összeszedni a gondolataimat. Engem is meglepett, milyen gyorsan sikerült rendszerezni a reggel eseményeit. Eszembe jutott a kancsal pultoslány, a szökés a vécén keresztül, sőt még Logan csapdája is. Aztán felrémlett az a perc, amikor a hadnagy utasítása szerint megálltam a kocsival a senki földjén. Most akkor agyonlőtt, vagy nem lőtt agyon? Ha agyonlőtt, akkor a pokol meglehetősen hasonlít a földi világra, legalábbis egyelőre pont úgy émelyegtem, és pont úgy nyomta a hátam valami kemény alapzat, mint a földön. Meg kéne próbálnom élvezni a dolgot – lehet, hogy mindjárt jönnek a patások, és visznek sülni a forró olajba.

Erőt vettem magamon, és kinyitottam a szemem. Egy szobában voltam. Sose hittem volna, hogy Lucifer is az IKEÁ-ban vásárol.

A padlón feküdtem, amely durván megmunkált és slendriánul lecsiszolt fenyődeszkákból készült. Innen közelről nézve jól látszottak a kiálló szálkák a szőrös pallókon. Mindent vastagon borított a por, kivéve azt a nagy halom lábnyomot, ami körülöttem mintákat rajzolt a pallókra.

Abban a szobában voltam, amit McCormickék házi lomtárnak használnak, és ahová két napja betörtem. A fényviszonyok arra utaltak, hogy alkonyodik. Vagy virrad.

Logan ezek szerint nem végzett velem, hanem mindössze leütött. Ezt igazából örömmel is fogadhattam volna, ám belém hasított a felismerés, hogy akkor még csak ezután fognak megölni. Kár. Már éppen kezdtem volna örülni, hogy ezen is túl vagyok, és nem fájt jobban, mint egy jókora balegyenes.

Ahhoz nemigen férhetett kétség, hogy végezni fognak velem. Egész egyszerűen nem volt senki más Montanában, aki több részlettel rendelkezett volna az egész történetről, mint én – kivéve persze Loganéket. Nem hagyhattak életben. Akkor viszont miért tudok még mindig itt morfondírozni ezen ahelyett, hogy számot adnék Szent Péternek földi bűneimről?

Egyelőre azonban jobbnak láttam, ha most inkább az e világi nyűgjeimre helyezem a hangsúlyt. A legjobban a halántékomat éreztem. Már rémlett, hogy Logan a hátsó ülésről lesújt a pisztoly agyával. Ez volt a legkevesebb, amit a pókért kaphattam tőle. Valószínűleg hetekig sírva fog felriadni minden éjjel a rémálomból, hogy egy nagy szőrös dög van a hasán. Amikor nagy szőrös dögről beszélek, természetesen arra a nyolclábúra gondolok.

Felemeltem a kezemet, és láttam, hogy egy szabvány rendőrségi bilincs csillog a csuklómon. A bal oldali karika megszorult, és már lilásak voltak az ujjaim, a bőr felhasadt, és csordogált belőle a vér. Végigtapogattam a halántékomat, ahol fél tyúktojásnyi duzzanatot éreztem az ujjaim alatt, közepén tépett szélű sebbel. Már alvadt vér borította, de most, hogy hozzáértem, ismét szivárogni kezdett. Nem bánt velem kesztyűs kézzel az a rohadék! Vagy ha mégis, csak azért, hogy ne hagyjon ujjlenyomatokat.

A tekintetem a karórámra esett. Megrepedt az óraüveg, de a mutatók kötelességtudóan rótták köreiket. Négy óra harmincötöt mutattak. Most már biztos voltam benne, hogy délután van, hajnalban ilyenkor még teljes lenne a sötétség.

Végigmotoztam azokat a zsebeimet, amelyeket elértem, de semmi használhatót nem találtam bennük. Na, igen – hogy is remélhettem, hogy Logan nálam felejti a Berettát vagy a zsebkésemet? Mégiscsak profi. A maga módján.

Oldalra hengeredtem, és körülnéztem. Habár mindenem fájt, meg kellett kísérelnem kitalálni valamit, mielőtt levágnak, mint a hízott pulykát.

A padlón, a szekrény alatt egy varrótűt és egy gemkapcsot pillantottam meg a porban. Alig egylábnyira voltak a kezemtől! Mennyire örülne ennek egy ilyen helyzetben MacGyver! Csavarintana egyet a dróton, motozna vele kettőt a bilincsben, és már a földre is hullana a karperec.

Ezzel szemben a valóság az, hogy még a rendőrakadémián egy alkalommal fogadásból megpróbáltam egy gemkapoccsal kinyitni a saját bilincsemet. Ebédidőben kezdtem. Vacsora után feladtam, és miután kipengettem a karton sör árát, kiszabadított a szobatársam. Erről ennyit. Elfordultam a hívogató gemkapocstól, és valahogy ülő helyzetbe tornáztam magam.

Mielőtt bármi egyéb az eszembe juthatott volna, kinyílt mögöttem a folyosóra vezető ajtó, és egy hosszú árnyék vetült mellettem a földre. Felnéztem, és exfőnököm vigyorgó képével találtam szembe magam.

– Ne is próbálkozz semmivel, mert lőni fogok. – Biztatásul megemelte a kezében tartott Glockot.

– Ne próbálkozzam? Kár. Pedig már éppen azon tanakodtam, benevezek a montanai egyetemi válogatóra száztíz gáton.

– Vicces. Ha már ilyen ügyesen felültél, akkor állj is fel!

– Segíthetnél.

– Persze. És moziba is meghívhatnálak. Na, gyerünk!

Látványosan kínlódva felkecmeregtem a földről, de többször is meg kellett támaszkodnom a bútorokban, mire függőlegesbe ügyeskedtem magam. Amikor végre álltam, váratlanul elszédültem, és nekitántorodtam a falnak. Színes karikák táncoltak a szemem előtt, és néhány villám is átcikázott közöttük.

– Mondtam, hogy ne próbálkozz semmivel! – kiáltotta Logan, és kihátrált a folyosóra.

– Baszd meg! – morogtam, miközben térdre estem.

A marhája azt hiszi, ez valami trükk. Tényleg rosszul voltam.

– Ismered a járást. Irány a nappali!

A hadnagy a folyosó végébe vágott hátsó ajtóhoz húzódott, hogy fenntartsa közöttünk a minimum tízlábnyi távolságot. Kiléptem a folyosóra, és balra fordulva a nappali felé kezdtem araszolni. A lábam elgémberedett a közel nyolcórás ájult fekvéstől, és most hangyák millió járták ereimben méltatlankodó táncukat. A hallba érve Logan már nem bírta tovább, és fenékbe rúgott.

– Igyekezz már!

Igyekezzek? Nekem aztán nem állt érdekemben igyekezni. Ennek tényleg megártott a pókiszony.

– Oda be! – intett a nappali felé, és megtaszította a vállamat is. A kandalló mellett álló karosszékhez irányított, és rám mordult, hogy üljek le.

Előhúzott egy második bilincset, és az eredeti felett a jobb csuklómra kattintotta. Amikor ezzel megvolt, a másik végét a szék karfájára csatolta. Csak ezután oldotta le a kezemet összekötő fémbéklyót.

– Ilyen veszélyes vagyok, Chuck? – húztam el a számat.

– Egy mocskos, alkoholista szemétláda vagy!

– Rendben, az vagyok. Akkor most már elmehetek?

– Ne szórakozz! – a levett bilinccsel a másik kezemet rögzítette a túlsó karfához. Annyi haszna volt a dolognak, hogy legalább megindult a vérkeringés az elszorított csuklómban, mivel ezúttal lazábban rakta vissza a karkötőt. A kezemet persze így sem tudtam volna kihúzni belőle, de legalább vér juthatott az ujjaim hegyébe.

– Tényleg kell ez, te hülye barom? – kérdeztem kedélyesen, mire visszakézből kaptam egy méretes pofont. A szemfogam belemélyedt az ajkamba, és felhasította a bőrt.

Miközben kedvtelve szívogattam a vért a sebből, elgondolkodhattam rajta, hogyan is illik itt viselkedni. Mindig akkor kapok egyet, amikor jópofának képzelem magam. Istenem, hány volt főnököm irigyelné most Logant, ha látnák, amint feszültségét levezetve arcul csap! A munkajogban mindenesetre új távlatokat nyithatna a „vezetői pofon” intézményesítése. Ha ezt túlélem, lehet, hogy szabadalmaztatom a módszert. Egy olyan társadalomban, ahol jogvédők a tél közepén azért zárathatnak be egy ingyenkonyhát, mert sertéshúsból főzik a levest a hajléktalanoknak, s így a mohamedánok nem ehetnek belőle, nem ez lenne a legnagyobb baromság. Hiába, megfordult a világ, és most az alja van felül – egy nagydarab ilyen társadalmi zacc például most éppen itt állt felettem.

Logan végigmért, és még egyszer ellenőrizte a bilincseimet.

– Komolyan ilyen nehéz fiúnak tűnök, Chuck? Összeverve is két bilincs kell? Régen tökösebb voltál.

– Ne dumálj! Megszöktél egy járőrkocsiból, és leléptél tőlem a zárt intézetből. Még egyszer nem követek el ilyen hibát.

– Én sem – morogtam.

– Milyen hibát nem követsz el te sem?

– Téged kellett volna leokádnom, nem azt a két szerencsétlen fickót a kocsiban...

Bang!

A fejem a karosszék támlájának csapódott. Kell ez neked, Cameron?, kérdeztem magamat növekvő dühvel. Miért nem tudom befogni legalább ilyenkor a számat?

– Beszélgessünk! – javasolta Logan, és leült szemközt a díványra. A Glockot a dohányzóasztalra tette.

– Óvatosabb lehetnél azzal a pisztollyal. Lehet, hogy elérem a lábujjammal, és agyonlőlek.

Ezúttal nem pofont kaptam, hanem szívből felnevetett a hadnagy, és megcsóválta a fejét.

– Sosem javulsz meg, Cameron!

– Pedig minden erőmmel azon vagyok.

– Helyes. De most vissza a témához.

– Nevezetesen?

– Beszélgetni fogunk.

– Remek – bólintottam, aztán a fejemmel a hallba nyíló átjáró felé intettem. – Szólhatnál Helennek, hogy jöjjön be. Egyrészt rosszul hall onnan, másrészt pedig hiába dugod, ez mégiscsak az ő háza.

Logan odakapta a fejét, mire Helen McCormick összeszorított ajakkal kilépett a függöny takarásából.

– Miért nem lőtted már agyon, Chuck? Abban maradtunk, hogy végzel vele.

Hoppá! Megjött a veszélyesebb ellenfél. És én még azt hittem, Logan irtózik a nyolclábú rovaroktól. Közben meg itt van az igazi Pókasszony.

– Nyugi, szívem. Csak kikérdezem.

– Minek?

– Mert nem tudjuk, mit tudott meg, kinek szólt és így tovább.

Tehát ezért vagyok itt.

Amíg két ellenségem házastársakként civakodott azon, hogy kinyírjanak-e vagy sem, csak kapkodtam a fejem ide-oda. Gyorsan felmértem, hogy Chuck a gyengébbik láncszem ebben a párosban.

Mit is mondott valami római nagyfejű? Divide et impera? Ha az „impera” nem látszott is most elérhetőnek, a „divide” még működhetett.

– Helen – szóltam közbe komolyan. – Nem tudom, mondta-e magának Chuck barátom, de ha nem, akkor szeretném felvilágosítani valamiről. Bobbyt nem én lőttem le. Pontosan ő, a maga szeretője végzett vele, hogy aztán rám kenhesse ezt a gyilkosságot is. Igaz, Chuck?

Az asszony szemét elfutotta a könny. Odaszáguldott hozzám, és csépelni kezdte a fejemet. Ide-oda rángattam magam a székben, és igyekeztem, hogy a szemem elkerülje a körmeit. Logan csak késve lépett közbe. Hátulról átkarolta és lefogta az őrjöngő asszonyt, aztán elvonszolta a közelemből. A homlokomról vér folyt a szemem sarkába, ezért félrefordítottam a fejem, hogy oldalt csurogjon le. Az egész arcom égett az ütések és karmolások nyomán. Oldalt, a falitükörben megláttam a tükörképemet, és konstatáltam, hogy igencsak viharvert benyomást keltek.

– Nyugodj meg, drágám! – csitította a nőt Logan, és magával húzta a kanapéra. A hátát és a fejét simogatta, miközben a válla felett gyilkos pillantást vetett rám. – Bízd csak rám. Nem fogja megúszni a nyomorult.

Én is ettől tartottam.

Egyelőre jobbnak láttam csendben maradni. Logannek negyed órába is beletelt, mire lecsillapította a hisztériás állapotban lévő asszonyt, s addig én is kissé összeszedtem magam. Belediktált valami nyugtató tablettát, aztán pedig két nagy pohár vodkát is megitatott vele. Helen végül magához szólította az egész palackot, és a nappali sarkában leült egy fotelbe. Izzó gyűlölettel nézett rám, de nem szólt semmit. Nagyjából ötpercenként lehajtott egy stampedli vodkát. A nyugtatót is beleszámolva szerintem fél órája volt a teljes K. O.-ig.

Logan visszamasírozott hozzám, és megint leült a kanapéra. Egy üveg whiskyt tett maga elé, meg két poharat.

– Kérsz?

– Jólesne – bólintottam.

Teletöltötte a poharamat, és a kezembe nyomta. A bilincs miatt alig egy arasznyit tudtam felemelni.

– Eloldozhatnál.

– Azt már nem. Nem bízom benned, Cameron.

– Akkor hogyan igyak?

– Nem érdekel. Kreatív fickó vagy, oldd meg!

Lehajtottam a fejem a karfáig, és óvatosan megbillentve a poharat a szám sarkánál beöntöttem az italt a számba. Ment mellé is, de a java jó helyre került. Chuck érdeklődve nézte a jelenetet. Amikor befejeztem, elvette a poharat, és az asztalra tette. Bizonyára úgy vélte, ha itat, készségesebb leszek.

– Akkor kezdjük az elején! – javasolta.

– Jó. Kezdjük.

– Mit derítettél ki az ügyről, Cameron?

– Hogy előre kitervelt gyilkosság volt.

– Hogy jutottál el idáig?

– Hosszú úton. Az elején azt gondoltam, amit akartál, hogy gondoljak. Szimpla családi gyilkosság.

Logan hátradőlt, és lapos pillantást vetett Helenre.

– Az is volt – jelentette ki végül.

Elnéző vigyorra húztam a számat.

– Ugyan már, Chuck. Ne égesd magad ilyen rossz szöveggel. Az elején is voltak bizonyos ellentmondások, de ezeket most hagyjuk. A lényeg, hogy Bobby elmondta, ő és Helen végzett az áldozattal.

– Nevetséges. Melyik anya hagyná a gyerekét börtönbe menni egy olyan gyilkosság miatt, amit ő követett el?!

– Az, amelyik egy százezer dolláros életbiztosítás kedvezményezettje. Ha benne van a biztosított személy halálában, nincs az a biztosítótársaság, amelyik fizetne neki. McCormick életbiztosítása azonban az asszony nevére szólt, tehát neki mindenképpen tisztának kellett maradnia a gyilkosságban.

Logan ivott egy kortyot.

– Tegyük fel, hogy igazad van. Miért kellene százezer dollár, amikor ez a farm a sokszorosát éri?

– Mert a farmon jelzálog van. Láttam a szerződést. Robert McCormick vett egy hegyi területet a nyáron, amin egy használaton kívüli bánya van. A bankhitel részleteit nem fizette, ezért aztán árverezés került szóba. Akkor azonban a farm mellett elúszik a bánya is, azt pedig nem engedhette meg a család. Igaz, Helen? – fordultam hirtelen az asszony felé.

A nő vörösen izzó szemmel nézett rám.

– Lődd már agyon, Chuck!

– Még nem.

– Akkor majd én...

– Ülj vissza!

– Nem bírom azt a kaján pofáját!

– Dehogynem bírod. Igyál még egyet!

Helen visszarogyott a fotelbe, és töltött a vodkából. Logan teleöntötte a poharamat. Megismétlődött a bilincselve ivás groteszk folyamata.

– Na, és miért nem engedhette meg szerinted a család, hogy elárverezzék a bányát?

– Megtaláltam az atombombát.

Ezúttal úgy elsápadtak mindketten, hogy az ember azt hitte volna, össze vannak kapcsolva, és egyszerre csapolta le belőlük a vért valaki.

– Most már tényleg lődd le!

– Maradj veszteg! – sziszegte oda az asszonynak hátra sem pillantva a hadnagy, s le nem vette rólam a pillantását.

– Miféle atombombáról beszélsz, Cameron?

– Ami a tárnában van elrejtve. Egy B83 típusú repülőbomba. – Ahogy ezt kimondtam, beugrott, hogy honnan ismerős nekem ez a név. Ki is mondtam: – Robert McCormick cikkgyűjteményében olvastam róla. Egy bombázó pár hónapja összeütközött egy vadászgéppel, és leszakadt róla egy nukleáris bomba. McCormick valószínűleg az erdőt járva megtalálta, és eldugta a legközelebbi helyen, amit talált. A tárnában. Menj csak be McCormick szobájába. A polc alatt kategorizált cikkgyűjteményt találsz. Ott lesz ez a sztori is az újságkivágások között. Valószínűleg arra gondolt, hogy eladja valami alkalmas szervezetnek a zsákmányt. Csakhogy meg kellett vennie a bányát, hiszen ha nem az övé, nem lehetett benne biztos, nem jár-e ott valaki. Pénze nem volt, hát hitelt vett fel. Úgy vélhette, gyorsan értékesíti az árut, aztán kifizeti a kölcsönt. Azonban alighanem lassabban ment az üzlet, mint várta, és máris az árverezés réme lebegett fölötte. Ha a bank viszi a tárnát, akkor értékesítés előtt felméreti egy ingatlanszakértővel. Márpedig a bomba ott volt, és a súlya meg a kinézete miatt nemigen lehetett elvinni. Mindenképpen pénzt kellett tehát szerezni a bank számára. De honnan? És akkor valakinek eszébe jutott az életbiztosítás.

Logan hitetlenkedve meredt rám, és egy idő után bizonytalanul a nő felé fordult.

– Helen?

– Ne higgy neki, Chuck! Blöfföl.

– Nem is tudtad? – kérdeztem csodálkozva. Ahogy a férfi a szemembe nézett, már állításként ismételtem el az előbbi kérdést: – Nem is tudtad. Te nem is tudtad, hogy mire megy ki ez az egész valójában?!

– Ne hallgass rá, Chuck!

Éreztem, hogy megtaláltam a rést.

– Mit mondtak neked? Hogy aranytelér húzódik a tárnában?

Láttam a tekintetén, hogy beletrafáltam.

– Kuss! – süvöltötte az asszony, és fel akart kelni, de Chuck kiáltása megállította.

– Ott maradsz! Ott maradsz, amíg ki nem derítem, mi folyik itt!

– De, Chuck...

– Pofa be!

Az asszony elhallgatott, és immár mindkettőnket parázsló gyűlölettel méregetett. Logan felém fordult, de megelőztem a szólásban.

– Nem kellene hátat fordítanod neki, Chuck! Nézd, hogyan mered rád! – Logan az asszonyra kapta a tekintetét. – Ha fegyvere lenne, már halottak lennénk mindketten. Szerintem ültesd ide mellém, hogy mindkettőnket szemmel tarthass!

– Te is fogd be!

– Bocs.

– Miért akarod, hogy őt is figyeljem? – tért vissza a javaslatomra váratlanul a hadnagy. A bogár már ott volt a fülében.

– Mert nem szeretném, hogy amíg engem csépelsz, ő behozzon egy konyhakést, és kicsontozzon mindkettőnket.

– Neked mindenképpen véged.

– Majd elválik. Arra is van megoldási javaslatom, hadnagy, hogy hogyan tudsz kimászni a csávából. De hadd folytassam! Azért is jobb lenne, ha látnád Helent, és nem a hátad mögött gubbasztana, mert hamarosan rá fog jönni, hogy tényleg te lőtted le Bobbyt! – Nem árt az asszonyban is nevelgetni a kételyt. Az imént már összeugrottak, most szépen gondját kell viselnem a növekvő kölcsönös bizalmatlanságnak...

Logan megemésztette a hallottakat, aztán szó nélkül felvette a Glockot az asztalról, és az asszonyra fogta.

– Ülj mellé!

– Ne szórakozz már...

A lövés óriásit szólt a nappali zárt terében, és szétdurrantotta a Helen fotelje feletti polcon álló antikutánzat porcelán órát. Amúgy sem volt ízléses darab, nem volt kár érte. A nő ijedten felpattant, és az italával átbotladozott a szobán. Mellém húzott egy karosszéket, és leült. Láttam rajta, hogy józanodóban van, és úgy jár az agya a kitörési terveken, mint egy számítógép.

– Jól van, Chuck, helyesen döntöttél – mondtam. – És most...

A második lövéstől kis híján bevizeltem.

Perzselő forróság ömlött szét a bal karomon a bicepsz mellett, és égető fájdalom hasított az agyamba. Odanéztem, és láttam, hogy a fekete dzsekit és az alatta viselt garbót meg pólót széttépte a lövedék. A golyó nem hatolt mélyre, csak súrolta a karomat, és jó kéthüvelyknyi hosszú, mély barázdát szántott a bőrbe. Nem volt súlyos a seb, de éktelenül fájt, és a vér bőven csörgött belőle a padlóra.

– Nem szólok még egyszer, hogy fogd be a pofád, Cameron. A következő a másik oldalra megy.

Hitetlenkedve meredtem a sérülésre.

Ez a vadmarha belém lőtt! A kurva anyját!

– Normális vagy?

– Csend! Helen, szoríts valamit a sebére, nehogy idő előtt elvérezzen!

Ennyit arról, hogy átveszem a kezdeményezést. Okos voltam – rápacsáltam. Mint mindig.

Helen felkelt, és gombóccá gyűrt egy terítőt, aztán a sebembe nyomta a textilt, miközben Logan rágyújtott egy vastag szivarra. Fogalmam sincs, mikor kezdett szivarozni, még sosem láttam nála.

Helen nem akarta kíméletesen csinálni a kötözést, és nem is csinálta kíméletesen. Kihúzta a köntöse övét, s átkötötte vele a karomat. Igyekezett, hogy minél nagyobb fájdalmat okozzon, és sajnos sikerült is neki. Amikor végre visszaült, már úgy izzadtam, mint egy ló. Logan ránk fújta a füstöt.

– Folytasd!

– Én?

– Persze hogy te! Arról beszéltél, hogy nincs arany a bányában, hanem az egész arra szolgált, hogy elrejtsenek ott egy atombombát.

– Így van. Magam is láttam azt a fegyvert. Ott van abban az ágban, amelyik nincs beomolva. Amikor csütörtökön ti ketten ott jártatok, és engem kerestetek, ott lapultam a beomlott járat törmeléke között. Nem tűnt fel neked, Chuck, hogy Helen mennyire hívogatott, amikor be akartál nézni a másik folyosóba is? Semmiképpen sem akarta, hogy bemenj oda. És végül hallgattál rá. Most már azt is tudod, miért nem akart oda beengedni.

A két bűntárs tekintete összevillant. Most olyanokat mondtam nekik, amikből egyértelműen kiderült, valóban jártam a tárnában.

Logan lassan az asszonyra emelte a fegyvert.

– Helen?

A nő idegesen megvonta a vállát.

– Jól van, jól van – hadarta. – Tényleg egy bomba van ott, na!

– És ezt mikor akartad nekem elmondani, te kurva!?

– Szerintem soha, Chuck – kotyogtam közbe. – Te is feláldozható vagy, mint én. Addig kellesz, amíg le nem zárul a nyomozás, de onnantól már csak egy kellemetlen tanú leszel, semmi több.

Helen McCormick megrázta a fejét.

– Ma akartam elmondani. Ne hallgass rá, szerelmem, csak azért pofázik, hogy kidumálja magát. Minket akar összeugrasztani!

– De mit akartál egy bombával? – tette fel a millió dolláros kérdést a hadnagy.

– El akarták adni, főnök. A házban van egy számítógép. E-mail útján tárgyaltak a vevőkkel, és két és fél millió dolláros vételárban állapodtak meg. Ezért kellett mindenáron megtartani a bányát, mert ha elárverezik, elvész a bomba is. Nyilván nem akarták keresztül– kasul szállítani a megyében. Feltűnő lett volna, és végül is mégiscsak egy atombomba! Mi van, ha valahogy felrobban? A fene se nyúl hozzá többet annál, mint ami feltétlenül szükséges, nem igaz, Helen?

Meglepetésemre a nő bólintott. Azonnal megéreztem, hogy taktikát váltott.

– Hát jó – mondta, és megrázta a fejét, hogy elűzze agyáról a nyugtató és a szesz ködét. – Valóban így történt. Meg kellett tartanunk a tárnát.

– Nem sikerült elég gyorsan vevőt szerezni az árura, igaz? – kérdeztem.

– Próbált már atombombát árulni, maga seggfej? – nevetett fel hidegen az asszony. – Azt reméltük, gyorsan elmegy a feketepiacon, de senki sem vett minket komolyan.

– Csak nem meghirdették?

– Dehogy! A titkosszolgálat vagy az FBI azonnal lecsapott volna ránk. A férjem bányamérnök volt, és számos helyen dolgozott a Közel-Keleten. Felhívott néhány régi ismerőst, akik mára bizonyos magas pozíciókba emelkedtek.

– Miért nem kértek valakitől pénzt a bankhitel törlesztésére, Helen, amikor látták, hogy csúszik az eladás időpontja?

– Banktól már nem kaphattunk kölcsönt, hisz az előzőt sem fizettük, és feketelistára tettek minket. Egyikünknek sem volt hatvannyolcezer dollárja, hogy kiváltsa a hitelt.

– És az ügyvédnek?

– Miriam Wintersnek? Leégett. Ő is pénzt remélt az üzletből.

– Te vontad be őt, Chuck?

– Ki más? – válaszolt az asszony a hadnagy helyett. – Volt pár elvarrandó szál, jogi csűrcsavar, kellett egy jogász.

– Ő tudott a bombáról?

– Nem. Az aranylelőhelyes mesét mondtuk neki.

Felnevettem.

– Mi olyan vicces?

– Ne haragudjon Helen, de így átbaszni a városi rendőrség bűnügyi osztályának vezetőjét és az állam legjobb jogászát! Mégis, mit mondott nekik? Chuck? – néztem hirtelen a száját harapdáló Loganre.

– Úgy tudtam – kezdte lassan –, hogy egy komoly aranytelér van a bányában. Gépekre és földvásárlásra kell a hitel. McCormick az állam legjobb bányamérnöke volt. Mivel ő azt mondta, hogy megéri, úgy gondoltam, hihetek neki. Helen legalábbis ezt állította.

– Helen?! Te nem is beszéltél közvetlenül McCormickkal?

– Helen közvetített.

Fel kellett nevetnem.

– Szép volt, Chuck! Most éppen az araboknak árulsz egy atomfegyvert. Csak azért mondom, hogy emésztgesd magadban a dolgot.

Logan ezúttal nem küldött el melegebb éghajlatra. Felizzott a szivarja, ahogy erősen beleszívott. Odafordultam Helenhez.

– Miért gyilkosság?

– Micsoda?

– Miért gyilkosság mellett döntöttek? A halál bekövetkezhetett volna természetes úton, és csak az orvost kellett volna lefizetni, vagy lehetett volna baleset...

Elhallgattam, mert ahogy a főnökömre pillantottam, megértettem.

– Miattad – suttogtam Logan felé nézve. – Azért választottátok a gyilkosságot, mert ha a nyomozás vezetőjeként velük vagy, ugyan mi derülhetne ki? A fenébe! Olyan pofátlanul magabiztosak voltatok, hogy bevállaltátok a rizikós gyilkossági mesét!

– Na, végre, hogy rájött – mondta pikírten Helen.

– Igyekszem, csak lassú vagyok – jött meg a hangom. – Ehhez kellett hát Miss Winters! Kidolgozta a védekezést Bobbynak, mert azt mégsem vette volna a szívére Helen, hogy a fiát egy életre lesitteljék. Az ügyvédnő kidolgozta a részleteket, kitanította a fiút, hogy mit mondjon, és végül lefizette a két szakértőt.

Logan lassan bólintott. Közben kezdett visszatérni belé az élet. Láttam rajta, hogy mostanra a fortyogó düh ködén áthatolt a bűvös varázsige: két és fél millió dollár!

Akár aranytelér, akár atombomba – pénz van benne.

– Hogy jött a képbe a szomszéd? – kérdeztem, csak hogy húzzam az időt.

– Daniel Weill?

– Benne volt?

– Nem.

Ezzel összeállt a kép. Ki is mondtam.

– Már értem.

– Mit?

– Weill szerepe eddig az elméletem gyenge pontja volt, de ezzel a helyére került minden.

– Micsoda? – kérdezte gyanakodva Logan.

– Mindjárt megmondom, de előbb hadd kérdezzek valamit! Ismerted te egyáltalán Robert McCormickot, Chuck?

– Nem.

– Nem találkoztál vele?

– Nem. Miért?

– Mit akar már megint? – szólt közbe Helen, de Logan leintette.

– Miért kérdezed ezt, Cameron?

– Gondolom, ha már dugod az asszonyt, nemigen akartál összefutni a felszarvazott férjjel?

– Na és?

Felnevettem.

– Tudod, egyszerűen nem fért a fejembe a DNS.

– Ami?

– A DNS. A helyszínelés során megállapítottuk, hogy a halála előtt McCormick ivott valakivel. Az egyik poháron a halott DNS-ét tartalmazó nyálminta volt, és egy másik, ismeretlen nyál a másik poháron. Aztán érdekes módon kiderült, hogy ez az ismeretlen nyál Bobby vér szerinti apjának a DNS-ét tartalmazza. Először azt hittem, hogy Helen szokás szerint félrekefélt, és más az apa, csak éppen Bobby úgy nőtt fel, hogy McCormickot hitte az igazi apjának. Azután valami fatális véletlen folytán aznap együtt ivott a vér szerinti és a vér szerintinek hitt apa: Robert McCormick és az ismeretlen donor. Arra gondoltam, talán egy szomszéd lehet az, és akkor minden érthető, még az együtt vedelés is. De utóbb elcsentem egy fogkefét a fürdőszobából egyik éjjel...

– Éjjel? Mit kerestél itt éjszaka? – vágott közbe Logan.

– Nem mondtam? Megdugtam Helent.

– Nem igaz! – kiáltott fel a nő.

Nem vitáztam vele, hisz tényleg nem volt igaz. Persze nem őrajta múlott.

Logan megrázta a fejét. Ez már sok volt neki egyszerre.

– Folytasd! Mi van a fogkefével?

– Megnézettem azt is DNS-teszten, és lám, ugyanannak az ismeretlen férfinak a nyála volt azon is, mint a poháron.

– Nem értem.

– Nem csodálom. Én sem értettem, amíg át nem kutattam tegnapelőtt a ház többi részét, és találtam egy eldugott családi fotót McCormickékról. Papa, mama, nagylány, kisfiú – ahogy illik.

– És?!

Gonoszul rávigyorogtam Helenre. Az ő kegyelemdöfése most következett.

– A képen ott volt Robert McCormick Helen oldalán. Az igazi Robert McCormick. Ugyanis az, akit mi holtan találtunk a trágyadomb alatt, valójában Manny Grattano. A házigazda pedig felvette Manny, a ház körüli mindenes szerepét.

Csend lett.

Mindenki emésztette a hallottakat.

Logan szinte lángolóra szívta a szivarját.

Helen nagy pohár vodkát töltött magának.

Én pedig szívtam a fogam.

– Ez nem lehet – mondta végül a hadnagy. – Valaki biztosan ismerte McCormickot a környéken.

– Én is azt hittem, de tulajdonképpen időtlen idők óta nem látta senki olyan, aki ebben az ügyben érintve volt. Évek óta csak a lefóliázott kocsijával hajtott át a városon, vagy éppen ki sem tette a lábát. Ha valamit mégis akart, elment Great Fallsba, és ott a kutya sem ismerte. Helyben viszont mindent Helen intézett. Amikor helyszíneltünk, elkövettünk egy nagy hibát: nem végeztük el a holttest azonosítását. Itt találtuk a zokogó özvegyet és a megtört fiút, aki elmondta, hogy végzett az apjával. Készpénznek vettük, hogy a holttest az, akinek ők mondják. Manny Grattano pedig, aki valójában Robert McCormick volt, még részt is vett a kihantolásban, s a puszta jelenlétével megerősített minket abban a hitben, hogy a holttest McCormické. Senki olyan nem látta azonban a halottat, aki ismerte volna, és kívülálló. Novelle és az emberei, a halottszállítók, a helyszínelő, a halottkém, te és én – egyikünk sem ismerte Robert McCormickot. Ezért aztán átverhettek minket. A holttestet pedig nagyon gyorsan elhamvasztották. Ez az én hibám volt. Egyedül Daniel Weill, a szomszéd ismerte őt. Gondolom, amikor meglátta a rendőrkocsikat, átjött kíváncsiskodni, és betoppant egy beszélgetésbe, ahol a Manny ruhájába öltözött McCormick éppen a seriffnek magyarázza, hogy Robert McCormick meghalt. Képzelem, hogy megállhatott az ütő Helenben és Robertben! Ha a szomszéd csak egy rossz szót is szól... Ő azonban egyelőre nem értette, mi történik itt, csak annyit fogott fel, hogy egy csepp zsarolással nagy pénzt szakíthat. Félrehívta őt, Helen?

Az asszony vállat vont.

– Megzsarolta magukat, igaz?

– Maga nem tette volna? Két és fél millióról van szó!

– Ezért aztán a hallgatásáért cserében látszólag bevették a buliba, aztán eltették láb alól. De miért hagyták ott mindkét poharat a whisky mellett? Ha az nincs, az életben nem jövök rá.

– Nincs különösebb oka – mondta az asszony. – Hibáztunk.

– Ha már ilyen jót beszélgetünk, árulja el nekem, Helen, végül is ki ölte meg Grattanót? A fia azt mondta, hogy maga és a férje. Ő állítólag nem merte megtenni.

– Így igaz. Mi csináltuk. Bobby csak kivonszolni segített, és takarítani.

Logan mindebből semmit sem hallott, csak meredt maga elé, és a korábbiakat emésztette.

– Ez nem lehet igaz! – suttogta néha.

Láttam, hogy a férfi megzuhant, hát ütöttem tovább a vasat.

– Csónakkal ment oda a horgászó Weillhez a férje, ugye, Helen? Nem találtam a parton nyomokat. Hogyan ölték meg?

– Nem öltük meg – mondta a nő halkan. – Baleset volt. A férjem valóban azért ment oda, hogy végezzen vele, de nem volt rá szükség. Weill megijedt a közeledő csónaktól, és felugrott. Beverte a fejét egy faágba, aztán Robert látta, hogy a melléhez kap, és beleesik a vízbe. Szívrohama volt.

– De azért hagyta vízbe fűlni, nem?

– Kapóra jött, ez tény.

– És a pszichológus? Meg az elmeszakértő?

– Megtették, amit kellett, de...

– De a férjének elszállt az agya, igaz?

– Nem. Robert nem is mehetett be a városba.

– Hát akkor ki...? – Elakadt a szavam, és lassan Logan felé fordultam.

A hadnagy elhúzta a száját.

– Te voltál?

– Más nem mozoghatott Great Fallsban feltűnés nélkül. Mindketten beijedtek, amikor rájuk rontottál az étteremben. Kewell vádalkut akart kötni, Borowsky meg ügyvédet keresett, hogy ő is alkupozícióba kerülhessen.

– Igen, ezeket éppen én ajánlottam nekik.

– A lényeg, hogy nem volt más választásom. Borowskynak megrendeztem egy öngyilkosságot, aminek az lett volna az oka, hogy egy szóváltás után elütötte Kewellt.

– Elég sokat hibáztál.

– Nem számítottam rá, hogy felderíted.

– A halottkém és a helyszínelő volt okos, nem én.

A hadnagy vállat vont. Folytattam.

– És az ügyvédnő?

– Megijedt. Amikor maga meglátogatta, teljesen begyulladt. Kewell és Borowsky halála után arra gondolt, Ő lesz a következő. El akart menni a zsarukhoz. Chuck megkereste hát.

– Chuck? – most megint meglepődtem. – Hát persze! Ezért nem bántott téged a kutya. Te ismerted Miriamet, és az a dög is ismert téged.

Logan nem törődött velem, hanem mereven a nőre nézett.

– Tehát a férjed él?

– Igen.

– De hát...

– Logan, ki tudsz mászni a slamasztikából – mondtam nyugodt hangon.

A hadnagy érdeklődéssel vegyes döbbenettel fordult felém.

– Mit mondasz?

– Tudom, hogyan mássz ki ebből az egészből.

– Ne hallgass rá! – sikította a nő. – Gondolj a tegnap éjszakára, Chuck!

Ezzel az érvvel nemigen tudtam mit szembeállítani. Persze nem is nagyon akartam. Ha Logant a farka vezérli, végem, de ahogy most elnéztem az arcát, inkább ott volt a vér a fejében. Rákvörös lett a dühtől. Áthajolt az asztalon, és egy hatalmas pofont adott a nőnek. Helen feje a széktámlának koppant, szeme fennakadt, és eszméletét vesztette.

– Mindig tudtál bánni velük, főnök – vigyorogtam.

– Arról beszélj, hogyan mászhatunk ki ebből az egészből!

Ez jót jelentett: már többes szám első személyt használ.

Mi mászunk ki a szarból.

– Nézd, Chuck. Én ezt egyszerűen csak élve akarom megúszni, és persze jó lenne egy kis pénzt is csinálni az egészből.

– És?

– Fordítsuk vissza a történetüket!

Láttam, hogy nem érti. Nem baj, egyelőre én se értettem, csak alakulóban volt a tervem, de most beszélni kellett. Beszélni, beszélni, beszélni!

– Hallgatlak – ült vissza a kanapéra Logan, és újra letette a pisztolyt az asztalra.

– Nézd, ha jól belegondolsz, minden elő van készítve. Az egészről csak pár ember tudott, nem igaz? Talán kilenc, ha jól számolom, hiszen Manny Grattano ugyebár nem volt benne, neki csak az áldozat szerepét szántátok. Miriam Winters, Daniel Weill, az elmeszakértő és a pszichológus halott. Bobby szintén eldobta már a kanalat. Maradunk négyen: te, én, Helen és Robert.

– Továbbra sem értelek.

– Szedjük ki Helenből, hol van a férje, aztán végzünk mind a kettővel. Ezután fogjuk a számítógépet, és felvesszük a kapcsolatot e-mailben a vevőkkel. Már minden le van tárgyalva, csak a tényleges szállítást kell lebonyolítani, és azt rájuk bízhatjuk. Szervezzék meg ők, hogy mivel viszik el azt a bombát. Az egész az időtényezőn múlik!

– Elfelejted, hogy nem a mi bányánkban van az áru.

– Ki a fene menne oda?

Logan elgondolkozott. Reméltem, hogy nem jön rá azonnal, hogy a tervnek egy szépséghibája is van: én sem kellek hozzá.

De nem hiába volt zsaru.

– És mi a te szereped ebben az egészben?

– Én viszem el a balhét.

– Ha agyonlőlek, akkor is elviszed a balhét. Még a McCormick házaspár meggyilkolását is.

– Viszont, ha lelősz, nem marad senki, aki elvihetné az atomfegyverlopás és a csempészés balhéját.

– Nem fog kiderülni.

– Dehogynem. Nyilván azért kell valakinek az a bomba, mert használni is akarja. Ha meg valaki egy ilyet tényleg felhasznál, az fel fog tűnni. Nem lesz nehéz utána kikövetkeztetni, honnan hiányzott a fegyver, és már mész is a rács mögé. Vagy a villamosszékbe.

– Mit javasolsz?

– Engedj szabadon! A vételárból csak húsz százalékot kérek, hogy el tudjak menekülni. Ötszázezer dollár. Neked marad kétmillió, és bonuszként a menekülő sokszoros gyilkos alkoholista, aki az egészet kitervelte. Ha kibukna a sztori, te hős vagy, aki felderítette ezt a szörnyű bűntényt, én viszont csak egy számkivetett szökevény.

Logan megvakarta a fejét.

– Tehát kérsz félmilliót, és eltűnsz?

– Pontosan. Én leszek a biztosításod, ha rosszul sülne el a dolog. Az ember, akire mindent rá lehet kenni.

– És mi van, ha eltűnsz, aztán utóbb zsarolni kezdesz?

– Miért tenném?

– Miért ne tennéd?

– Mert nem érdekem bolygatni a dolgokat, ha leléptem.

– Te teljesen hülyének nézel, Cameron?

– Jobbára. De most komolyan beszélek.

– Én is. Tényleg azt hitted, beveszem ezt a maszlagot? Amint elengedlek, mész az FBI-hoz, és vádalkut kötsz rám és a bombára alapozva. Te lennél a nemzeti hős.

Logan nevető szemmel nézett rám, láthatóan jól szórakozott. Vállat vontam.

– Hát ez nem jött be.

– Nem bizony. Akárhogy számolom is, semmi szükségem rád. Ha eláslak a farmon, ugyanúgy azt tudom állítani, hogy megszöktél, csak nem kell tartanom tőle, hogy utánam nyúlsz.

– Lustább vagy te annál, semhogy ásni kezdj.

– Két és fél millióért?

Felvette a pisztolyt az asztalról, és rám emelte.

Mielőtt megszólalhattam volna, Helen megmozdította a fejét. Kezdett magához térni. A hadnagy végigmérte az asszonyt, és visszatette a Glockot az asztalra.

– Lehet, hogy még egy darabig kellesz.

– Olyan vagy, mint egy rossz feleség, Chuck. Most akkor kellek, vagy nem kellek?

– Amíg nem végeztem ezzel a szukával meg a férjével, élve kellesz.

– Miért? Na, nem mintha kifogásom lenne, csak...

– Mert Montana történetének legnagyobb vizsgálata fog itt következni, ha megtalálják a harc hevében könnyebben megsebesült Logan hadnagyot – hamarosan századost – és a három hullát a szobában. Igazán nehezen tudnám megmagyarázni, hogyan halhatott meg Helen és Robert McCormick gyilkosa az áldozatai előtt.

Bólintottam.

– Hogy hol tart már a tudomány! Mivé fejlődik a törvényszéki patológia, igaz, főnök?

Válaszul megint töltött egy pohár whiskyt, amit nyakatekert pózban hörpölgetni kezdtem. Egyelőre tehát biztonságban vagyok. Reméltem, hogy Robert McCormick jól elbújt. Ha ugyanis előkerül, meghalok.

Logan megszívta a szivarját, kivette a szájából, és az asztal felett átnyúlva belenyomta a félig kábult asszony térdébe. Füst szállt fel, a nejlonharisnya sisteregve szétfutott a bőrön, a lyuk szélén hengerré olvadt darabkák maradtak. Az asszony szeme kitágult, és velőtrázóan felsikoltott. Egy másodperc alatt magához tért, és zokogva a térdére borult.

– Te állat!

– Felébresztettelek, Helen?

– Rohadj meg!

– Nesze, igyál! – Logan töltött egy teli pohár vodkát az asszonynak. Ma szokatlanul házias kedvében volt. Bár az is lehet, hogy csak meglátta, Helen pillanatokra van a rosszulléttől és az ájulástól.

– És most beszélj, kedvesem! Hol a férjed?

– Ne csináld ezt, Chuck! Téged akarlak!

– Lépjünk tovább, Helen!

A hadnagy pökhendien hátradőlt, és a szája közepén tartott szivarral hatalmasakat pöfékelt. A karját kétoldalt a kanapé karfájára tette. Olyasformán nézett ki, mint egy ülve megfeszített eretnek. Szívesen vertem volna egy-két szeget a kezébe. Is.

A pisztolyra néztem, amely talán kétyardnyira tőlem, az asztalon feküdt. A csöve felém mutatott, az agya Logan felé. Lázasan törtem a fejem, hogyan is szerezhetném meg. Meglepően gyorsan ráébredtem – sehogy.

– Szeretlek, Chuck, ne tedd ezt velem!

– Hagyjuk már ezt, Helen! – ordította a hadnagy. – Átbasztál. Nem árultad el, mi is van a bányában, és ráadásul végig abban a hitben tartottál, hogy meghalt a férjed. Vele terveltétek ki, igazam van? Én csak ahhoz kellettem, hogy elsikáljam a nyomozást?

– Tényleg, Chuck! – kotyogtam közbe. – Miért nekem adtad ezt az ügyet?

– Mit? – nézett rám értetlenül a főnököm.

– Miért nekem adtad?

– Mert mindenki megbetegedett attól a rohadt kagylótól. Valamelyik régi, bevált nyomozómnak szántam, akit tudok irányítani, de a kritikus pillanatban mindannyian a vécén ültek napokig. Te meg kéznél voltál. Úgy néztél ki, mint aki úszik a piában. Ha már a kényszer hozzád vitt, furcsa módon mégis ideális választásnak tűntél. Egy alkoholista, aki nem fog pattogni.

– Ehhez képest egész messze jutottam.

– Jutsz még messzebb is, mivel a pokol nem a szomszédban van.

– Dehogynem. Hiszen itt vagy mellettem – grimaszoltam, aztán úgy döntöttem, felkeltem az érdeklődését: – Még szerencse, hogy már első nap hibáztál.

Logan felvonta a szemöldökét, és most már teljes testével felém fordult. Helen csendben sírdogálva a térdét markolászta.

– Miben is hibáztam én szerinted?

– Hétfőn, amikor itt helyszíneltünk, azt mondtad, sosem jártál még a farmon. Ehhez képest, amikor elmentél vécére, az egyik gazdasági épület zárt ajtaja felé indultál. Utóbb megnéztem, és tényleg volt ott egy vécé. Honnan tudtad, ha sosem jártál errefelé?

Chuck elhúzta a száját.

– Alábecsültelek. Az elejétől fogva tudtad, hogy benne vagyok.

– Nem egészen. Még két hibát ejtettél. Először is Miriam Wintersszel szerda este összefutottam Simmsben egy bárban. Már tudta, hogy levettél az ügyről, pedig csak nem sokkal előtte beszéltünk erről telefonon. Aztán az is érdekes volt, hogy amikor másnap reggel megint beszéltünk, te tudtad, hogy Miriam tizenötezer dollárért vállalta Bobby védelmét. Ezt sem mondtam neked.

– Na, és? Ez csak arra utal, hogy kapcsolatban voltam az ügyvéddel. A nyomozók vezetője miért ne beszélhetne egy ügy gyanúsítottjának védőjével?

– Igaz – bólintottam. – Ezért is mondtam, hogy nem voltam biztos abban, hogy benne vagy. Legalábbis tegnapig nem. Ám tegnap, amikor lelőtted Bobbyt, egy világ dőlt össze bennem. Egész úton a kocsiban ezen gondolkoztam.

A hadnagy hökkenten összevonta a szemöldökét.

– Tegnapig nem is tudtad?

– Nem. Ahogy te sem tudtad, hogy nem te tervelted ki a dolgot Helennel, hanem Helen a férjével, és téged csak bábnak használtak. Te csak akkor kerültél a képbe, amikor nem tudták kifizetni a bankhitel részleteit, és eszükbe jutott az életbiztosítás. Egyébként szerintem már régen tervezik. Egy-két hónap óta biztosan. Amikor elkezdtek a bankkal levelezni a törlesztésről, annak már csak időhúzási szerepe volt.

– Időhúzási?

– Igen. Egyrészt reménykedtek egy esetleges gyors eladásból befolyó pénzben, másrészt viszont már kezdték előkészíteni a terepet a gyilkossághoz, hátha szükség lesz rá. Helen sokfelé elhintette, hogy rossz a kapcsolatuk, a férje iszik, terrorizálja a családot. Kapóra jött, hogy McCormick már régen elkerülte a várost, így már szinte senki nem látta évek óta. A simmsi boltosnak kellett csak Helennek elmesélnie a megromlott viszonyt, és mintha a rádió mondta volna be. Szóval, Chuck, jóval előbb elindult a terv, mintsem te tudtad volna.

– De az csak feltűnt volna Simmsben, hogy Manny nem jár be többé a városba!

– Ugyan! Ő nem családtag. Ha a gazda meghalt, azt lehet mondani, hogy egyszerűen továbbállt. Ki kereste volna? Egy szesztestvér?

– Valaki előbb-utóbb akkor is meglátta volna McCormickot – érvelt Logan.

– Az tuti. Csakhogy eszükben sem volt itt maradni. Két és fél millióval elköltöztek volna például Floridába. Robert valószínűleg már előre is ment, hogy ne legyen szem előtt. Egy dolgot azonban nem értek, Chuck. Hogyhogy te nem találkoztál soha Grattanóval?

– Mert Helen mindig elküldte valami ürüggyel, ha itt randevúztunk.

Ez logikusan hangzott. Minek kellett volna tanú egy félrekeféléshez?

– Hogy jöttetek össze?

– Great Fallsban, a rendőrséggel szembeni étteremben. Szeptember végén. Utólag belegondolva – oldalra pillantott –, Helen kezdett ki velem.

– Nem lep meg. Az osztályvezető kellett neki a tervhez.

A hadnagy elgondolkodva megmasszírozta a halántékát, ivott egy korty whiskyt, aztán visszatette a karját a kanapé támlájára.

Ránézett a nőre.

– De hogyan hagyhatta a férje, hogy lefeküdjünk?

– Kit érdekel? – vontam vállat. – Talán már csak az anyagi érdek kötötte össze őket.

– Hol van a férjed?

– Ha megmondom, megölöd.

– Az biztos. De ha nem mondod meg, nagyon fog fájni.

– Jól van. Elutazott. Nem akartuk, hogy valaki most ismerje fel véletlenül, amikor már majdnem mindennel készen vagyunk.

– Hová ment?

– Délre.

– Közelebbről?

– Hadd igyák egy kortyot!

– Igyál csak. De aztán énekelni fogsz.

Chuck önelégülten szívott egyet a szivaron, amely már egészen rövidre égett. A parázs előbb vöröses, majd – ahogy több levegő érte – izzó aranysárga színben világított. Meg akarta félemlíteni Helent, aki hatalmas kortyokban vedelte a vodkát. Amikor kiürült a pohara, letette az asztalra, és előrehajolt.

– Beszélj! – mondta Chuck. – Hol van a férjed?

Helen azonban egy szót sem szólt. Most vettem csak észre, hogy az arca szokatlanul duzzadt, mintha begyulladt volna a foga, de mire jobban elgondolkodhattam volna ezen, a nő minden erejét összeszedve Loganre köpte a szájában lévő jó másfél deci vodkát.

Egyenesen bele a világító parázsba.

Logan feje eltűnt egy narancsvörös lobbanásban, ahogy a porlasztott szesz berobbant a szivaron. Artikulálatlan sikoly hallatszott, és a hadnagy felpattant a kanapéról. A láng csak egy hosszú pillanatig fedte el a fejét, majd ahogy elfogyott a vodka, már csak a gallérján lobogott néhány apró lángnyelv.

Csodálkozva néztem a főnökömre. Az arca hólyagosra égett, és megvörösödött. A haja, szempillája, szemöldöke leperzselődött, a levegőben égett hús gyomorforgató bűze terjengett. Logan egyfolytában az arcát markolászta, és visított. Megindult előre, de beütötte a lábát a dohányzóasztalba, és elesett. Helen felpattant, és tarkón rúgta a szeretőjét, aki a földre hanyatlott. Az asszony visszanézett az asztalra, és a szeme megakadt a Glockon.

Azt már nem!

Egyetlen, jól irányzott rúgással felborítottam az asztalt, a pisztoly messzire repült, s becsúszott a sarokban a fotel alá. Nem engedhettem meg, hogy Helen fegyverhez jusson! Neki nem volt érdekében sem engem, sem Logant életben hagyni. Ráadásul én nemcsak tanú voltam, hanem a fia gyilkosa is – legalábbis ő meg volt győződve róla.

Felemelkedtem, bilincselt kezemmel megmarkoltam a szék karfáját, és megperdültem vele. A széklábak a derekánál és a mellénél találták el az asszonyt, aki hátratántorodott. A lába megakadt a földön fetrengő és visító Loganben, a keze a semmibe markolt, és hanyatt esett. A tarkója a szőnyegen koppant. Nem veszítette el az eszméletét, de láthatóan eltompult a tudata. Nagyon lassan kezdett csak mozdulni.

Folytattam a pörgést, és a széket a kandalló masszív kőpárkányához csapkodtam. Nem vagyok kiemelkedő fizikumú férfi, de a félelem csodákat tesz az emberrel. Három ütés után leráztam magamról a gyújtóssá aprított karosszéket. A kezemről a bilincsnél fogva egy-egy karfa lógott. Helenre néztem, de ő még mindig kábultan ült a földön. Térdre vetettem magam Logan mellett.

A hadnagy váratlanul belém markolt, amikor érezte, hogy csapkodó kezével megfogott valakit, és tágra nyitotta a szemét. Mindkettő üregében véres, égett massza volt. Kis híján elhánytam magam.

– Segíts! – üvöltötte.

Letéptem a kezét, de újra megragadott, pontosan ott, ahol nemrég a karomba lőtt, így ezúttal én is felüvöltöttem a fájdalomtól. Belekapaszkodtam a fülébe, és a fejét a padlóhoz csaptam. Ez a terápia egyszer már bevált nála, és most is enyhült a szorítása, én pedig végre előkaparhattam a zsebéből a bilincskulcsot.

Felálltam, és lázas sietséggel kinyitottam a zárakat. Helen kezdett feltápászkodni. Mindkét bilincsem a padlóra hullott.

És most a pisztolyt!

A fotel felé fordultam, amely alá beszánkázott a Glock.

– Senki ne mozduljon!

Megálltam. Elkéstem.

Lassan felemeltem a kezemet a fejem fölé, aztán tudva, hogy Robert McCormick megelőzött, óvatosan a hallba nyíló bejárat felé fordultam.

Eltelt egy hosszú másodperc, mire megértettem, hogy két pasas áll az ajtóban. És egyik sem McCormick volt, bár már láttam őket valahol. Latinos vonások, és az egyiknek feltűnően markáns álla volt...

A két buzi máltai a kék Chryslerből!

Csakhogy most nem alázatosan nézett rám a fickó, mint legutóbb, amikor rendőrtisztként intézkedtem velük, hanem kihívóan, jeges elszántsággal. És némiképpen zavartan is.

Nem is csodáltam. Furcsán festhetett a nappali. Egy égett fejű, nyöszörgő férfi a padlón, egy kába, a térdén megégetett asszony a földön gubbasztva, és egy bekötözött karú, véres csuklójú, összevert ábrázatú fickó a nappali túlsó felén. A bútorok, italosüvegek szerteszórva.

A két fickó géppisztollyal volt felszerelkezve, és rezzenéstelenül tartották mellmagasságban a fegyvereket, míg megpróbálták kitalálni, mi is történhetett itt. Nem vagyok fegyvermániás, de az Uzit azért felismerem.

– Kik maguk? – nyögtem.

– Mi a fene folyik itt? – szólalt meg végül nagy sokára az a férfi, akivel Solomon boltjánál váltottam pár szót.

– Egy kis családi veszekedés – mondtam óvatosan.

– Maga Helen McCormick? – kérdezte a magasabb férfi.

Helen felállt, és lesimította a szoknyáját.

– Igen.

– Ez itt a földön a férje?

– Nem. Ő meg a másik rendőrtisztek.

– Zsaruk?

– Azok vagyunk – vettem át a szót. – Fiúk, tudnának segíteni a társamon?

– Persze – vont vállat a markáns állú.

Rövid, de megsemmisítő erejű sorozatot eresztett közvetlen közelről a földön fekvő Loganbe.

Krrrrrrrrakkkk! – ennyi hallatszott, és a hadnagyon nyaktól gyomorig legalább fél tucat vérző seb jelent meg.

Azután a fegyver felém fordult.

– Nem egészen így gondoltam a segítséget – sziszegtem.

– Kuss!

– Maga álljon oda mellé! – lökte meg a nagydarab férfi a tátott szájú, döbbent Helent, aki mellém perdült.

A magas, olajos bőrű férfi elénk állt, a társa pedig a nappali ablakához húzódott. Kikémlelt a sötétségbe, és közben folyamatosan szemmel tartott minket, oldalról biztosítva a másik máltait.

A pasas szúrós szemmel végigmért minket.

– Csak egyszer fogom megkérdezni – mondta nagyon lassan. Enyhe, meghatározhatatlan eredetű akcentus érződött a hangján. – Hazugságokra nincs időm. Aki hazudik, meghal. Tehát: hol van a bomba?

Szerencsém volt. Már éppen valami hülyeséget akartam mondani, hogy időt nyerjek, de Helen megelőzött: – Miféle bomba?

Krrrrrrrrakkkk...

Süket csend támadt, s mögöttünk a fal friss vérrel freccsent tele, ahogy az Uzi újabb sorozata kettévágta az asszonyt. Úgy esett össze, mintha kirántották volna a gerincét. Mire tágra nyílt szemmel a földre zuhant, már halott volt.

A férfi rám nézett, és a fegyvercső követte a tekintetét.

– Tudom, hol van a bombájuk, fiúk – mondtam kiszáradt szájjal.

– Jó válasz. Mutassa az utat!

A sarkamban a két barna fickóval kitámolyogtam a csatatérré vált nappaliból.

28

Miközben kiértünk a hallba, ráébredtem, mekkora szarban vagyok. Megjöttek az igazi keményfiúk. Sikerült átültetnem a gyakorlatba a cseberből vederbe elméletét, ráadásul az amatőr gyilkosokat profikra cseréltem. Ahogy lopva végignéztem a két marcona férfin, akik a sarkamban meneteltek, a régi vicc jutott eszembe, amikor a vásott kölyköt a sokadik rossz bizonyítvány után az apja a következő szemeszterre beíratja a jezsuitákhoz. Félévkor a srác színjeles, mire az apa csodálkozva kérdezi, mire a nagy változás? A fiú azt mondja: amikor ide megérkeztem, láttam, hogy egy pasas fel van szegelve egy keresztre. Na, mondom, ezekkel nem lehet lacafacázni!

Hát, ezekkel se lehetett.

A mód, ahogyan a kínlódó Logannek „elsősegélyt” nyújtottak, vagy amikor Helen első rossz válaszára végeztek vele, nem hagyott kétséget afelől, hogy ezek komolyan gondolják, bármi járjon is az agyukban.

A két férfi nem kérdezett, hanem állított. Tudtak a bombáról. Ebből számomra teljesen nyilvánvalóvá vált, hogy ebben a játszmában rájuk a vevők szerepét osztották. Persze elméletileg az is lehet, hogy az FBI változtatott a módszerein, és kissé markánsabban lépnek fel. Ebben a megközelítésben az iménti két kivégzés nem szolgált mást, mint az igazságszolgáltatás és a büntetés-végrehajtás költségeinek csökkentését. Istenem, ha csak néha így mehetne!

Jobban megnéztem őket a hallban világító erősebb lámpa fényében, és meg kellett állapítanom, hogy ezek még barnábbak, mint amilyennek az első alkalommal tűntek, amikor az út szélén találkoztunk Solomon boltja mellett. Nem, ez mégsem az FBI lesz.

Van tehát egy pár jókötésű, napbarnított gyilkos, akik legalább két Uzival rendelkeznek, meg egy rendes adag elszántsággal, és ráadásul egy atombombára fáj a foguk. Ebben az országban ez a leírás mostanában arabokat jelentett. Lehettek akár siíták, szunniták, palesztinok, afgánok, kurdok, szírek, jordánok, szaúdiak, omániak, líbiaiak – nekünk egykutya: arab. Az arab pedig számunkra jelenleg egyenlő a terroristával.

A magasabb férfi megállt, és alaposan szemügyre vett. Markáns vonásai között mélyen ülő, fekete szeme szúrósan meredt a képembe.

– Magát én már láttam valahol.

– Igen – feleltem illedelmesen. – Pár napja helyreutasítottam, mert kivágódott elém az útra.

– Ja, igen! – felderült az arca. – Akasztják a hóhért, igaz?

– Ha maga mondja.

– Na, lóduljon!

Megtaszította a vállam, és az ajtó felé lökött. Mivel éppen a fájós karomat taszította meg, felkiáltottam a fájdalomtól, és a sebemből újabb hullámban folyni kezdett a vél. A férfi csodálkozva nézte vörösre maszatolódott tenyerét.

– Vérzik? – kérdezte.

– Igen. Az a barom, akit maga olyan szakszerűen ellátott, volt szíves egy golyót ereszteni a karomba.

– Miért? Ő is zsaru volt, nem?

– De igen. Csakhogy rájöttem, hogy bombát árulnak, és hogy hogyan halt meg McCormick.

A varázsszóra megtorpantak.

– Tehát tényleg meghalt?

– Nem is tudták?

Tanácstalanul összenéztek.

Támadt egy olyan érzésem, hogy ezek nem hoztak magukkal McCormicknak két és fél millió dollárt. Szerintem a töredékéért vettek két Uzit, meg néhány ezer töltényt, aztán úgy döntöttek, majdcsak megoldják a helyzetet. Szegény Logan! Lehúzott egy becsületes pályafutást, és akkor adta el a lelkét, amikor speciel felesleges volt. Hiába, az igazi zsaru nem korrupt – ha viszont mégis megkísérli, azonnal rajtaveszt.

Újdonsült kísérőim torokhangú vartyogásba kezdtek. Sosem értettem, hogy a fenébe lehet megtanulni ilyen nyelveket, mint az arab, vagy azokét, akik azt a fahéjas pálinkát gyártják. A csehek! Becherovka, ez az! Az az egy-két magánhangzó is csak a bajnak van nekik.

– Hallottuk, hogy megölték, de azt reméltük...

– Tudom – bólintottam megadóan, aztán látva, hogy várják a folytatást, találgatni kezdtem. – A bombáért jöttek, de mire ideértek, valaki meggyilkolta az eladót. Maguk tanácstalanná váltak, nem tudták, mi történt: fellépett egy másik vásárló, a titkosszolgálat derítette ki a csempészést, vagy egészen más az ábra. Ezért aztán itt dekkoltak a környéken az elmúlt napokban, hátha történik valami. Igazam van?

Némán bólintott.

– Minket csak a bomba érdekel.

– Tudom, hol van.

– Odavisz minket!

– Mást nem is tehetek.

– Helyesen látja – vigyorodott el a férfi. Ritka kedélyes egy arab volt, már ha el tudunk tekinteni a gyilkosságoktól, amiket az imént vitt végbe. Mindannyian jobban jártunk volna, ha inkább vízipipát és szőnyeget árul Kairó egyik sikátorában.

A másik, aki eddig csendben állt, most megszólalt:

– McCormick tehát meghalt?

– Tulajdonképpen nem – feleltem őszintén. – Elutazott. Egész pontosan lelépett, hogy majd a család utánamegy valami meleg déli államba, ha lebonyolították az üzletet.

– Nem értem.

– Nézzék, fiúk, ez egy hosszú történet. Egész éjjel mesélhetném, mire megértik. De szerintem maguknak csak annyi a lényeg, hogy hol van a bomba, és azt jelenleg már csak én tudom megmondani maguknak. Ezt azért jelzem, mert jó lenne, ha nem lőnének idő előtt agyon. McCormick él, de el kellett tűnnie innen. Már elutazott. A többiek, akik benne voltak, mind meghaltak. Tehát vagy én mutatom meg maguknak azt a rohadt bombát, vagy senki.

– Jól van, jól van. Nyugi! – bólintott a magasabbik.

Intelligens fickónak tűnt, minek is vitázott volna velem?

Ha odaérünk, úgyis lelőnek. Én is tudom, ők is tudják. És tudják, hogy én tudom.

Zavart, hogy nem árulták el a nevüket. Így csak két névtelen arab voltak számomra, ami – tekintve, hogy alighanem a hóhéraimat tisztelhettem bennük – túlontúl személytelennek tűnt. Úgy gondoltam, elnevezem őket. A magasabbnak az Oszama nevet adtam, az alacsonyabbnak pedig – amelyik még így is kicsit magasabb volt nálam – a Ladent. Amennyiben van egy sofőrjük is, ő Bin lesz.

– Menjen!

Kinyitottam a bejárati ajtót, és kiléptem a verandára. Metsző novemberi szél vágott az arcomba, és kisöpörte a fájdalom kábulatát az agyamból. A korláttal övezett folyosót egyetlen, az ajtó felett himbálódzó sárga lámpás világította meg. A fénykörön kívül minden feketébe burkolózott, a sötétség elnyelte a tárgyak körvonalait. A szélben lengedező lámpa imbolygó, bizonytalan árnyékokat vetett, olyan érzetet keltve, mintha az ember körül szellemek járnának körtáncot.

Oszama is kilépett mellém, és fázósan felhajtotta a gallérját. Damaszkuszban nincs ilyen retek időjárás, igaz-e? A férfi az állával a parkoló felé intett.

– Maga vezet – jelentette ki.

Ezek szerint Bin nem létezik. Egy gonddal kevesebb.

– Hogy is hívják?

– Cameron Larkin.

– Részemről a szerencse.

– Igaza van. Csak a maga részéről. És én kit gyűlölhetek magában?

– Az mindegy.

Helyes. Már úgyis megbarátkoztam a Ladennel és az Oszamával.

A zsebéből előhalászott egy kocsikulcsot, és odaadta.

– Maga mögé ülök, a barátom pedig előre. Ha bármivel próbálkozik, legalább az egyikünknek lesz annyi ideje, hogy keresztüllője magát.

Lesiettünk a kavicsos parkolóba, és a sötétben felsejlettek a várakozó autók körvonalai. A kék Chrysler 300-as mellett az én Cherokee-m parkolt, és ott volt már Logan fekete Chevrolet szedánja is. Amíg ájultan hevertem, elhozhatta a kocsma parkolójából. A negyedik kocsi Helen lepusztult furgonja volt. Megnyomtam az indítókulcsot, mire a Chrysler aprót csipogott, és felvillantak az indexei.

– Ezzel akarnak menni? – kérdeztem.

– Miért?

– Ahová megyünk, oda ez nem jut el – mondtam őszintén, és felrémlettek ellőttem a köves földút meg a siratófalszerűen emelkedő északi ösvény képei. – Menjünk a Cherokee-val!

Oszama és Laden összenézett, majd hevesen tanakodni kezdtek. Ahhoz képest, hogy terroristák, piszkosul bizonytalanok, amint nem lövöldözésről van szó. Kezdtem megnyugodni, hogy ilyen hezitáló mentalitással ezek az életben nem hoznak össze egy iszlám forradalmat. Legalábbis – ahogy most álltak a dolgaim – az én életemben biztosan nem.

– Rendben. Hol a kulcsa? – kérdezte végül Laden.

– Tőlem elvette az a pasas, akit maguk olyan határozottan elláttak. Szerintem ott lesz a zsebében.

Oszama visszaügetett a házba.

– Rágyújthatok? – kérdeztem a másikat.

– Várjon! Tenyereljen a motorháztetőre!

Megfogadtam a tanácsot, ami amúgy is parancs volt. Laden alaposan áttapogatta a ruházatomat, és mindent leszórt a földre, amit talált. Nem sok minden volt nálam. Egy doboz cigi, gyufa, egy kis készpénz és a jogosítványom. Az is hamis. Logan ezeket nem találta veszélyesnek, ezért nálam hagyta.

– Rágyújthat.

– Kér?

Laden megrázta a fejét. Két lépést hátrált, és onnan figyelt hol engem, hol a házat. Egy szál cigit a számba tettem, majd felvettem a gyufát a földről. A többi dolgomat is zsebre vágtam, aztán kagylót formáltam a kezemből, és a szélnek hátat fordítva meggyújtottam a cigarettát.

A gyufa mentette meg az életemet.

Amikor felnéztem, és lazán megráztam a gyufaszálat, hogy eloltsam, a láng egy töredék másodpercre megcsillant valami száguldva közeledő fémtárgyon. Ösztönösen összerándultam és oldalra hajoltam. A lándzsaszerű tárgy eltévesztette a mellemet, és süvítve elhúzott a hónom alatt.

Egy vasvilla volt.

Akkor ismertem meg, amikor az egyik ága átfúrta a tricepszemet, és egy pillanat múlva megakadt az összeugró izomban. Felordítottam a fájdalomtól, és megragadtam a villát, de az már ment is kifelé, a dzsekim megtépázott anyagán keresztül suhogva távozott a karomból. Természetesen ugyanazt a karomat találta el, mint alig egy órája a néhai Logan. Átlőtték és átszúrták a felkaromat mindössze hatvan perc leforgása alatt. A fájdalom és a vérveszteség miatt kiszaladt az erő a lábamból, és a földre rogytam. A fejem a Jeep hűtőmaszkjának koppant, a villa pedig ismét támadásra lendült, de a gyomromnak szánt döfés ezúttal elszáguldott a fejem felett.

A villát nem fogta senki!

Fém koppant fémen, és fájdalmas hörgés hallatszott, aztán valaki rám taposott, és a vállamra állva elrugaszkodott a sötétbe. Sajgó, zsibbadó karomat ismét elöntötte a vér. Éreztem, hogy az ájulás kerülget, és felfordul a gyomrom. A következő pillanatban már le is hánytam a lökhárítót.

Nem tudom, meddig tarthatott ez a rémálomszerű kóválygás, de hirtelen kitisztult az agyam. Felnéztem, és két alakot láttam, amint a földön hemperegve csépelik egymást. Nem lehettem pár másodpercnél tovább kábult. Angol káromkodás vegyült az ismeretlen nyelven elhadart szentségelésbe.

Feltápászkodtam.

Közelebb léptem a küzdőkhöz, és belebotlottam valamibe. Amikor lehajoltam és megtapogattam, a vasvillát éreztem a kezem alatt. Felemeltem, és fémes súrlódást, majd pendülést hallottam. Laden Uzija a ravaszt védő kengyelnél fogva fennakadt a villa ágán, és most, ahogy felemeltem, siklani kezdett a sötétség felé. Utánakaptam, de a fegyver síkos volt, és kicsúszott a kezemből, le földre, és bepattogott a kocsi alá. Térdre vetettem magam, s tapogatózni kezdtem a géppisztoly után, miközben a két fekete alak tovább ütötte egymást a sötétben.

A kezem alatt kavicsok ropogtak, de nem találtam a fegyvert.

Éreztem, hogy a géppisztolyról rám került nedves, ragacsos anyagba beleragad a por, mígnem már nem éreztem semmit a tenyeremmel a rátapadt kosz miatt. Feltérdeltem, és megpróbáltam letörölni az ujjaimat, amikor megéreztem a vér szagát. Az Uzi vértől volt mocskos! Eszembe jutott, amit az előbb nem értettem: a villát nem fogta senki! Persze hogy nem! Aki megsebesített, látva, hogy a földre kerülök, az új veszély, azaz Laden felé hajította a vasvillát, és a vérnyom tanúsága szerint el is találta. A támadó ezután engem használt ugródeszkának, hogy rávesse magát Ladenre.

És most itt ölik egymást a lábamnál.

Megint letérdeltem az Uziért, de megfájdult a fejem, és a vérveszteség okozta sokk ismét elhomályosította a látásomat. Eldőltem az ép karomra, és lihegve vártam, hogy visszatérjen belém az erő. Most kell neked is itt alukálni, Cameron, amikor be kéne avatkoznod! A kurva életbe!, sikoltotta az agyam, de a testem nem engedelmeskedett.

Láttam, amint az egyik küzdő felülkerekedik, rátérdel a másikra, és két óriási ökölcsapást visz be neki jobbról és balról, aztán a vasvilláért tapogatózik. Elérte, a felénél ragadta meg a nyelet, és a magasba emelte, hogy a földön fekvő férfi nyakába és mellébe döfje...

Krrrrrrrrakkkk!...

Ezt már ismertem. Az Uzi hangját, azt hiszem, egy életre megjegyeztem – főleg azt véve alapul, hogy túl hosszú élettel nem is nagyon kell számolnom.

A térdelő alak megrázkódott, felüvöltött, majd a hangja hörgésbe csapott át, és lefordult áldozatáról, akit már csak egy hajszál választott el a megszigonyozástól.

Az ismeretlen hangos puffanással elterült mellettem a földön. Már nem hallottam a lélegzését.

Idegen nyelvű kiáltás harsant, aztán zseblámpa fénye vágódott ránk. Felemeltem a tenyeremet, hogy mutassam, nincs nálam fegyver. A fény elfordult rólam, és a földről éppen feltápászkodó Ladenre esett. Kegyetlenül össze volt verve az arca. A szeme bedagadt, az orrából és a szájából ömlött a vér.

Oszama érkezett vissza – Laden szempontjából a legjobbkor. Talpra rántotta a társát, aztán megragadta a vállamat, és úgy lendített fel álló helyzetbe, mintha csak egy óvodás lennék. Arasznyi távolságról, nyálat köpködve ordított az arcomba. Nem értettem.

– Angolul beszélj, te ostoba tevehajcsár! – mondtam a tőlem jelen helyzetben elvárható leghiggadtabb hangon.

Oszama olyan ideges volt, hogy nem is akadt fenn a sértésen.

– Mi történt, Larkin? – váltott angolra.

– Nem tudom. Valaki ránk támadt a sötétben egy vasvillával. Nekem átdöfte a karomat, aztán a barátjával kezdett verekedni.

– Ki volt ez? – csatlakozott hozzánk a vért köpködő Laden is.

Oszama rávilágított a halottra.

Robert McCormick üvegesedő tekintettel nézett ránk a kavicsos földről.

Mégsem volt szíve eltűnni élete nagy üzletének utolsó lépése előtt. Vagy egyszerűen csak nem bízott az asszonyban. Talán attól félt, Helen lelép Logannel, meg a két és fél millió dollárral. Azzal a két és fél millióval, ami valószínűleg nem is létezik...

– Ki ez, Larkin?

– A neve... – kezdtem, de elharaptam a mondatot. Ha elárulom, ki ez, azonnal agyonlőnek. Az előbb azt mondtam nekik, McCormick elutazott. Ha hazugságon kapnak, végeznek velem. Utóbb persze rájönnek majd, hogy én voltam az utolsó, aki tudott a bombáról, és a halálommal oda az egyetlen esélyük a megszerzésére, de az nekem már sovány vigasz lesz. Nem lehettem őszinte, mert ez hirtelen haragú népség. Ha csak egy kicsit is higgadtabbak lennének, ennyi olajjal a seggük alatt már régen félhold lehetne minden templomon szerte a világon. Nyeltem egyet, mielőtt folytattam: – A neve Manny Grattano. A farmon dolgozott. Segédmunkás.

– Hogy rohadna meg!

– Maguk kezdték, fiúk. Ő csak védte a területét.

– Pofa be!

Oszama odafordult a társához, és megvizsgálta a lámpafényben a kezét. Nem csoda, ha elejtette az Uzit: két helyen is átszaladt a tenyerén a vasvilla, a lyukakból sötét vér bugyogott. Ez az, hadd amortizálódjanak csak!

Elővették a Chryslerből az elsősegélydobozt, és hevenyészve bekötözték a vérző kezet. Az én sérülésemmel nem foglalkoztak, ezért magam láttam munkához. Kibogoztam Helen övét, és a terítőt is kirántottam a sebből, aztán átkötöttem vele az egész felkaromat. Kis híján elájultam közben. Ismét felvettem a dzsekimet. Oszama odalépett hozzám, és a kezembe nyomta a slusszkulcsomat. – Vezessen!

Beültem az ismerős autóba, és megvártam, míg Laden bekászálódik mellém az anyósülésre, Oszama pedig mögém ül. A tarkómon éreztem a leheletét. Szerencsére hamburger és sült krumpli volt az ebédje. Ebben az állapotban egy birkaszemleves vagy sült kecsketőgy illata biztosan kiütött volna. Amikor minden ajtót becsuktak, Laden intett, hogy mehetünk.

Kióvakodtam az udvarból, rá a földútra, aztán elindultam Simms felé. A bánya nagyjából másfél órányi útra volt, mivel eszem ágában sem volt sietni. Másfél órám maradt azon törni a fejem, hogy miként mászhatnék ki ebből a slamasztikából.

Laden előhalászott egy mobiltelefont, és a menüben hosszan kutatott valami után. Az Uzit az ajtózsebbe tette, tehát semmiképpen sem érhettem el. Oszama megérezte a gondolatomat, mert barátságosan a tarkómba nyomta a saját géppisztolya csövét. Sosem hittem volna, hogy az ember fejének hátsó részén olyan érzékeny a bőr, hogy a kilenc milliméteres kaliberű cső minden egyes pontját külön érzi. Pedig így van. Szinte láttam a kis gonosz, jéghideg acélkört, amint belém nyomódva vörös karikát rajzol a hajtövembe.

Laden végre megtalálta, amit keresett, és felhívott egy számot, aztán beszélni kezdett. Nem értettem egy szavát sem, de Oszama biztosra akart menni, ezért inkább elterelte a figyelmemet a telefonbeszélgetésről.

– Szóval maga zsaru, Larkin?

– Igen.

– Miért lett az?

– A pénz vitt rá. Eredetileg arab irodalmat akartam tanulni, de sajnos a családnak nem volt rá pénze, hogy beírassanak az Iszlamabadi Egyetemre.

– Most szórakozik velem?

– Dehogy! Ismeri Ibn al-Kardi verseit?

– Nem.

Akkor már ketten vagyunk.

– Pedig gyönyörű versek. Arról szólnak, ahogy megcsillan a szerelmesek fátylán a sivatag homokja, ha rásüt a holdsugár.

– Valóban? Majd utánanézek.

– Feltétlenül nézzen utána! Érdemes.

– Mit is mondott? Ibn al-Kardi?

– Pontosan – ő volt az NFL egyetlen arab futballistája. Nem is volt jó játékos, de valami ügyvéd faji diszkrimináció miatt perrel fenyegette meg a dallasiakat, amikor a próbajáték után nem akartak neki szerződést kínálni. Inkább bevették. Általában akkor küldték pályára, ha már 35:0-ra vezettek. Al-Kardit igazából síron túli bosszúnak szántam. Elképzeltem, amint ez a szemétláda bemegy egy könyvtárba Rijádban, és Ibn al-Kardi verseit kéri. Reméltem, hogy körberöhögik.

– És miféle zsaru maga?

– Gyilkossági – maradjunk ennél. Minek zavarjam össze azzal, hogy most már csak egy kisváros rendőrségének kisvárosi nyomozója vagyok. Igaz, azóta is csak emberöléseket nyomozok. Jobbára olyanokat, amiket állítólag én követtem el.

-Tényleg? – lelkesedett fel a fickó.

Oszama valóban kellemes társaságnak és lelkes hallgatóságnak bizonyult – kár, hogy terrorista volt.

– Aha. Sajnos mostanában hazaviszem a munkámat.

– Mindig meg akartam kérdezni valami bennfentest, hogy igaz-e, miszerint a gyilkos mindig visszatér a tett színhelyére.

– A francokat igaz! – eszembe jutott McCormick. – Az utolsó esetemben például nemhogy nem tért vissza, hanem el se ment. Ott lakott.

– Ott lakott? – láttam, hogy nem igazán érti. Jól beszélt angolul, de ha gyorsabban szövegeltem, ki-kihagyott néhány szót a pasas.

– Ott.

Már a főúton autóztunk, keresztülhajtottam Simmsen. Most határozottan megörültem volna egy olyan útlezárásnak, amit az én elfogásomra állítottak fel.

Laden hirtelen felkiáltott, és dühösen kinyomta a mobiltelefont, majd behajított a bokszba a papír zsebkendőim és rágógumijaim közé. Pergő beszélgetésbe bonyolódott Oszamával. Láthatóan valami nem jött össze nekik, mert mindketten dühösnek tűntek. Az a jó! Ne csak nekem legyen mindig problémám!

Elhagytam Simmset anélkül, hogy akár csak egyetlen árva rendőrt láttam volna. Olyanok, mint a tévé távirányítója: sosincsenek kéznél, ha kellenek. A francba. Most már csak erdők és hegyek voltak hátra.

Újabb harminc perc elteltével elértem a lehajtót, és a köves földúton zötykölődtünk tovább. Oszama gyanakodva végigmért.

– Ugye tudja, hogy azonnal megölöm, ha valami csapdára készül?

– Tudom – bólintottam.

Azt is tudtam, hogy mindenképpen le kell lőnie. Aki atombombával menekül az Egyesült Államok szívéből, az nem hagy hátra tanúkat. Apropó: vajon hogyan akarják kivinni azt az egytonnás dögöt? Én biztos Kanada felé próbálkoznék. Az közel is van, meg nem is nagyon őrzik a határt. A kanadaiak könnyelmű népség. Az ő kikötőikből nem lenne nehéz meglépnie egy hajónak...

Meglépni? És mi van, ha nem is akarják kivinni ezt a bombát? Ezek a szutykosok mindig becsempészni szerettek volna ebbe az országba valami komoly fegyvert, nem pedig ki. Most túl vannak a nehezén... Végül is, ki nem szarja le? Ahogy az én dolgaim állnak, nekem már egy nukleáris bomba nem oszt, nem szoroz. Majd, ha véletlenül túlélem! – akkor újra fog érdekelni a dolog, addig nem.

Laden megdörzsölte fájó kezét, és megint felemelte az Uzit, csőre töltötte, célzott vele, aztán kiugratta a tárat, és újat rakott a fegyverbe. Jaj lesz a denevéreknek!

Megcsóválta a fejét, bugyborékolt valamit Oszamának, mire az bólintott, és átvette tőle a géppisztolyt meg a tartalék tárakat. Cserében tojásgránátokat adogatott előre a társának. Be kellett látnom, ezek ketten úgy fel vannak fegyverezve, mint a Hamász. Laden telerakta a zsebeit a gránátokkal, s amikor mind megtelt, a megmaradt hármat az ajtó rekeszébe pakolta.

– Azok minek?

– Maga csak vezessen!

– Csak azért kérdem, mert egy föld alatti üregbe megyünk. Baromira nem szeretném, ha a barátja ott zsonglőrködni kezdene a gránátjaival.

Oszama valamit odamorgott Ladennek, aztán mindketten hatalmas hahotában törtek ki. De vicces is vagyok! Jay Leno a placcon sincs mellettem!

– Messze van még? – kérdezte Laden.

– Mihez képest?

– Ne szórakozzon velem!

– Eszemben sincs.

Elérkeztem az Y-hoz, és ezúttal a déli utat választottam, azt, amelyikről majd felfelé kell kapaszkodni. Gondoltam, hadd másszanak a nyavalyások!

– Tényleg nem jutottunk volna el idáig a mi kocsinkkal.

– Ezért szóltam időben.

A következő tíz percben nem beszéltek egy szót sem, csak kíváncsian meregették a szemüket a holdsütötte tájra. Most már valószínűleg fogalmuk sem volt, hol a fenében járunk.

Leparkoltam a Cherokee-t a vízmosás alsó végénél, és rájuk pillantottam.

– Itt vagyunk.

– Merre?

– Ott fent, a vízmosás túlsó végén.

– Akkor indítson!

– Nem hiszem, hogy ez a kocsi feljut odáig, hiába terepjáró...

– Ne pofázzon vissza! – nyomta a tarkómba a fegyvercsövet Oszama. – Induljon!

Most már idegesnek tűnt. Szerintem megérezhette az uránszagot.

Laden is megbökdöste a karomat a mutatóujjával.

– A bombáig vezetsz minket, Larkin!

A bombáig?

Aztán megértettem. Ezek magukból indultak ki. Azt hitték, feláldoznám magam az országért. Elviszem őket valami fals helyre, ők agyonlőnek, aztán berontanak, és nincs ott a bomba. Arra gyanakodtak, hogy át akarom verni őket. Istenem, hát ennyire félreismertétek Larkin papát?

Egyesbe tettem a Cherokee-t, és nekiindultam a vízmosásnak. A következő öt perc autós rémálom volt számomra, és mire felértem a tárna előtti párkányra, már minden ajtóm horpadt volt, az egyik hátsó ablak kitörött egy sziklától, a lengéscsillapítók pedig cseréért könyörögtek.

Kétyardnyira a tárnától álltam meg, a reflektor bevilágította az első ötvenlábnyi folyosószakaszt. A denevérek méltatlankodva keringtek mindenütt, és irgalmatlan csiripelést rendeztek.

– Ott van, bent – mutattam a bánya bejáratára.

– Gyerünk! – utasított Oszama.

A reflektort felkapcsolva hagytam, és kiszálltam.

– Hozzon elemlámpákat! – utasított Laden.

Felnéztem, és a lelkem lassan, gonoszul elvigyorodott.

Mégis meg lehet ezt úszni!

– Nem kell lámpa – mondtam magabiztosan. – Ki tudom világítani a bányát, van egy áramfejlesztő odabent.

– Akkor gyerünk!

Két oldalról megkerültük a Jeep orrát, és a bejáratban összetalálkoztunk.

– Indítsa be a generátort!

Előrementem a kocsi által megvilágított, hosszú, éles árnyékokkal tűzdelt járatba. Belém nyilallt, hogy ha le akarnak lőni, most van rá a legjobb alkalom. Odaértem a lécekből és gerendákból álló halomhoz, és félrehánytam az áramfejlesztőről. Miközben a gépet tisztogattam, odasandítottam a két fickóra. Oszama nem tévesztett szem elől, de az Uzija csöve hajszálnyival lejjebb állt annál, mintha komolyan tartana attól, hogy tervezek valamit. Laden fájdalmasan dörzsölte a tenyerét, a kezében nem volt fegyver. Egy kisebb pisztoly agya kiállt ugyan a zsebéből, és a gránátok is rendesen duzzadtak, de nem úgy festett, mint aki ki akarna nyírni. Egyelőre.

Végeztem a generátor megtisztításával, és lecsavartam a tanksapkát a tetejéről. Felemeltem a benzineskannát, aztán úgy tettem, mintha öntenék belőle a tankba. Valahol, a legalján csillogott némi üzemanyag, de ez volt minden. Nem értek igazán ezekhez a gépekhez, de annyit azért el tudtam képzelni, hogy ha egységnyi idő alatt egységnyi benzint fogyaszt, akkor feleannyi naftával feleannyi ideig fejleszt áramot. Most erősen reméltem, hogy az elméletem megállja a helyét. Ha mégsem, nem lesz második lehetőségem.

Megnyomtam a gombot, a készülék felbúgott, és a láthatatlan burák gyér fénnyel árasztották el az alagutat.

– Kész – jelentettem ki.

– Mutassa az utat!

Előrementem. Siettem, mert nem tudhattam, meddig bírja az a pár csepp benzin, ami a gépben maradt. Semmiképpen sem akartam, hogy még az alagútban járjunk, amikor kihuny a fény. Ott, a szűk térben könnyen elkaphattak volna.

Elértem a derékszögű fordulót, ahonnan százhetven lépésnyire van a nagyterem. Most is számoltam a lépéseimet, ezúttal százhatvannégy is elegendőnek bizonyult arra, hogy elérjem a hatalmas csarnokot.

– Merre? – érkezett meg mögém lihegve Oszama.

– Az ép járatba.

– Milyen messze van?

– Még eléggé távol, és vannak elágazások is – hazudtam folyékonyan. Nem akartam kockáztatni, hogy mégis meggondolják magukat, és úgy érezzék, innen már egyedül is odatalálnak.

Mi van már azzal a benzinnel!?

– Menjen!

– Jó, jó, megyek már!

Nem nagyon akaródzott elérnem a másik oldalon a járatot. Egyedül itt, a nagyteremben volt esélyem eltűnni, ha megszűnik a világítás, ott elöl azonban, amerre tartottunk, megint összeszűkült az út.

– Igyekezzen! – taszított meg Laden.

A fene abba a kurva generátorba!

Elértem az alagutat, és kényszeredetten hátranéztem.

– Jönnek?

Oszama belökött az alagútba. Elindultam a kanyargós folyosón. A lámpák hideg fehér fénye továbbra is rezzenéstelenül világította meg a sziklafalakat.

Mi lesz már? Benzint is termel ez a rohadt gép, nem csak áramot?

És egyszerre ott volt előttem a bomba.

Mr. Bényolcvanhárom.

Megtorpantam. Laden és Oszama pedig szinte hipnotizálva elmentek mellettem, és megálltak a fegyver előtt. Laden lerántotta a bombaszárnyakról a ponyvát. Most elrohanhattam volna, de világosban az égvilágon semmi értelmét nem láttam.

Márpedig még világos volt. Ocsmányul világos!

A fene abba a cégbe, amelyik ilyen takarékos gépeket gyárt! Biztosan nem General Motors termék. Valami japán ketyere lehet, amelyik két évig elmegy egy gombelemmel.

Laden és Oszama nevetve végigsimították a bombát. Istenem, ezek mindjárt meg is dugják!

A varázs azonban megtört.

Oszama rám nézett, és láttam rajta, hogy most merül fel benne, hogy Larkin nem kell többé. Fegyverem nem volt, az állapotom pedig nem tette lehetővé a verekedést. Persze ha az állapotom engedte volna is, a fizikumom biztosan nem. Főleg nem két ilyen óriás tenyészarabbal szemben.

El is szaladhattam volna. Ha így teszek, valószínűleg csak annyit érek el, hogy kimerültebben halok meg. A kilenc milliméteres lövedékek igen fürgék.

És végül: megkísérelhettem elhitetni velük, hogy még szükségük van rám.

Ez az egyetlen út volt járható egyliternyi vérveszteség egy lőtt és egy szúrt seb, jó pár pofon, egy összekarmolt arc és egy megnyomorgatott csukló jelentette hátránnyal. Mindenem fájt.

Vigyort erőltettem az arcomra, és közelebb léptem.

– Vigyázzanak azokkal az ékekkel, mert ingataggá teszik az állványt – mutattam néhány fadarabra a deszkatákolmány oldalában. – Megmutatom, hogyan lehet ezt a csigarendszert kezelni.

Felmutattam a mennyezetre.

– McCormick rakta össze, és rendkívül bonyolult. Ha nem a megfelelő kötelet húzza az ember, összekeveredik, és Allah sem bogozza ki többé. Márpedig maguknak nem érdekük idehozni további embereket, vagy az emeléshez mindenféle gépet.

Aludj már ki világosság!

Oszama és Laden összenézett, aztán rám pillantottak.

– Hogy került ide a bomba?

– Egy bombázó hagyta el egy balesetben. McCormick megtalálta, és becipelte ide. Azzal a kocsival, ami kint áll a nagyteremben. Kell majd valószínűleg egy ló, de hárman szerintem ki tudjuk vonszolni a kocsin a bombát.

– És mi van ezzel a csigarendszerrel?

– Jöjjön, megmutatom.

Nem volt más hátra, mivel az a rohadt generátor csak nem akart kifulladni. A B tervet kellett elővennem. De B tervem igazából nem is volt, tehát improvizálnom kellett. Laden odajött, de intettem, hogy menjen el a kötelektől. Egyrészt a fájós kezével amúgy sem tudta volna rendesen megfogni a kábelt, másrészt pedig neki csak egy revolvere volt, az Uzija ott maradt a kocsiban. Azzal a huszonkettessel csak ötöt tud utánam lőni, míg Oszama a géppisztolyával legalább harmincat. Oszama kezét kellett elfoglalnom valami munkával.

Laden félreállt a sziklafal mellé, Oszama pedig odalépett hozzám. Végigmért, aztán a géppisztoly szíját átbújtatta a vállán és a nyakán, a fegyvert pedig a hátára vetette. Ebben az állapotban láthatóan nem tartott ellenfélnek. Ezen meg is sértődhettem volna, de érdekes, ha be vagyunk gyulladva, mennyire nem számít az önbecsülés!

Mutattam, hogy hol fogja meg a kötelet, ő pedig belekapaszkodott.

– Csak akkor húzza, ha szólok, különben leugrik a csigáról.

– Rendben.

A férfi háttal állt a bombának, hogy szemmel tarthasson, fenekét nekivetette az állványzatnak.

Legyen már sötétség!

– Most húzza meg erősen!

Oszama úgy is tett, én pedig megrántottam egy másik kötelet, és úgy tettem, mint, aki rendkívül erőlködik. A valóságban alig húztam, így persze a bomba meg sem mozdult. Elengedtem a kábelt, és felemeltem az állvány mellett a falhoz támasztott kalapácsot.

– Egy pillanat – szóltam oda Oszamának, aki még mindig a kötelet markolta. – Kiverem ezt az éket, és akkor újra próbáljuk. Tartsa, és háromra húzza!

– Értem.

– Egy... kettő... három!

Kiütöttem az éket. Jól számoltam. A bomba megingott az állványon, és oldalra billent. Az egytonnás súly eltolódott, két vékonyabb léc megpattant, és a hatalmas szivar meglódult. A háttal álló Oszama lábára esett a súly, ő pedig térdre zuhant. A lábszára beszorult a bomba alá, a férfi tanácstalanul felnézett rám, aztán elérte a fájdalom első hulláma, ami a szétzúzott lábból hasított az agyába, felüvöltött.

Jó keresztényhez illően az éppen tőle tanultak szellemében elsősegélyben részesítettem Oszamát: a kalapácscsal jobbról balra az arcába csaptam. Szinte nekem is fájt, ahogy szétroppant az alsó állkapcsa. Oldalra zuhant, és nyöszörögve elterült a földön. A kalapácsot a döbbenten álló Ladenre hajítottam, és mellen találtam. Mivel zsebre dugott kézzel várakozott, nem tudta védekezésül rögvest előkapni, így a pöröly a szegycsontja mellett csapódott a mellkasába. Ahogy kitépte a kezét a zsebekből, kirántotta a pisztolyt és három gránátot is. A fegyverek szertegurultak a kövek között.

Nem ellenőriztem, vajon eltörtek-e Laden bordái, hanem a nyakamat behúzva futásnak eredtem. Az első kanyar alig ötyardnyira volt.

Krrrrrrrrakkkk!...

Ma már harmadszor hangzott fel a géppisztolysorozat, de ez érintett a legkellemetlenebbül. Ezt nekem szánták. Balra felporzott a sziklafal, a gellert kapott lövedékek összevissza pattogtak. A combomon ütést éreztem, de a lendület továbbvitt. Elértem a kanyart, és a kőfal végre eltakart előlük. Valahol az agyam egy szeglete érzékelte, hogy idegen nyelvű torz kiáltások hangzanak fel mögöttem. Géppisztoly csak Oszamánál volt. Az a fattyú még széttrancsírozott lábbal is utánam lőtt! Most pedig valószínűleg Ladenre tukmálja a géppisztolyt!

Rohantam tovább, ahogy csak bírtam, kanyar kanyart követett, és váratlanul ért, amikor alig pár másodperccel később kirobbantam a nagyterembe. Magam sem hittem, hogy ilyen szélvészként futok. Jobbra-balra cikázva átvágtam a nyílt térségen.

Krrrrrrrrakkkk!...

A lábam körül felpattogtak a sziklaszilánkok.

Szerencsére Laden is igyekezett, és nem tudott pontosan célozni. Már csak tíz yard volt hátra a kijáratig. Balra vetettem magam, és visszanéztem egy pillanatra. Laden megállt a bombát rejtő alagút kijáratában, és az egyik jókora kőre támasztotta az Uzit, aztán gondosan célzott. Nem rám célzott, hanem az alagút szájára, ahová tartottam.

Már alig tízlábnyira voltam a kifelé vezető járattól!

Krrrrrrrrakkkk!...

Kihunyt a fény.

A földre zuhantam.

Eltelt legalább öt másodperc, mire megértettem, hogy élek. A tagjaim mozogtak, még ha kegyetlenül fájtak is. A generátor végre feladta.

Krrrrrrrrakkkk!...

Krrrrrrrrakkkk!...

Krrrrrrrrakkkk!...

Mindháromszor erős fény villant, a torkolattűz azonban csak Ladent világította meg, hozzám már nem hatolhatott át a síri sötétségen. A távolban Oszama fájdalmas üvöltései visszhangzottak a járatok között. Laden vaktában tüzelt, a lövedékek a falakat szaggatták. Lekushadtam a földre, nehogy eltaláljanak a mindenfelé pattogó golyók.

Üres csettenést hallottam, és sötét lett. Elfogyott a lőszere.

Érthetetlen, torokhangú szóözön vágott a sötétségbe. Úgy véltem, a férfi csúnyán káromkodik, de ebben nem lehettem biztos.

Négykézlábra emelkedtem, és elindultam arra, amerre a fejem állt, remélve, hogy jól sejtem arrafelé az alagutat. A koponyámon felhasadt a bőr, amikor három lépés után nekikoppantam a falnak. Közelebb voltam, mint hittem volna.

Nem törődve a vérrel, ami a szemembe folyt, felálltam, és kitapogattam a folyosó elejét.

Oszama mostanra már sikoltozott.

A bomba hallgatott.

Laden szentségelt. A hangjából ítélve még ugyanott állt, ahonnan kilőtte a géppisztolyt. A tárait a kocsiban hagyta. Vagy visszamegy Oszamához lőszerért, vagy fegyvertelenül jön utánam az ismeretlen sötétségbe. Legyen ez az ő gondja.

Rám százhetven lépés várt.

Gyorsan megtettem, fordultam kilencven fokot, és már láttam is a Cherokee bekapcsolva hagyott reflektorát. Már tudtam, mit jelent a hajósnak a világítótorony.

Egy perc múlva kirobbantam Isten szabad ege alá.

Egyedül voltam.

Beültem a Jeep volánja mögé, és lekapcsoltam a lámpát. Nem kell ez a fény Ladennek, nem igaz? Persze csak akkor, ha mégis úgy döntött, utánam jön. A motort járva hagytam, most hátramenetbe kapcsoltam.

Tűnés innen!

Ahogy a tolatáshoz hátrafordultam, a szemem átsiklott az. anyósülésen, és észrevettem az ajtóba gyömöszölt, gonosz, zöld kézigránátokat.

Hagyjak itt két arabot és egy atombombát?

Nem vagyok valami nagy hazafi, de hát most, hogy magamat megmentettem, gondolhatok másokra is. Beletapostam a fékbe. Áthajoltam a másik ajtóhoz, és a zsebembe dugtam a három gránátot, meg a bokszból eltettem a mobiltelefont.

Egyesbe kapcsoltam, aztán padlóig nyomtam a gázt, és behajtottam a bányába. A Cherokee gallytörő rácsa szétcsapta a gerendákat, pallókat, deszkákat, és huszonöt yardnyi erőlködés után beszorult a sziklafalak közé, a motor pedig lefulladt. A kocsi beékelődött, és teljesen elzárta a vájatot. Hallottam, amint vészjóslóan kopog a tetőn a támasz nélkül maradt mennyezetről aláhulló törmelék. Kimásztam az ülésből, át a kocsi hátsó részébe, és kinyitottam a csomagtartó ajtaját, majd onnan kiugrottam a földre. A generátor két megmaradt teli kannája ott állt a falnál. Felkaptam az elsőt, lecsavartam a kupakját, fellöktem, aztán berúgtam a terepjáró alá. A második azonnal követte a társát, a földön pedig gyorsan növekvő nedves folt jelezte, hogy akadálytalanul ömlik a benzin. Kihátráltam a pocsolyából, és vártam egy percet, amíg az üzemanyag jó része elfolyt. A levegőben átható benzinszag terjengett. Előkapartam a gránátokat, és egyenként kihúztam a biztosítószegeket.

Amikor minddel megvoltam, begurítottam a három gombócot a kocsi alá.

Úgy rohantam kifelé, ahogy csak a lábam bírta.

A tárna szájához érve azonnal balra fordultam, és bevetődtem a sziklák közé. Narancsvörös villanást láttam, majd bíbor lángok áradata csapott ki a bánya kijáratán. A mély hangú dörgés megremegtette a földet alattam, de sokkal jobban örültem annak, hogy a dübörgés még másodpercek múlva is folytatódott: megindult a föld, és betemette a tárnát.

Ahogy ott ültem, ellenállhatatlan remegés tört rám, még a fogaim is összekoccantak. Erővel sem tudtam lecsillapítani a reszketést. Csak most vettem észre a lábamon a vért. Feltéptem az anyagot, és egy ovális lyukat találtam a combomon. Már rémlett, hogy valami megütötte, amikor az első sorozatot utánam lőtte a letaglózott Oszama. Valamelyik gellert kapott lövedék eltalált.

Letéptem egy zsebet a dzsekimből, és rászorítottam a sebre, azután elővettem a telefont, és felhívtam Meredyth Forsythot. Nem emlékszem, mit beszéltem vele, de valószínűleg az atombombát is megemlíthettem.

Szerintem ezután elájulhattam.

A következő halvány emlékem egy hatalmas helikopter volt, amelyről nagy, fegyverekkel megpakolt, fekete pókok ereszkedtek le mellém a tárna bejáratához, és rettentően választékosan káromkodtak.

HÉTFŐ

29

A plafon elképesztően fehér volt.

Hanyatt feküdtem, és megpróbáltam kitalálni, hol vagyok... A szituáció egyáltalán nem volt ismeretlen számomra. Fehér mennyezetet láttam, merevnek éreztem az arcomat – és ezzel nagyjából be is fejeződött a rendelkezésemre álló információk felsorolása. Arra gondoltam, oké, szabad a gazda. Valaki kisegíthetne, és elárulhatná végre, hogy...

– Kórházban van, Cameron.

Na, valami ilyenre gondoltam.

Lassan jobbra fordítottam a fejem. A látóterem csak középen volt tiszta, a perifériás látásomat a teljes köd jellemezte. Az élesen kirajzolódó területen azonban két nagy duda látszott. Nem is olyan rossz dolog ez a csőlátás – az ember a lényegre tud koncentrálni.

– Hall engem, Cameron?

Kinyitottam a számat, és megnyaltam cserepes ajkamat.

– Hallom.

– Meredith Forsyth vagyok. Kórházban van.

– Hallottam az előbb is. Maga mit keres itt?

– Tegnap éjjel engem hívott fel, nem emlékszik?

Már rémlett a dolog.

– Mi történt velem?

– Megműtötték az éjjel. Egy golyót vettek ki a combjából, és össze kellett varrni több fejsebét, valamint a felkarján egy lőtt és egy szúrt sérülést. Aztán volt még egy nagy halom karmolása is. Mi a fene történt magával?

– Eseménydús a nemi életem.

Felemeltem volna a kezem, de nem mozdult. Ahogy lenéztem, láttam, hogy a lábammal együtt oda vagyok bilincselve az ágyhoz.

– Hát ez meg?

– Őrizetben van, Cameron. Egy csomó bűnténnyel vádolja magát Freddie Sheperd.

Visszahanyatlottam. Hát igen – a jó öreg belső elhárítás. Szívesen rugdostam volna a csupasz bordáikat a Szahara homokjában.

– Tulajdonképpen mi történt?

– Azt mondta a telefonban, hogy...

-Azonnal hagyja abba!

Pattogó férfihang szakította félbe az ügyésznőt. Kissé feljebb néztem, és egy terepmintás gyakorlóruhát viselő katonatisztet vettem észre. Borotvált arc, borotvált agy. Imádom ezt a kockafejű típust.

– Maga meg ki a fene, Rambo? – néztem rá unottan.

– Savage őrnagy vagyok a légierőtől.

– Mit akar? – kérdezte élesen Meredith.

– Maga kicsoda, hölgyem?

– Az anyám – sóhajtottam, de nem figyeltek rám.

– Meredith Forsyth, helyettes kerületi ügyész.

– A tanú katonai titkokat tud, azonnal fejezze be a kihallgatását!

– Az itt fekvő személy nem tanú, hanem gyanúsított, és többrendbeli gyilkossággal vádolom. Egyebek mellett persze. Szóval, ha én megengedem, maga talán beszélhet vele pár szót. Ha szépen kéri.

Imádom ezt a nőt!

A katona felfortyant, de valószínűleg nem volt annyira biztos a saját jogi helyzetében, mint amilyennek az ügyész mutatkozott. Hiába, ezeknek minden tudása kimerül a Hadviselési szabályzatban – az egész egyetlen paragrafus: „Akin turbán van, agyonlőhető. ”

– Nézze, hölgyem...

– Ügyészhelyettes.

– Nézze... ügyészhelyettes, ez az ember fontos információkkal rendelkezik, ezért feltétlenül beszélnem kell vele. Szeretnék kapni pár percet, hogy kikérdezzem. A téma természetesen államtitok.

– Az atombombáról akarja faggatni, gondolom.

Kocka őrnagy arcából kifutott a vér.

– Ezt nem tudom megerősíteni, és cáfolni sem.

– A fene se kérte rá. Nekem telefonált először az éjjel Mr. Larkin, és én riasztottam a légierőt. Nem adom át a gyanúsítottat, de beszélhet vele a jelenlétemben. Nem szeretném, ha a folyamatban lévő nyomozást is érintené.

– Nézze...

– Az ügyésznő vagy itt maradhat, vagy egy szót sem mondok magának – avatkoztam közbe.

A férfi dühösen rám meredt, aztán nyugalmat erőltetett magára.

– Mr. Larkin, ön állítólag tud egy állítólagosán elveszett atomfegyverről.

– Hagyja ezt az árnyalt fogalmazást. Ott volt annál a tárnánál, aminél engem összeszedtek?

– Igen.

– Remek, akkor ha bemegy abba a bányába, meg fogja találni azt a B83-as bombát, amit nyáron, egy baleset során veszítettek el. Ja, és van bent két arab terrorista is.

– Arab terrorista?

– Gondolom, azok. Barnák, Uzijuk van, akcentussal beszélnek, és meg akarták venni a bombát.

– Ki árulta azt a bombát?

– Innentől ez már a nyomozás része. Kérem, Mr. Larkin, ne válaszoljon.

– Ne szórakozzon velem, ügyészhelyettes!

– Nézze, őrnagy – szólaltam meg fáradtan. – Ami magát érdekli, ott van a bányában. Egy darab bomba, kettő darab terrorista. Menjen, és ássa ki őket.

– Hogy néz ki a bomba?

Leírtam neki pár mondattal. Nem örült a hallottaknak.

– És a terroristák?

– Barnák. Ennyi. A torlaszon túl megtalálja őket. Legyen óvatos, van egy Uzijuk, egy revolver és pár gránát. Lehet, hogy más is, de én csak ezeket láttam.

– Van a tárnának másik kijárata?

– Fogalmam sincs.

– Mi történt voltaképpen az alagúttal?

– Berobbantottam.

– Hogy mit csinált?!

– Berobbantottam. Üldözött az egyik fickó egy géppisztollyal.

– Elzárta őket a külvilágtól egy atomfegyverrel együtt?!

– Akkor jó ötletnek tűnt... Sőt nekem még most is annak tűnik.

– De...

– Őrnagy, nem akarok több kérdésre válaszolni. Miss Forsythnak részletes vallomást fogok tenni, tőle majd talán kap másolatot, ha ügyesen pitizik. Most pedig menjen ásni!

– Még hall rólam, Larkin!

– Nem hiszem. Nem olvasom a gyászrovatot.

Savage kiviharzott a folyosóra. Meredith tanácstalanul nézett utána, majd leült mellém egy székre.

– Mi történt, Cameron?

– Van diktafon magánál?

– Van.

– Akkor kapcsolja be. Nem akarom ezerszer elismételni.

– Nézze, ez a vallomás... ismertetnem kell a jogait.

– Ha ettől jobban alszik – vontam vállat.

A következő másfél órában kiöntöttem a lelkem.

A végére a teljes történet ott volt Meredith gépének a memóriájában. Reméltem, hogy ha ezt egy jó gépíróval papírra vetteti, nem kell többet elmondanom.

– Hát ennyi – fejeztem be.

Meredith kikapcsolta a diktafont, ellenőrizte, hogy elmentette-e a felvételt, aztán zsebre vágta a gépet.

– Maradt pár kérdésem, Cameron.

– Ki vele!

– Mit akart tulajdonképpen a szomszédoknál?

– A két öregnél? Fosséknál?

– Igen.

– Részben rutineljárás. A szomszédokat mindig illik meghallgatni, mert sokat tudhatnak. Másrészt viszont, amikor ott voltam, rájöttem, hogy Helen esti alibije nem stimmel. Az öregek nem állították át az órákat a téli időszámításra, így az asszony valójában egy órával előbb ért haza. Arra gondoltam, a kihallgatásán majd az orra alá dörgölöm, de mire sort keríthettem volna rá, már üldöztek.

Az ügyész megtörölte a homlokát, és töltött egy pohár vizet.

– Az a baj, Cameron, hogy mindenki halott, aki igazolhatná a történetét.

– A tanúk igen. De a dokumentumok megvannak. Végig kell menni a láncolaton: életbiztosítás, e-mailek, ingatlanszerződés. És végül ott a bomba. Azt csak nem én gyártottam, hogy legyen alibim!

– Oké. Utánajárunk.

– Ennyit akartam hallani. És ha most lenne szíves levenni a bilincseimet.

– Nem tehetem. Sajnálom.

– Miért?

– A belső elhárítás veri az asztalt, hogy emeljek vádat maga ellen.

– Ezúttal miért?

– Lássuk csak! Kétrendbeli gyilkosság, bár ehhez alighanem hozzá fogják még csapni a farmon ma reggel megtalált három hullát, aztán szökés a rendőri őrizetből, hivatalos személy elleni erőszak, állatkínzás, és persze úgy húsz rendbeli személyi szabadság korlátozása a Szent Kristófban. Most hirtelen ennyi.

Szégyellősen elmosolyodtam.

– Igyekszik az ember. De azért pontosan tudom, hogy a dolog kizárólag magán áll vagy bukik. Nos, vádat emel, vagy sem?

– Meglátom. Most elmegyek, és ellenőrzőm a sztoriját. Addig szépen itt marad, Cameron, négy bilincsben és az ajtó előtt egy rendőrrel meg egy katonával, mivel ők sem mondanak le magáról.

Felállt, lesimította a kosztümjét, és ahogy kihúzta magát, megint csak nem tudtam levenni a szemem a domborulatairól. Vajon igaziak?

– Ne merészelje! – mondta a nő villámló tekintettel.

– Mit?

– Megkérdezni.

– Micsodát, Meredith?

– Tudja azt maga jól. És tudja, hogy én is tudom.

Hát, most már tudom. Rákvörös lett a képem.

Az ügyésznő elmosolyodott, és lehajolt az ágy mellett. Egy vastag papírszatyrot emelt fel, és az éjjeliszekrényre tette.

– Addig is, amíg nyomozok, hoztam magának valamit.

– Ajándék?

– Igen.

Remek! Elvigyorodtam magamban. Nem lesz itt vádemelés.

– És mi az?

– Meglepetés. Hogy legyen mivel eltölteni az idejét. A belvárosban, egy kereskedésben akadtam rá, valaki nemrég adta le náluk bizományba, és ahogy megláttam, azonnal maga jutott az eszembe. Az, hogy milyen könnyedén váltogatta a hízelgést, a fenyegetést és a korrekt tárgyalást. Emlékszik, mihez hasonlítottam?

Hogy a fenébe ne emlékeztem volna!

– Jaj, ne! – nyögtem.

– Tessék! A magáé.

Lerántotta a papírt az ajándékról. Egy apró üvegtartályt láttam, benne pedig egy unott, zöld lényt.

– Samantha!

Tartalom

HÉTFŐ

1

2

3

4

5

6

KEDD

7

8

9

10

SZERDA

11

12

13

14

15

CSÜTÖRTÖK

16

17

18

19

PÉNTEK

20

21

22

23

SZOMBAT

24

25

VASÁRNAP

26

27

28

HÉTFŐ

29

Table of Contents

HÉTFŐ

2

3

4

5

6

KEDD

8

9

10

SZERDA

12

13

14

15

CSÜTÖRTÖK

17

18

19

PÉNTEK

21

22

23

SZOMBAT

25

VASÁRNAP

27

28

HÉTFŐ