Tartalomjegyzék

- PROLÓGUS

- 1

- 2

- 3

- 4

- 5

- 6

- 7

- 8

- 9

- 10

- 11

- 12

- 13

- 14

- 15

- 16

- 17

- 18

- 19

- 20

- 21

- 22

- 23

- 24

- 25

- 26

- 27

- 28

- 29

- 30

- 31

- 32

- 33

Réti László

A parfümőr

Felelős kiadó: Kepets András

Felelős szerkesztő: Palkó Katalin

Copyright © Réti László, 2013

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2013

ISBN 978-963-254-772-5

Köszönetnyílvánítás

Köszönöm Zólyomi Zsolt parfümőrnek, hogy beavatott szakmája rejtelmeibe.

Ajánlás

Erának

PROLÓGUS

A nő letette a kávéscsészét. A harmadik volt aznap – vagy a negyedik. Pedig még csak negyed tizenegyre járt az idő. Igaz, koffeinmenteset ivott. Placebót, ahogy szokta mondani.

A számítógép képernyője idegesítően vibrált, ezért inkább elfordult, és kinézett az ablakon. A lábát feltette a párkányra, kezét megnyugtatóan pihentette a pocakján. Ötödik hónapos terhes volt, és ez már nemcsak látszott rajta, de kezdte érezni a baba súlyát is. Egyre többször meg kellett állnia, leülni, pihenni, vagy csak felpolcolni a lábát. Mint most is, a várakozás idejére.

Kopogtattak.

– Gyere!

Kivágódott az ajtó, és az osztály egyik nyomozója állt a küszöbön. Borostás volt, szeme körül karikák virítottak, és ugyanazt az inget viselte, amit a nő előző délután látott rajta. Nem csoda. Éjfélig bent körmölték az elmaradt papírmunkát, aztán meg jött a telefon, és irány a városszéli kis ház.

– Végeztetek a helyszínen? – kérdezte Kárpáti Tekla, a Budapesti Rendőr-főkapitányság őrnagya.

– Igen. Már pakolnak a fiúk. Sajnos a dokira három órát kellett várni.

Tekla megértően bólogatott. Ezen a héten egyetlen olyan rendőrorvos volt csak ügyeletben, akinek elhitte volna, ha azt mondja, ezt az embert nem felakasztották, hanem maga vetett véget az életének. Nem csoda, ha néha késik szerencsétlen.

– Meghoztátok az embert?

A nyomozó kinézett a folyosóra.

– Meg. Hozzuk be?

– Mindjárt. Milyen?

– Mit akarsz tudni?

– Mindent. Az utolsó ügyeletemet töltöm, a doki jövő héttől kiírt betegállományba. Hajnali ötkor berendeltek, azóta itt ülök, és nem tudok semmit.

– Aha – vakarta meg a fejét a kolléga.

– Egyáltalán ő volt az?

– Ő hát. Merő vér volt a ruhája. Mi öltöztettük át, hogy lefoglalhassuk azt, ami rajta volt.

– Eszköz?

– Baszd meg… Kisbalta.

– Jézusom… az áldozat… tényleg?

– Tényleg – bólintott komoran a férfi, és elsápadt. – Tényleg. Szar meló ez.

– És mit mondott? Miért?

– Nem mond semmit az az állat.

– Hogyhogy semmit?

– Tomival hoztuk be, próbáltunk beszélni vele, de egy szót sem szólt. Csak bámult ki az ablakon.

– Ugye nem…? – kezdte Kárpáti őrnagy óvatosan, de a kollégája leintette.

– Nem. Senki sem bántotta. Hozzá sem akartunk érni, de muszáj volt betenni a kocsiba.

– Értem.

– Nos? Jöhet?

– Persze. Hozzátok be.

A nyomozó kifordult a folyosóra, és odaintett a társának. Betuszkolták az irodába a férfit, és lenyomták az asztal előtt álló székre.

Tekla átcsúsztatott az asztalon egy bilincset.

– Tegyétek rá az enyémet.

A nyomozók kicserélték a karperecet, aztán várakozón pillantottak rá.

– Még valami?

– Nem tudok semmit – mondta a nyomozónő szelíden. – Csak pár szót beszéltünk. Kéne legalább egy jelentés, hogy mi történt…

– Mindjárt elmondom…

– Írásban. Az megmarad, a szó meg elszáll – mosolygott rájuk.

Morózus hangulatban voltak, és Kárpáti őrnagy nem csodálkozott rajta. Egy szemhunyást sem aludtak az éjjel.

– Meglesz. Átküldöm mailben.

A nyomozó az asztalra dobta a férfi irattárcáját, búcsút intett, majd az ajtó felé indult. A nő várakozón nézett a másikra, mire a Tamásnak nevezett kolléga elhúzta a száját, még egyszer szemügyre vette a gubbasztó alakot, és belerúgott a szék lábába. A férfi megrezzent ugyan, de csak bámult maga elé.

– Rohadj meg! – sziszegte a nyomozó. – Az ilyenek miatt találták ki a halálbüntetést.

– Tomi – szólt rá halkan Tekla. – Innentől már az enyém. Menjetek. Kell az a jelentés.

– Még csak egy tetves szót sem szól ez a vadállat!

– Menjetek!

– Nem jutsz vele semmire. Konok szemétláda…

– Tűnés!

– Jól van, na – morogta, és végre kiment az irodából.

Az őrnagy felkelt, becsukta mögöttük az ajtót, azután megkerülte az íróasztalt, és visszaült a helyére. Egy ideig tanakodott, ne húzza-e inkább közelebb a széket a fickóhoz, hogy ne tornyosuljon közöttük sáncként az íróasztal, de aztán úgy döntött, nem teszi. Nem baj, ha érzi a különbséget. Bár ahogy elnézte, most még az is komoly feladat lesz, hogy egyáltalán áttörje a hallgatás burkát.

A megbilincselt fogoly láthatóan nem ezen a világon járt éppen.

Negyvenöt év körüli, átlagos férfi volt. Szőrös, vékony, inas karja tehetetlenül lógott ki a piros csíkos póló ujjából. Csuklóján valahogy aránytalanul nagynak tűnt a bilincs. Körömágyában barnásfekete szennyeződés. Nem kellett alaposabban szemügyre venni ahhoz, hogy Kárpáti őrnagy tudja, megalvadt vért lát. A férfin kifakult farmernadrág volt, lábán edzőcipő, melyből valaki kihúzta a fűzőt.

Feljebb kúszott a nő tekintete. Borbélyért kiáltó hajzat, borosta, beesett, mély árkokkal szabdalt arc, sötét karikák a szem alatt. Még ilyen távolságból is érezte az olcsó bor szagát, ami a fogoly minden pórusából áradt.

Magába roskadtan ült, a kezén feszülő bilincsre meredt, de Tekla úgy érezte, a férfi talán nem is látja.

A nyomozónő maga elé húzta a férfi tárcáját, és átpörgette a zsebeket. Megnézte az igazolványát, és a kezébe akadt egy családi fotó. Évekkel korábban készülhetett. A szemben ülő férfit látta rajta – jól fésülten. Térdén barna hajú kislány, mellette komoly képet vágó nagyfiú, oldalán egy csinos asszony. Egy normális család – az alkohol előtt. A válság előtt.

Elfojtott egy sóhajt, és mindent visszapakolt a tárcába. Felállt, a mosdóhoz ment, és megtöltött egy poharat vízzel. A férfi elé tette az íróasztalra.

– Kér egy pohár vizet?

Nem kapott választ.

– Esetleg egy kávét?

Hagyott neki egy percet, de az semmi jelét nem adta, hogy egyáltalán hallotta volna, amit mondtak neki. A nő vállat vont, és a termoszból megtöltötte a csészéjét. Már mindegy volt, hogy négy vagy öt. Hátradőlt a széken, és bár nem dohányzott, most mégis egy cigarettát tett a szája sarkába. Nem gyújtotta meg. Máskor ebben a helyzetben megtette volna, de most ott volt a baba.

– Egy cigit?

Végre megrezdült a férfi szájának a sarka, kissé feljebb emelte a fejét, most egyenesen a nő szemébe nézett. Az megborzongott a tekintetétől. Semmi vérfagyasztó nem volt benne – csak szenvedés. Irgalmatlan szenvedés.

Átcsúsztatott egy szálat az asztalon, és mellé lökte a gyufát is. A férfi remegő kézzel elvette a cigarettát, és nagy nehezen rágyújtott. A gyufásdobozt zsebre akarta tenni, de az őrnagy megcsóválta a fejét.

– Dobja csak az asztalra.

– Nem akartam ellopni – szólalt meg rekedten a fogoly. A hangján érződött, hogy hosszú órák óta nem nyitotta ki a száját. A nyelve odatapadhatott a szájpadlásához.

– Tudom – bólintott Tekla, és a fiókba hajította a gyufát. A pohár vízre mutatott: – Nem akar mégis inni?

A férfi némi hezitálás után felemelte a poharat, és lassan megitta az egészet.

– Köszönöm.

– Nincs mit. Ha kér még, szóljon.

A tekintete nem lett tisztább, de most egyenesen a nő szemébe bámult.

– Miért csinálja ezt? – kérdezte végül.

– Mit?

– Normálisan beszél velem.

– Eddig nem szóltak magához normálisan?

– Maga nem zsaru?

– Dehogynem.

– A többiek majdnem megöltek.

– Bántották?

– Nem. Csak a szemükkel.

– Nekem nem ez a dolgom.

– Micsoda?

– Ítélkezni.

– Akkor mi a maga dolga?

– Hogy meghallgassam.

– Vallatni fog?

– Nem szokásom. Meghallgatom. Amit mond, azt meg leírom.

– Nem akarok semmit mondani – zárkózott be újra, és beleszívott a cigarettába. A hamu a szőnyegre hullott, de Tekla nem szólt rá.

A számítógép pityegett, e-mail érkezett. Kárpáti őrnagy fél szemmel odanézve megnyitotta. A nyomozók küldték meg a jelentést. Slendrián munka volt, de ez általában így szokott lenni, ha fáradt és unott embereket akarnak munkára bírni, akik lélekben már a műszak utáni sörözésen agyalnak. Átfutotta az egyoldalnyi szöveget, miközben újabb cigarettát gurított oda a férfinak. Mire végzett az olvasással, verejték ütött ki a hátán. Örült, hogy nem volt kint a helyszínen, de már előre félt attól, amikor majd meg kell néznie az ott készült fotókat. Felnézett. A férfi a semmibe révedt. A nyomozónő érezte, hogy kisiklik a kezéből, a nehezen felnyitott ajtó bezárulni készül. Váltott.

– Nem éhes?

– Nem.

– Mikor evett utoljára?

– Tegnap reggel.

– Mit?

– Rántottát.

– Mennyit?

– Négy tojásból… Miért?

– És ivott is?

– Igen. Egy felest.

– Pálinkát?

– Azt.

– Azután mit csinált?

– Szereltem a fűnyírót. Délig.

– Ebéd?

– Nem volt. Megjött a postás… – elhallgatott.

– És?

– Levelet hozott. A bíróságról.

– A felesége? – használta fel Tekla az e-mail első információját.

– Utolsó tárgyalás – bólintott.

– Hogy állt a dolog?

– A gyerekek nála maradnak, a ház eleve az övé. – Mélyről jövő sóhaj szakadt fel belőle.

– Mekkorák?

– Zolika tizenhat, Kata tíz.

– Tehát nem ebédelt? – ugrott vissza a nő az időben.

– Nem volt étvágyam.

– Ivott?

– Igen.

– Mit?

– Bort. Vagy három-négy litert… nem számoltam.

– Meddig iszogatott?

– Már sötét volt.

– Az asszony?

– Elment. Nem tudom, hol járt. Gondolom, a szeretőjénél.

– A gyerekek?

– Kata hazajött az iskolából. Tanult, megérkezett a barátnője, közben megjött Zolika is. Aztán megvacsoráztak. Kata lefeküdt, Zolika meg átment a barátnőjéhez.

– És maga?

– Ültem a verandán.

– És ivott. – Ez nem kérdés volt.

Bólintott.

– Meddig maradt ott?

– Nem tudom.

– Mikor döntötte el?

– Közben. Egyszer csak bementem. A fejsze ott volt a verandán.

– Odakészítette?

– Ott maradt. Gyújtóst vágtam.

– Felvette?

– Igen.

– Azért? – kockáztatta meg a nyomozónő a kérdést.

– Nem tudom. Talán.

– Aludt már?

Idegesen beleszívott a cigarettába. Nem szólt.

– Aludt már? – ismételte a nő nyomatékosan.

Ez a kérdés valahogy hihetetlenül fontos volt számára.

– Aludt… – Tekla hirtelen furcsa megkönnyebbülést érzett. A férfi halkan folytatta: – Aludt. Odaültem az ágya szélére. A fal felé fordulva aludt… Istenem…

– Meddig ült ott?

– Percek… órákig… nem tudom.

– Hányszor ütött?

– Kétszer… jaj… kétszer biztosan… talán háromszor…

Csend támadt. Tekla nem akarta megzavarni. Egy perc múlva magától folytatta.

– Felkeltem. Csak néztem a vért a falon.

– Mit akart?

– Elintézni mindent.

– Zolikát is?

– Igen.

– A nejét is?

– Őt is… szerettem. Ne legyen másé.

– És miért nem folytatta?

– Elaludtam.

– Elaludt?

– Részeg voltam. Zolika keltett. Rugdalta a hátamat, és azt üvöltötte, mit tettél?! Aztán jöttek a rendőrök.

Hosszan néztek egymás szemébe.

– Most kér egy kávét?

– Ha ad.

Töltött neki egy pohárral. A fogoly nem vette el, csak nézett a nőre.

– És most?

– Szépen leírjuk, amit elmondott… Rendben?

– Rendben.

– Jól van – mondta Tekla halkan. – Próbáljon megnyugodni, és átvesszük még egyszer.

Maga elé húzta a billentyűzetet, és a képernyőn megjelent egy üres jegyzőkönyvsablon. A szeme sarkából látta, ahogy a férfi elnyomja a cigarettát. Elé lökte az egész csomagot.

– Vegyen, ha kér.

– Köszönöm… Nem vet meg?

– Lényegtelen a magánvéleményem.

– Tehát megvet.

Kárpáti őrnagy habozott. Nem akarta megtörni a varázst. Valamiért mégis úgy érezte, hazudni sem lenne jó. Ennek az embernek most nem.

– Meg – bökte ki végül.

– Akkor miért…?

– Mert tudom, hogy már megkapta a büntetését.

A férfi lehajtotta a fejét.

– Meg… Maga tudja? Maga már… volt már dolga hasonló… emberekkel?

– Volt.

– Hogy lehet ezt… hogy lehet ezt elviselni?

– Őszintén?

– Őszintén.

– Sehogy. Mindegy, mennyit fog mondani végül a bíró: maga életfogytiglant kap. Akármennyire ítélik is, sosem fog kijönni…

A fogoly hátradőlt a széken, a nyomozónő szemébe nézett, és lassan bólintott. Mindketten tudták, mit jelent ez. Tekla látta, hogy a barázdált arcon könnyek csorognak végig.

– Jaj… édes kicsi kincsem…

A férfi a kezébe temette az arcát.

Nyílt az ajtó, és az előbbi nyomozó, Tamás dugta be a fejét.

– Átveszem, Tekla. A főnök hívat.

– Frászt! Ez most fontos.

– Menj. Nem én találtam ki.

– Dehogy megyek, hacsak nem valami eget rengető dolog…

A nyomozó a háta mögé bökött az ujjával.

– Eget rengetően nagy dolog. Na, indulj! Várnak rád.

Miközben Kárpáti őrnagy végigsietett a folyosón, azon morfondírozott, mi lehet egy gyermekgyilkosságnál is eget rengetőbb…

1

Hat hónappal korábban, 2012. november Telegdi ránézett a titkárára és a mellette ülő két másik alakra, akiket személyesen nem ismert, csak annyi rémlett neki, hogy az egyik a sajtóosztályról, a másik a marketingről jött.

– Nos?

– Egyelőre nincs több kérdésem – vont vállat a sajtós.

Telegdi bólintott, és a vele szemben ülő három jól öltözött férfira nézett.

– Köszönjük.

Egyikük megköszörülte a torkát, és némi akcentussal megszólalt: – Ha esetleg a prezentációnkkal kapcsolatban bármi kérdése lenne…

– Köszönjük – ismételte szárazon az üzletember. – Egyelőre ennyi.

A három öltönyös felállt. Aki az előadást tartotta, kihúzta a projektorra kapcsolt gépből a pendrive-ot, lecsukta a notebookját, majd mindannyian szótlanul kifelé indultak. Telegdi megvárta, míg becsukódik mögöttük a lakosztály párnázott ajtaja, felállt, és elgondolkodva az ablakhoz sétált. Megint nyílt az ajtó, mire odakapta a fejét, de csak a szálloda egyenruháját viselő negyvenes, fekete hajú nő lépett be. A titkár intett neki, hogy nyugodtan tegye a dolgát. Telegdi ismét az ablak felé fordult, és elmerült a panorámában.

A Hotel Sofitel Budapest Chain Bridge a kilátást tekintve hű volt a nevéhez. Pazar látványt nyújtott az esti fényben úszó Lánchíd és szemben a Vár épületegyüttese, még ha a köd tompította is a kontúrokat.

A titkár a jegyzeteit rendezgette a netebookjában. Időnként szót váltott a marketingessel. A sajtós töprengve üldögélt egy fotelben, az állát vakargatta. A szálloda alkalmazottja eközben szinte láthatatlanul tette a dolgát. A tárgyalás során kiürült kávéscsészék és ásványvizes palackok egy ezüsttálcára kerültek, majd új terítéket tett fel. Az asztal közepére teli kávéskancsót állított.

Telegdi az ablaknál mélázott. Nagyapja tanyája jutott eszébe, ahol még egyetemistaként is minden nyáron a trágyát villázta a kocsira – most meg itt áll a világ tetején. Legalábbis a magyar világ tetején. Keserűen elmosolyodott. Nagyapa ezt már nem érhette meg… de talán nem is értette volna.

A szállodai alkalmazott végzett a terítéssel. A komódhoz ment, és – ahogy az ezt megelőző valamennyi tárgyalás esetében tette – kicserélte az elektromos párologtatót. A megbeszélés előtt bekészített készüléket a tálalókocsi aljába pakolta, és egy újat helyezett el a szekrényen. Kosztümje zsebéből parányi üvegcsét vett elő, és két csepp folyadékot öntött a desztillált vízhez, majd visszacsukta a fedelet, és diszkréten elindította a készüléket.

– Uraim, szolgálhatok még valamivel?

A titkár nemet intett, mire a nő szó nélkül kitolta a kocsit, és betette maga mögött az ajtót. Telegdi összerezzent, és visszament az asztalhoz.

– Vélemény?

– Jók voltak – kezdte óvatosan a sajtós. – Technikailag minden a helyén volt.

– Működhet?

– Miért ne működhetne?

– Nem azért fizetem, Zoltán, hogy visszakérdezzen – rótta meg minden él nélkül a beosztottját Telegdi. – Szóval? Működhet?

– Igen.

– De magának nem tetszik – állította az üzletember.

– Ahogy magának sem, elnök úr. Valami hiányzik.

Telegdi egyetértően bólintott.

– Jól mondja. Végig volt valami rossz érzésem, ahogy ezeket a franciákat hallgattam. Valahogy… nem tudom megfogni. Az ösztönöm azt súgja, hogy valami nem stimmel ezzel az egésszel. Hogy az elméletük nem jó. Nem jó a filozófia, amire a kampányt építenék… érti egyáltalán, mit akarok mondani?

A sajtós és a marketinges összenézett, majd utóbbi is bekapcsolódott a társalgásba.

– Magam is ezt éreztem. Minden nagyon szép, tempós volt az előadás, de mégsem érzem a késztetést, hogy üzletet kössünk velük.

Telegdi hümmögve megdörzsölte a tenyerét, és visszament a foteljéhez.

– Nézzük meg az utolsó csapatot – utasította az embereit.

A titkár felpattant, és kinyitotta az ajtót. A folyosón ott toporgott a három öltönyös francia, akik most várakozásteljesen kapták tekintetüket az ajtó felé, de a titkár udvarias mosollyal átnézett a fejük felett, és a lifttel szemközt álldogáló társaságnak intett.

– Kérem, jöjjenek!

A másik három férfi csendben elment a franciák mellett, és besorolt az ajtón.

– A Tarynex Holding prezentációja következik, elnök úr – mondta a titkár, majd maga is leült egy fotelbe, maga elé húzta netbookját, hogy az esetlegesen szükséges jegyzeteit azonnal el tudja készíteni. – Szükségük van a projektorra, uraim?

– Nincs – válaszolt az egyik fiatalember, és hátranézett, ahol társa pillanatok alatt felállított egy flipchartot. – Inkább ezt használjuk.

Telegdi nagyvonalúan intett.

– Kezdjék, uraim.

Az előbbi fiatalember, aki a harmincas évei közepén járt, magához ragadta a szót.

– A nevem Sinkó Gábor, és én mutatom be önöknek a Tarynex Holding prezentációját. Későre jár, nem fogom sokáig rabolni az idejüket…

Telegdi magában máris adott egy jó pontot a fickónak. Ez a hatodik, egyben az utolsó bemutató volt aznap. Már rettenetesen unta, de nem tehette meg, hogy látszódjon rajta. Sok száz milliós üzletről volt szó, és nem engedhette meg magának, hogy akár a hatodik előadást is félvállról vegye. Majd holnap pihen. Ma meghozza ezt a nehéz döntést, aztán a cég alkalmazottai teszik a dolgukat. A stratégiai döntés azonban az övé. Holnap pedig irány Tihany, és csak fekszik majd órákon át a medence partján, és még a mobilt is kikapcsolja.

Azon kapta magát, hogy már a tihanyi nyaralóban járnak a gondolatai, és kiesett pár perc a fiatalember előadásából. Sajnálta, mivel valamennyi pályázó közül egyedül a Tarynex volt többségi magyar tulajdonú cég. Voltak belgák, németek, britek, egy orosz csoport, és persze az előbb látott franciák. De csak ez az egyetlen pályázó cég volt magyar. Mindegyik akarta az üzletet, ez már abból is látszott, hogy nem fogadták el Telegdi felajánlását, hogy angolul tartsák a bemutatót, hanem mindegyik úgy döntött, akár a föld alól is, de szereznek magyarul beszélő alkalmazottat, hogy az adja elő a projekttervet. Apró gesztus. Olaj a fogaskerekekre. Hogy aztán a milliók majd kárpótolják őket.

Telegdi bosszankodva vette tudomásul, hogy megint elkalandozott.

Sinkó már vagy tíz perce beszélt, de az üzletembernek fogalma sem volt, miről szónokol. Kényszerítette magát, hogy odafigyeljen. A Sinkó mögött álló flipchart tábla filctollal felfirkantott kifejezései ismerősnek tűntek. Ahogy elolvasta őket, csodálkozva vette tudomásul, hogy cége jelszavai és stratégiai alapvetései sorakoznak a hatalmas papírlapon a fiatalember sietős, nagybetűs kézírásával.

A hetvenéves Telegdi kiegyenesedett ültében, és most már figyelni kezdett. Mit akar ez a taknyos, hogy iderángatja az általa alapított Telegdi Művek Részvénytársaság kőbe vésett és sérthetetlen alapelveit, amelyekhez immár huszonkét éve tartja magát és valamennyi beosztottját.

Sinkó ebben a pillanatban szentségtörést követett el.

– Nos, ez az – mutatott szenvedélyesen a táblára. – Ez az, ami a legnagyobb akadálya a fejlődésnek!

A titkár levegőért kapkodott.

Sinkó másodpercre kiszámított előadása a csúcspontjához ért.

Vagy egy percen belül páros lábbal rúgják ki a lakosztályból, vagy…

Telegdi szóra nyitotta a száját, de a fiatalember nem állt le.

– Megmondom, mit teszünk azért, hogy a Telegdi Művek sikeres maradjon, és tovább haladva az úton, növelje a profitját. Mert ugyebár, uraim, ez a végső cél: növelni kell a profitot…

Sinkó kihívóan pillantott Telegdire, mire az idős üzletember önkéntelenül bólintott. Igaza van ennek a nyavalyás kölyöknek, vont vállat gondolatban az elnök. Pontosan ez a végső célja: növelni a profitot. Ha egyszer egy üzlet csökkenni kezd, vége van. Mindig növekedni kell. Mindig. Olyan nincs, hogy stagnálás, mert az már a vég kezdete.

Sinkó felnyúlt, megragadta a flipchartra feszített és vállalati tízparancsolatként ismert szavakat tartalmazó papírt. Egyetlen lendületes mozdulattal letépte, majd gombóccá gyűrte, és Telegdi lábához hajította.

A papírlabdacs a fényes bőrcipőn landolt, majd leesett, és Telegdi bokájánál megállt.

Sinkó folytatta.

– Elsőként ezt kell kidobnunk, uraim! Az alapvetés volt a hibás. Az elmúlt húsz évben az alapvetések által szabott keretek közt folyt a munka, márpedig a keretek ma már hibásak! Eljárt felettük az idő. Ha mindig ugyanazokat a számokat adjuk össze, az eredmény is ugyanaz lesz. Változtatni kell tehát valamit az egyenleten, és meg is mondjuk, hogy mit.

A marketinges óvatosan Telegdire sandított, és nem akart hinni a szemének. Az elnök ajkán halvány mosoly játszott. A nap folyamán először.

A következő negyvenhárom perc formalitás volt. Sinkó felvázolta az új irányokat, és magyarázatával kibontotta a felfirkantott új jelszavak és mondatok értelmét és mögöttes jelentését. Amikor végzett, csend támadt a szobában.

Csak a párásító zümmögött diszkréten a komódon.

Sinkó Gábor kissé felhevülten, meglazult nyakkendővel állt a táblájánál.

Minden szem Telegdire szegeződött. Az üzletember lassan bólintott.

– A maguké.

Sinkó pislogott.

– Parancsol, Telegdi úr?

– Azt mondtam, a maguké. – Felállt, és kezet nyújtott. – Megnyerte a tenderemet, fiam.

Sinkó összeszedte magát, és kezet rázott Telegdivel. Az öregember azonban nem engedte el a kezét, hanem közelebb húzta magához az ifjú üzletembert. Kiszáradt ajkát megnyalta, mielőtt olyan halkan, hogy csak ők ketten hallják, beszélni kezdett.

– Megnyerte, de ez innentől nemcsak tengernyi pénz, hanem felelősség is. Mert az utolsó szóig számon fogom kérni, amit itt ma előadott. Az utolsó szóig. És magán fogom számon kérni, mert maga győzött meg. Nem a holdingja, nem az elnöke, hanem maga. Személyesen teszem felelőssé. Maga itt ma kidobta egy élet munkáját és elveit. Elfogadom. Változnak az idők. Megértettem. Próbáljuk meg. De ha nem úgy sikerül, ahogy azt az elmúlt órában előadta nekem, akkor magát teszem felelőssé. És megtalálom, bárhová menjen is. Megértett?

– Igen, Telegdi úr – felelte rekedten a Tarynex Holding fiatal ügyvezető igazgatója.

Sinkó remegő lábbal hagyta el az irodát, és öt perccel később a szálloda bárjában ült, ahol két kollégája felszabadultan lapogatta a hátát, és döntötték magukba a méregdrága tizennyolc éves whiskyt.

– Óriási voltál! – áradozott az egyik.

– Elképesztő volt – kontrázott a társa. – Ezt látnia kellett volna az elnöknek.

– Oké, oké, nyugi már! – csitította őket Sinkó, és legurította az italát.

Maga sem tudta elhinni, hogy sikerült. Ma este inni fog. Egész éjjel.

De még van valami, amit előbb el kell intéznie. Elnézést kért izgatott mobiltelefonálásba kezdő társaitól, és kisietett a bárból. A lifttel felment a harmadikra, és hamarosan ott állt egy szoba előtt, amit ő vett ki, de a nyitókártya nem nála volt. Halkan kopogott. Az ajtó pár pillanat múlva kinyílt, és Sinkó bement a szobába.

A nő szürke kosztümöt viselt, rövidre vágott fekete haja itt-ott csillogott a lakktól. Kékeszöld szemét leheletnyi kontúr keretezte. Sinkó már első találkozásukkor megállapította, hogy a negyvenegy éves asszony simán letagadhatna öt-hat évet a korából. A szállodai alkalmazottak ruhája, amit a nő egész délután és este viselt, miközben a tárgyalások szüneteiben a terítéket cserélte, most összehajtva hevert az ágyon lévő nyitott bőröndben. A sarokba tolt tálalókocsin és mellette az asztalkán mosatlan csészék, ásványvizes palackok, poharak és kávéskannák alkotta rendetlen halmazban két párásító készülék állt.

– Sikerült! – jelentette be sugárzó arccal Sinkó.

– Nincs ebben semmi meglepő – hűtötte le a lelkesedést az asszony, és folytatta a pakolást. A párásítókat is bedobta a kemény kis bőröndbe, aztán rácsukta a fedelet. – Ennek így kellett történnie.

– Hát… persze – dadogta leforrázottan a fiatalember.

– Elhozta? – nézett fel a nő.

– Igen.

Sinkó elővette a telefonját, és leült az ágy szélére. A következő percben lebonyolított egy átutalást, majd odamutatta a nőnek a képernyőt.

– Huszonötezer euró átutalva. A költségei rendben vannak?

– Miféle költségek?

– A tálalókocsi, a kávé, a víz, a ruha. Ezt mind-mind be kellett szereznie.

– Profi vagyok. Ez az ár része volt.

– Ah… értem. Akkor köszönjük.

– Nincs mit.

A fiatalember megcsóválta a fejét.

– Tényleg köszönök mindent, Gitta. Maga csodálatos munkát végzett.

– Már megköszönte, Gábor. Tehetek még magáért valamit?

– Azt hiszem, a következő fontos tárgyalás előtt is keresni fogom.

– Nincs abban semmi rossz. Sokan tesznek így. Tudja az árat.

– Persze. De…

– Mi az?

– Hogy csinálta? – tört ki a fiatalemberből a kérdés.

– Ez a munkám. Ennyi. Maga felkért, én megvizsgáltam a körülményeket, és amikor nyilvánvaló volt, hogy sikerrel meg tudom csinálni, elvállaltam. A munka elvégezve, maga elégedett, én elégedett vagyok. Ezt hívják sikeres üzletnek.

– De hát hogy csinálta?

Kardos Gitta parfümőr olyan őszinte csodálatot látott megbízója szemében, hogy nem tudta megállni, hogy ne adjon neki egy kis információt.

– Ezért kellett hostesst játszanom. Minden tárgyalás előtt kicseréltem a párásítót. Ezt a készüléket a saját terveim alapján kicsit feljavította egy szakember. Tizenötször gyorsabban teríti el a párát és azzal együtt az illatot, mint egy normál darab. Az első öt tárgyaláson olyan anyagot kevertem a vízhez, ami negatívan befolyásolta a bent lévők hangulatát. A tárgyalófelek nem érezték jól magukat, és fogalmuk sem volt, miért. A maga tárgyalásán aztán ellenkező hatással voltam a partnerére. Ez az eredménye.

– Hihetetlen – csóválta a fejét Sinkó. – Mit tett bele?

– Hiába is mondanám magának. Én éveken át tanultam, és ide is egy speciális vegyületet kevertem ki. Minden szituáció és ember más és más, még ha vannak is nagy vonalakban követhető fő szabályok. A lényeg a koncentrációban rejlik. Az ingerküszöb alá való beállításban. Telegdi sosem fogja megtudni, miért nem voltak szimpatikusak a tárgyalópartnerek prezentációi az első öt esetben, és miért nyűgözte le a magáé. A tudatosság szintje alatt manipuláltam.

– De hogy képes erre?

– Ez a munkám, kedves Gábor.

– Ez hatalom, Gitta.

A nő felkapta a retikült, és a kerekeire állított bőröndöt maga után húzva az ajtó felé indult. A válla felett szólt vissza.

– Igaza van, Gábor. Tényleg hatalom.

Lement a lifttel a garázsba, beült muzeális értékű fekete Citroën DS-ébe, és kihajtott az utcára. Hamar elért a Corvin sétányra, és negyed órával később már nyitotta is emeleti apartmanját.

Felkattintotta a világítást, és az előszobai asztalra dobta a táskáját. Cipőjét akkurátusan a szekrénybe tette, azután mezítláb bement a nappaliba, töltött egy italt, és leült a hófehér bőrkanapéra.

A lakás személytelen volt és csendes. Egy darabig csak nézelődött, szemügyre vette az ismerős tárgyakat. A vázákat is a lakással együtt bérelte, egyetlen személyes tárgyat sem hozott magával. Még egy fotót sem. Felsóhajtott. Tekintete a telefonjára esett. Felemelte, kikeresett egy számot a menüből, és megnyomta a hívásgombot. Legalább Margit nénivel jó lenne most pár szót váltani, gondolta, de a hangposta géphangja válaszolt.

Hát persze. Margit néni már alszik, nyilván kikapcsolta a telefonját.

Lassan végiggörgette a telefonkönyvet, de egyetlen nevet sem talált, amelynek a tulajdonosa örült volna, ha ilyen késői órán megcsörgeti. Szája sarkánál megfeszült egy izom, és csüggedten a csupa üveg és króm asztalra tette a telefont. Úgy döntött, inkább letusol. A fürdőszobába ment, és letépte a celofánt egy fogkeféről. Ahogy a tubust kereste a polcon, tekintete találkozott a tükörképével. Mereven bámulta magát egy percen át, akkurátusan szemügyre véve a parányi ráncokat, a nagy szemét, a keskeny orrát. Végül szomorúan ledobta a fogkefét.

– Cseszheted a hatalmadat, Gitta – sóhajtott.

2

2013. április

A szürke Porsche Boxster a külső sávban haladt az Erzsébet körúton a Nyugati pályaudvar felé. A férfi ráérősen vezetett, közben a nőket figyelte, akik a sűrű tavaszi esőben lehajtott fejjel siettek a dolgukra, a kopogó cipők torz tükörképe kirajzolódott a nedves járdán. Egyik sem pillantott a grafitszínű, lapos sportkocsi felé, inkább kendővel fedték arcukat a metsző szélben, vagy éppen gallérjukba fúrták leszegett állukat. Tamási Frank elmorzsolt egy szitkot a foga között. Nem azért vette a kocsit, hogy aztán senki se foglalkozzon vele. Jobbra indexelt a Szófia utcánál, és felpörgette a motort, ahogy egy karcsú lábszárat látott elvillanni egy kabát széle alatt, de a nő ügyet sem vetett a kocsira.

A Porsche bekanyarodott az utcába, és lassan gurult a vásárcsarnokig. Kicsit továbbment, majd leparkolt az első üres helyre. Tamási kiszállt, és a bár felé igyekezett. A pincelejárat meredek lépcsőjén füst és meleg hullámzott felfelé. Annak ellenére, hogy a dohányzási tilalom már egy ideje életbe lépett, itt senki sem foglalkozott ilyesmivel. A szabály egyszerű volt, de működött. Aki akart, rágyújtott – viszont fizette a tulaj helyett a büntetést. Persze csak abban az esetben, ha valami tudatlan ellenőr merészelte megbírságolni a bárt. Ezek aztán soha többé nem jöttek újra. Vannak helyek, amik így működnek, és ez éppen ilyen volt.

Tamási leért a lépcsőn, odaintett a pultnál könyöklő csaposnak, aki a szemközti falra függesztett tévén a sportcsatornát figyelte. A pasas rávigyorgott, és egy poharat vett elő.

– A szokásosat?

– Persze – bólintott Tamási, és mire a pulthoz ért, már készült az itala. Egyujjnyi gin, három deci szóda. Mint mindig.

– Kösz. Itt van már?

– Aha. Hátul ült le.

Fogta a poharat, és a hátsó helyiség felé indult. Az üzletember külsejű férfi már ott üldögélt a marhabőrrel bevont padok egyikén, és kólát szopogatott. Idegesnek tűnt, láthatóan nem érezte jól magát ezen a helyen. Tamásinak eszébe jutott, hogy Temesvári minden bizonnyal azon töri a fejét, hogy ha végeztek, azonnal tisztítóba viszi a drága öltönyt, mert a hely füstös levegője beeszi magát a szövetbe.

Tamási kezet fogott az idegesen feszengő férfival, és leült vele szemközt az asztalhoz.

– Helló.

– Megcsinálta?

– De udvariatlanok vagyunk – mosolygott Frank, és belekortyolt az italába.

– Nem jópofizni jöttem. Drága az időm.

– Ahogy az enyém is. Itt a pénz?

– Megcsinálta?

– Meg – adta meg magát Tamási.

Temesvári Áron egy kicsit megkönnyebbült.

– Mesélje el, hogyan!

– Minek? Magának az a lényeg, hogy…

– Hadd döntsem el én, hogy nekem mi a lényeg, bassza meg! – csattant fel az üzletember. – Mesélje el, hogyan csinálta!

Tamási összehúzta a szemét. Jókötésű, erős testalkatú, száznyolcvan magas férfi volt, aki haját tüskére vágatta, és állandóan gondosan nyírt borostával mutatkozott, hogy harminchárom événél idősebbnek tűnjék. Fekete zakójához viselt egyszerű fehér pólója alatt kirajzolódtak kemény izmai. Érezte, hogy ereiben áramlani kezd az adrenalin. Legszívesebben szájon verte volna ezt a nagyképű amatőrt, de nem tehette, hiszen az még nem fizette meg a munkáját. Volt már, hogy eljárt a keze, most nem akarta ezt kockáztatni. Ellazította a farmernadrág alatt megfeszült combizmait, és kényelmesen hátradőlt.

– A maga kulcsával mentem be. A hálószobát és a nappalit bekameráztam. A hálóban az ágy fölötti polcon kicseréltem egy könyvet, és a mikrokamerát a gerincébe fúrt lyukban helyeztem el. Ha érdekli, a Lady Chatterley szeretője a könyv – engedett meg magának némi élcet Frank.

– A nappaliban a tévé feletti festmény bal felső sarkában dugtam el a kamerát. Maga ugyan nem mondta, de körbejártam a lakást, és a vendégszobát is bedrótoztam. Az ajtófélfa felett rögzítettem a cuccot. Mindegyiket kipróbáltam. A továbbítóegység a gázóraszekrénybe került. Megnéztem a matricát, két és fél hónapja olvasták le, tehát senki sem fogja nyitogatni háromnegyed éven át.

– Helyes – bólintott Temesvári.

– Itt van a kód – tolt át az asztalon egy cédulát Tamási. – A netes elérhetőséget tudja, ha ezt a jelszót beüti, mindhárom kamera képét látni fogja. A hálószobai és a nappaliban lévő alkalmas közelítésre is, a harmadik nem.

– Miért nem?

– Maga eleve csak kettőt akart, ezért kettőt vittem magammal. A lakásban aztán láttam, hogy még egy kell, mert a vendégszoba is adja magát egy félrekefélésre. Grátisz felszereltem a saját készletemből egy régebbit, de az ennyivel kevesebbet tud.

– Értem. Mennyi volt a cucc?

Újabb papírlap csúszott át az asztalon.

– Ez a számla a vásárlásról. Nem a maga cége nevére szól, ne féljen. Gondolom, úgysem akarta elszámolni. Csak a látszat kedvéért kértem, ilyen eszközöket senki sem vesz csak úgy blokk ellenében. Anyagárként annyit kérek, amennyi a számlán van.

– És a maga kamerája?

– Mondtam. Benne van a munkadíjamban.

– A pasasról mit tud? – váltott témát Temesvári, miközben eltette a számlát.

Tamási fejből sorolta az adatokat.

– Negyvenhárom éves, orvos. A felesége a rendelésen ismerte meg, amikor elment rákszűrésre. Fél éve dugnak. A neje úgy tudja, maga egész hétvégén Münchenben van. Ma délutánra beszélték meg, hogy a doki átmegy hozzá. Szerintem úgy öttől érdemes moziznia.

Temesvári arca megfeszült. A belső zsebéből egy borítékot vett elő, és áttolta az asztalon. Frank elvette, és futólag átszámolta.

– Ez csak a fele.

– Ennyit tartok méltányosnak. Alig dolgozott, pár óra alatt végzett.

– Nem ebben egyeztünk meg.

– Üzletember vagyok. Annyit fizetek, amennyit az elvégzett munka ér.

– Még egyszer elmondom, nem ebben egyeztünk meg.

– Másképp döntöttem.

Temesvári hirtelen felállt, mire Tamási elébe lépett. Az üzletember előhúzta a zsebéből a kezét, amelyben egy pisztolyt tartott.

– Egy lépés, és lövök – sziszegte remegő hangon Temesvári.

Frank két lépést tett hátrafelé, és oldalra billentette a fejét. Egyenesen a fegyver csövébe bámult.

Nem először került ilyen szituációba, és úgy sejtette, nem is utoljára.

Amikor a távoli vidéki kisvárosban meglátta a napvilágot, még egyáltalán nem úgy nézett ki, hogy 2013 tavaszán, egy esős délutánon bele kell bámulnia egy fegyvercsőbe.

Apja jól menő fogorvos volt, anyja pedig azzal múlatta az időt, hogy megpróbált nem beleőrülni abba, hogy semmit sem csinál. Csak ült otthon, és a lakást csinosította, újabb meg újabb marhaságokra költve férje pénzét, és egyre inkább sajnálta magát, hogy nem tud kiteljesedni. Hogy valójában miben is akart volna kiteljesedni, az soha nem derült ki, mert az azzal járt volna, hogy ki kell mozdulnia, és végre egyszer egyedül csinálnia valamit. Ez már azonban meghaladta a vágyait. Sokkal egyszerűbb volt ülni, és arról álmodozni, hogy mit is kéne csinálni, mint kimenni, és tényleg csinálni is valamit.

Aztán megszületett Frank, és érkezésének semmi más célja nem volt, mint az, hogy anyja végre valami értelmes elfoglaltságot találjon magának. Ez azonban azzal járt, hogy mindent kipróbált rajta az asszony, amit ő ugyan sohasem tett meg, de meg volt róla győződve, hogy az a fia épülésére szolgál majd. A fiúcska tagja volt az összes létező szakkörnek, szolfézsra járt, majd hegedülni, később három nyelvet tanult egyszerre különórákon, de végigjárta a hittant éppen úgy, mint az akrobatikus rock and roll tanfolyamot. Amikor pedig betöltötte a tizennyolcadik évét – megszökött.

Anyja ezt úgy élte meg, hogy Frank eltűnt, bejelentette hát a rendőrségen. Néhány héttel később meg is találták a rendőrök a váci vasútállomáson. Borostásan aludt egy padon, de mivel már nagykorú volt, nem történt semmi, anyjával is csak azt közölték, hogy él, de a fiú kérésére azt már nem, hogy hol találták meg.

Apjával tartotta a kapcsolatot, hetente felhívta a mobilján, már csak azért is, hogy az utaljon át némi készpénzt a fiú bankkártyájára. Frank szabadságvágya azért addig már nem terjedt, hogy a Visa jelentette köldökzsinórt is elvágta volna. Két éven át a vidéket járta, de az alkalmi munkák nem sokat hoztak, meg hát ott valóban dolgozni is kellett volna, ám ahhoz nem fűlött a foga.

Budapesten kötött ki, és néhány hónap után már marihuánát árult a Keleti pályaudvar árnyékában. Hamarosan kiderült, hogy neki nem lenne szabad ott terítenie a portékát, és ez a felismerés három törött bordával járt. Ekkor ment haza először, mert nem volt hová mennie. Anyja megint feltételeket szabott, de mivel a fiatalember már tudta, hogy a családi házon kívül sem minden fenékig tejfel, elfogadta az ultimátumot. Néhány évig jó fiú volt. Majdnem elvégezte a testnevelés szakot, és pár évig dzsúdózott. A sportban azonban kitűnt egy nagy hibája. Mérkőzés közben olykor, ha valami szabálytalanságot követtek el a sérelmére, egyszerűen lement neki a függöny. Mikor újra ura volt önmagának, ellenfele rendszerint már véresen hevert a lábánál, őt pedig hárman-négyen igyekeztek megfékezni. Ez kétszer fordult elő, akkor a dékán eltanácsolta a főiskoláról.

Aztán az anyját elvitte a rák, s ezúttal az apja bolondult meg. Felszabadulva az asszony által jelentett három évtizedes teher alól felhagyott a praxissal, és magán viselte a férfiklimax minden főbb tünetét. Harleyk és nagyon fiatal lányok között töltötte napjait, mígnem egy nyálkás balatoni hajnalon, egy motorostalálkozó után nem várt eleget, hogy kimenjen belőle az éjszakai whisky hatása, és telibe talált egy fát.

Frank megörökölte a nagyatádi házat, meg pár milliót a bankszámlán. Nagyjából egy évig tartott, míg a nyakára hágott a pénznek, akkor eladta a házat, és lakást vett Budapesten. Korábbi évfolyamtársai útján bekerült az éjszakai életbe, és hamarosan rájött, hogy pénzt lehet keresni, ha bizonyos embereknek segít. Megoldom a problémáikat – szokta mondani. Valahol a magándetektív és a verőlegény között talált egy piaci űrt, amit betöltött, de időnként azzal is komoly összegeket keresett, hogy gazdag, kielégítetlen nőknek adta meg, amire vágytak – majd könnyített a bankszámlájukon. Soha egyik sem tett ellene feljelentést, amikor lelépett, mert jó szívvel emlékeztek rá. Kedves volt, és úgy teljesített, akár egy tenyészbika. Mégiscsak kellemesebb pénzkereset volt, mint az éjszaka nyújtotta egyéb lehetőségek, noha két év után már saját tapasztalatai alapján doktorálhatott volna a narancsbőr megjelenési formáiból.

Ehhez a műfajhoz azonban pénz is kellett, mivel a gazdag nők csak a pénzszagra mozdultak rá. Arra, ha nem azt érezték azonnal, hogy le akarják őket húzni. Ebbe az üzletbe invesztálni kellett, hogy a végén pénzt hozzon. Ruhák, márkás óra, pezsgős vacsorák, kocsi. Vajon ki gondolná egy Porschét hajtó férfiról, hogy valójában a nő pénzére utazik…?

Ezért vette a használt Boxstert. Mágnesnek. Egy nő aligha fogja megmondani, hogy ez egy tizenegy éves kocsi, csak azt látja, hogy Porsche. Ám ebből az üzletből egyelőre még nem élt meg, ezért továbbra is elvállalt más megbízatásokat, mint például Temesvári Áron csalfa feleségének megfigyelését. Ennek köszönhette, hogy éppen egy pisztoly csövébe nézhetett.

Oldalra billentett fejjel megvizsgálta a fegyvert, majd elhúzta a száját.

– Ez egy gázpisztoly, Temesvári. Egy Röhm RG9. Buziknak való, de úgy látom, itt helyben is vagyunk. Egyébként meg úgy fogja, mint kurva a liliomot. – Tamásinak hirtelen elment a kedve ettől az alaktól, és lemondóan legyintett. – Na, húzzon a picsába, nem fogok vitázni egy ilyen szarrágóval.

Félreállt, és leengedte a karját.

Frank érezte, hogy elméjére kezd leszállni a vörös köd. Nem is küzdött ellene. Ismerte a jelenséget régről, de sosem tanulta meg kontrollálni. Temesvári indult, hogy eliszkoljon mellette, de amint egy vonalba értek, Frank jobbja meglendült, és tenyérrel hatalmas ütést mért az üzletember tarkójára. A férfi elvesztette az egyensúlyát, feje előrebillent, bele a már érkező bal ökölbe. Azonnal összecsuklott, orra ferdén állt, ahogy elterült a deszkapadlón. A vér máris ömleni kezdett. Tamási a következő egy percre később egyszerűen nem emlékezett.

Amikor ismét ura volt önmagának, Temesvári rongycsomóként hevert a földön. Frank lenézett rá, és komolyan elgondolkodott, hogy még rúg rajta kettőt-hármat, de az eszméletlen alak ezt már nem érezte volna. Megcsóválta a fejét.

– Micsoda egy fasz.

Lehajolt, kivette Temesvári tárcáját, és kiforgatta. Csak bankkártyák és igazolványok voltak nála. Tamási mindegyiket kettétörte. Egy kis figyelmesség. Idő és pénz lesz a pótlásuk. Készpénz azonban nem volt több annál, mint amit átadott a borítékban. Ez pedig kevés volt. Pokolian kevés. Frank idegesen otthagyta a földön heverő alakot, és elővette okostelefonját. Belépett a Temesvárinak is megadott honlapra, ahol a kamerák képét kellett volna megtekintenie az üzletembernek. Megváltoztatta az imént megadott kódot. Temesvári Áron a semmire dobott ki ezer eurót.

Kifelé menet a csapos előtt megállt, és intett neki, hogy jöjjön közelebb.

– Ez a marha nem akart fizetni.

– Mit csináltál vele?

– A szokásos. Majd fel kell mosni, meg adj neki egy zsebkendőt, mielőtt kirúgod, nehogy mindent összevérezzen. – Egy tízezrest tett a pultra. – A fáradozásodért.

– Baszd meg! – dühöngött a csapos. – Unom már, hogy állandóan lemegy nálad a függöny, Frank. Uralkodnod kéne magadon, a kurva életbe!

– Nyugi már.

A férfi benézett a hátsó helyiségbe, majd indulatosan a pultra dobta a kezében tartott rongyot.

– Ne gyere többé, Frank, oké? Ezt még valahogy elintézem, de ha bukás van, most feldoblak. És tényleg ne gyere többet!

– Oké, oké.

– Tűnj a francba!

Tamási vállat vont, felment a lépcsőn, és kilépett az utcára. Órája tizenhárom ötvenötöt mutatott. Helyes. Kettőre volt bejelentve a szemközti masszázsszalonba. A gond nem is ezzel volt, hanem a hiányzó ezressel, amit Temesvári elcsalt. Annak az ezresnek megvolt a helye. Gondterhelten megkerülte a Porschét, átballagott az utcán, és belépett a szalon ajtaján. Talán masszázs közben majd kitalál valamit, gondolta.

Öt perc múlva Tamási arccal lefelé meztelenül hevert a masszázsszalon egyik asztalán, és várta, hogy a jól ismert ukrán lány hozzálásson izmainak átgyúrásához. A többit majd meglátja, döntötte el a férfi. Ma nem nagyon tudott lazítani, feszült volt, hogy honnan szerezze meg azt a hiányzó ezrest. Ami a masszázst illeti, ha a lány jól dolgozik, talán lesz hozzá kedve a végére, ha nem, akkor nem.

Irina elhúzta a függönyt, és szó nélkül munkához látott. Bekente a kezét olajjal, aztán az asztal végéhez állt, és elkezdte a férfi talpát masszírozni.

Tizenöt perccel később Tamási már valami kellemes, félálomszerű állapotban pihent. Lélegzése lelassult, lába ellazult, bőre felforrósodott. Egyre inkább elfeledte a kinti világ gondjait, és egyre többet gondolt Irina méretes, bár melltartó nélkül kiábrándítóan lógó keblére. Alighanem mégis lesz ma kedve a dologhoz. Eljátszott a gondolattal. A lány egy szót sem tudott magyarul. Legalábbis a tulaj ezt mondta. Ettől még lehet, hogy az egész hazugság, de az tény, hogy soha egyetlen magyar kifejezést sem ejtett ki a száján. Ha nagy ritkán megszólalt, akkor oroszul karattyolt valamit. Ilyenkor Frank csak vigyorgott, aztán intett neki, hogy csinálja csak tovább a dolgot. A lány pedig értett a munkájához. Meg a masszázshoz is.

Harminc perc telt el. Tamási már a hátán feküdt, csípőjére egy törülközőt terített a lány, miközben a combja belső oldalát gyúrta. A férfi tökéletesen ellazult, éteri nyugalom szállta meg. Nem is látta, ahogy a függönyt elhúzzák, és két alak lép be a parányi fülkébe. Irina méltatlankodásba kezdett volna, de akkor meglátta az érkező férfi arckifejezését. Azonnal becsukta a száját. Ismerte ezt a típust, nem először látott ilyeneket. Odahaza Kirovográdban ugyanígy nézett ki ez az állatfajta, pusztán ott máshogy öltöztek. A különös csupán az volt, hogy az érkező társa egy nő volt, a fenyegető arckifejezés viszont ugyanaz. A szájára tette az ujját, majd fejével a kijárat felé intett. Irina bólintott, hátralépett az asztalon heverő Franktól, és kisurrant a függöny résén.

A két érkező egymásra nézett, a nő közelebb lépett, és Tamási mellizmát kezdte masszírozni.

– Ez az, Irina, ez az – motyogta Frank, és élvezte, ahogy a női kezek a hasa felé haladtak tovább.

Aztán váratlanul megtört a varázs.

– Csak ekkora farkad van, Frank?

Férfihang volt.

Tamási azonnal mozdult volna, de az addig oly bársonyos női kéz acélmarokká változott, kétoldalt belemart a csuklyásizmába, és visszarántotta az asztalra. Nyekkenve landolt, szeme a támadókat kutatta, és felkészült az ütésekre – de azok nem jöttek. A nő hátrébb lépett, és a férfi is óvatosan visszakozott.

Tamási felült, és fájdalmasan megmozgatta a vállát.

– Marhák – morogta.

A Bódi testvérek, Sándor és Anita kárörvendőn vigyorogtak áldozatukra.

– A frászt hoztátok rám.

– Rossz a lelkiismereted?

– Hát, mit mondjak, nem ezt vártam, ahogy itt feküdtem álló farokkal!

– Ez állt? – vigyorgott a nő.

– Kapd be!

– Észre se venném.

– Na, elég az udvarlásból – zárta le a témát Sándor. – Tudod, miért jöttünk.

Tamási megadóan bólintott. Az asztalon ülve átnyúlt, a fogasról leakasztotta a zakóját, és a belső zsebből előhúzta a tárcáját. Ezer eurót számolt le az asztalra, és odatolta a behajtó elé. Bódi nem nyúlt a pénzért.

– Ez csak a fele.

– Ennyim van – mutatta Tamási a tárca üres zsebét. – Nem folyt be egy…

– Leszarom. Hol a másik ezres?

– Ezt magyarázom. Nem fizetett egy pasas, aki…

– Ez a te problémád. Az enyém meg az, hogy kétezer helyett csak ezerrel akarod kiszúrni a szemem.

– Két nap és meglesz.

– Csuka nem fog örülni. A múltkor is késtél.

– De törlesztettem!

– És mit mondtam akkor?

– Nézd…

– Mit mondtam akkor!? – üvöltötte Bódi.

Megfagyott a levegő. A nő oldalra lépett, és rugós kést vett elő. Nem akart ő szúrni, ó, dehogy – pusztán Franknak szólt a figyelmeztetés, hogy nyugalom. Mégiscsak cselgáncsedzői képesítése van, és Anita semmiképpen sem akart verekedni vele. Tudta, hogy a bátyja sem. Sándornak még mindig fájt az oldala, mert egy hete egy elkeseredett adós váratlanul rájuk támadt. Nekilökte a férfit a konyhai pultnak, mielőtt kivetette magát a kispesti lakás nyolcadik emeleti ablakán. A két Bódi csak állt a konyhaablakban, és nézték, ahogy huszonhat méterrel lejjebb a járdán szétfröccsen a pasas feje. Még számukra is elgondolkodtató pillanat volt. Sándornak pedig elrepedt egy bordája. Nem egyszerű kenyérkereset ez.

Most nem akartak verekedni, hiszen ha arra készültek volna, többen jönnek Frankhoz. Tamásinak azonban a kés láttán meg kellett osztania a figyelmét. Igazából persze fel sem merült benne, hogy támadjon. Bódiék Csuka behajtói voltak, és ő nem akart ujjat húzni Csukával.

Csakhogy Frank immár másodszor nem fizetett. A férfi nyelt egyet, mielőtt halkan válaszolt.

– Azt mondtad, ha megint kések, az egész esedékessé válik.

– Pontosan.

– De nem hiszem, hogy…

– Megvilágítom – szólt közben mézesmázos hangon Anita. – Tízezret kértél kölcsön Csukától. Még azt is tudom, hogy azt a kurva tizenegy éves Porschét vetted belőle. Havi kétezret vállaltál, egyszer fizettél, másodszor késtél, akkor megmondtuk, mi lesz. Megint késel. Ennyi. Jössz tízezerrel.

A szokásos határidő van rá, vagyis egy hét. Megoldóembernek reklámozod magad. Az a híred, megoldod, ha valaki a problémájával fordul hozzád. Hát most oldd meg a saját problémádat!

Tamási kétségbeesetten bólintott. Így megy ez, csak szar dolog, ha az emberrel megtörténik. Nem is ellenkezett, tudta, hogy felesleges. Bódiék mindössze Csuka szószólói. Nem érdemes vitázni velük, mert még össze is verik, és úgysem módosítanak sem feltételt, sem határidőt, mert Csuka sem tenné.

– Nem hallottam – jegyezte meg Sándor.

– Rendben van – sóhajtott Tamási. – Egy hét múlva meglesz a pénz.

– Akkor egy hét múlva. Felhívlak, hogy hova hozd.

– Rendben.

Anita végigmérte a törülközőben ücsörgő férfit.

– Tényleg állt az előbb – jegyezte meg.

– Mi? – nézett fel zavartan Tamási.

– A farkad. Állnia kellett, mert most már nem is látszik.

– Menjetek a picsába!

Bódi Sándor derűsen biccentett, és a nővére nyomában kilépett a masszázsfülkéből.

Frank leugrott az asztalról, és a ruhájáért nyúlt. Irina lépett be az ajtón.

– Ja pradolzsáju… – kezdte óvatosan.

– Te is menj a picsába! – lökte félre a nőt az ajtóból Tamási, és menet közben rántotta magára a nadrágot meg a pólót. A zakóját a vállára kanyarította, de a papucscipőhöz meg kellett állnia egy percre, mire fél lábon ugrálva belekínlódta magát a szűk lábbelibe.

Kilépett az utcára, és körülnézett. A Bódiék által használt kék Audi éppen most fordult be a sarkon a Rózsa utcába. A tekintete a Boxsterre esett. A vezetőoldali tükör le volt rúgva, a vezetékeken himbálódzott. Tamási odament, megpróbálta visszapattintani a helyére, de látnia kellett, hogy eltört az illesztés. Tehetetlen dühében kitépte a vezetéket, és a tükröt behajította az első ülésre.

– A kurva anyátokat! – csapott dühösen a volánra.

Percekbe telt, míg megnyugodott annyira, hogy gondolkodni tudjon. Egyértelmű volt a helyzet, pénzt kell szereznie! Mindenáron…

De honnan?

3

A fehér villa első pillantásra úgy nézett ki, mint egy parasztház. Ha azonban alaposabban szemügyre vette az ember, meglepetések érték. Ahogy közelebb ért hozzá a szemlélő, egyre nagyobbnak és nagyobbnak tetszett. Nádfedeles tetején köríves ablakok bújtak meg, amelyek a tetőtér beépítéséről vallottak. Felettük vaskos, hófehérre festett kémények törtek a magasba. Oldalán mellvédes tornác futott végig, az ablakkeretek pedig dióbarna színt kaptak. A házat megkerülve hatalmas üvegezett erkélyajtó tűnt fel, mely százötven négyzetméteres teraszra vezetett. Innen csodás panoráma nyílt az apátságra és a belső tóra. A villát újonnan építették, de a tapolcai építész kiváló munkát végzett: az épület magán hordozta a Balaton-felvidéki építészet minden jegyét, s így pompásan idomult a lankás domboldal levendulamezői és takarosan rendben tartott szőlősorai közé. A levendula még zölden virított, a virágzás majd csak bő két hónap múlva lesz esedékes.

A házat két és fél méteres terméskő kerítés vette körbe, tetején több helyen biztonsági kamerák forogtak, a kapu zárva volt. A villa zúzott köves udvarában két Mercedes várakozott egy Lexus és egy S8-as Audi mellett. A szomszédos diófa árnyékába állított asztal mellett három sofőr ücsörgött, az időt beszélgetéssel múlatták.

A teraszon négyen ültek, a még hűvös alkony ellen vastag dzsekikkel védekeztek. Az abroszon a vacsora után felszolgált nagy tál diós zserbó és friss gyümölcs mellett metszett üvegkancsóban fehérbor és ásványvíz állt.

Telegdi Géza vaskos szivart tartott az ujjai között, de nem gyújtotta meg, csak elgondolkodva forgatta.

– Szerintem a kenderesi gyár részleteit megbeszéltük. Nekem most nincs más ötletem, hogy mit is kellene még egyeztetnünk abban az ügyben.

– Egyetértek veled – bólintott a mellette ülő alacsony, nagyon kövér Kiss Tibor. Ő volt az ország egyik legnagyobb ingatlanspekulánsa. Specialitása az olcsó vétel, drága eladás volt, és ehhez páratlan hatodik érzék társult, hogy mi az, amibe érdemes befektetni. Természetesen ennek a hatodik érzéknek jót tettek azok az önkormányzati és felsőbb politikai kapcsolatok, amelyek időnként kiszivárogtattak bizonyos információkat. Ezek alapján már sokkal könnyebb volt kitalálni, hol érdemes megvenni egy mezőt, amit két hónap múlva váratlanul kisajátítanak autópálya-építés vagy egy ipari park felhúzása céljából. „Ez az ország így működik – szokta mondani Kiss. – Így működött már ötszáz éve is, meg kétszáz éve is. Olvassátok csak el Jókaitól Az arany embert. Bennfentes információ nélkül nincs pénz.”

– Talán akkor igyunk még egyet! – javasolta a tárgyalás harmadik résztvevője, egy vörös szakállú, karcsú, hetven év körüli férfi. – Van valami másod ezen a finom veltelinin kívül is, Géza? Valami édesebb?

Telegdi az ingzsebébe dugta a szivart, és kiegyenesedett ültében.

– Hogyne lenne! – A villa felé fordult, és elkiáltotta magát. – Tamás!

A fiatalember egy pillanat alatt előkerült.

– Parancsoljon, Telegdi úr!

– A traminiből hozzon egy kancsóval. Ezt meg töltse újra!

Egy perc múlva a szakállas férfi, Halmos Antal elégedetten csettintett, ahogy visszatette a poharát az asztalra.

– Finom!

– Nekem túl édes – jegyezte meg a jelenlévők legfiatalabbja, a negyvenöt éves Varga Károly.

– Ilyen fiatalon nekem is az volt – bólintott Telegdi. – Csak ahogy öregszem, egyre inkább értékelem a félédest és az édeset.

A korban hozzá sokkal közelebb álló Kiss és Halmos egyetértően nevetett. Varga is csatlakozott hozzájuk.

– Értem én, Géza bátyám, tulajdonképpen már én is efelé haladok.

– Ez az első lépés, Karcsi. Aztán jön a szódavíz, és hamarosan azon kapod magad, hogy egyszer csak nem áll fel.

– Akkor fel is kötöm magam!

– Én is azt mondtam – legyintett Telegdi. – Aztán eljött az idő, én meg azt éreztem, na, egy gonddal kevesebb.

– Ez milyen kurvára így van! – kacagott harsányan a társaság legidősebb tagja, a hetvenharmadik évét taposó Halmos.

– De szép kilátások! – vigyorgott Varga, és mégiscsak töltött magának a traminiből.

– Szép, nem szép, ez van.

Telegdi észrevétlen intésére Tamás ismét megjelent, és apró figyelmességként egy újabb kancsót helyezett az asztalra, azután csendben visszament a házba.

– Ez az előbbi veltelini. Idd inkább ezt, ha ez ízlik. A saját szőlészetemből van, örülök, ha jónak találjátok.

– Kitűnő.

– Akkor egy kartonnal berakatok a kocsidba.

– Lekötelezel, Géza bátyám – bólintott Varga, mire Telegdi Géza a Tamásként emlegetett fiatalember felé hunyorított, aki fejbólintással nyugtázta az utasítást, és elment.

Egy ideig élvezték a bort és a látványt, ahogy a nap lassan lefelé tartott az égbolton. Az apátság harangja megkondult, mindannyian odapillantottak. Csendben kivárták, míg a harangzúgás visszhangja elenyészik a lankák közt.

– Igazán itt maradhatnátok éjszakára – jegyezte meg Telegdi.

– Sajnos ma nem megy. De azt hiszem, veszek én is egy házat Tihanyban – morfondírozott Kiss. – Gyönyörű ez a vidék. Szólj, ha tudsz valami jót!

– Mindenképpen. És te, Anti?

– Eh, ha előbb gondolkodom! – bosszankodott Halmos. – De az asszony vár Pécsett.

– Nekem meg sajnos vissza kell mennem Pestre – szabadkozott Varga, a társaság legfiatalabb és egyben alighanem leggazdagabb tagja. Ő Amerikában látta meg a napvilágot, de anyja és apja is magyar volt. Amikor 1956-ban disszidáltak, oly sok honfitársukkal ellentétben nekik volt hova menniük. A lány nagyapja már évtizedek óta Vermontban lakott. Moteleket üzemeltetett az öreg, aztán lett egy komolyabb hotelje, majd még egy. Mire a fiatalok megérkeztek, már huszonhét egységből álló szállodalánca volt a nagypapának. Ebbe a környezetbe született bele Varga. Harminchat évesen örökölte meg az akkorra már világszerte ismert üzletet. Európában is terjeszkedett, és három éve tért haza, hogy kitapasztalja a magyar piacot. Gyorsan felmérte, hogy vannak benne lehetőségek, még ha nem is feltétlenül a szállodaiparban. Az elmúlt években csatlakozott néhány ingatlanüzlet kapcsán Telegdi Géza üzleti köréhez. Mostanra látta megérni az időt, hogy talán egy szállodát is érdemes felépítenie.

Telegdit határozottan megkedvelte a hároméves üzleti együttműködés során. Halmos semleges volt számára, Kiss Tibort viszont nem szívelte, bár ennek semmi jelét nem adta, és Kiss is úgy tudta, nagyon jóban vannak. Varga ettől függetlenül azt sem hitte el, amit Kiss akár csak kérdezett. Még sosem csapta be üzlettársa, de Varga Károly mindent kétszer ellenőrzött, ami Kisstől származott. Magától nem állt volna le üzletelni vele, ám a férfi már Telegdi csoportjához tartozott, ezért ha Telegdinek megfelelt, úgy gondolta, neki is megfelelhet. Lehet, gondolta Varga, talán csak az idegesíti, hogy Kiss állandóan vibrált, kapkodott, fecsegett.

Halmos ezzel szemben igazi lassú víz típus volt. Nyugodt, csendes, megbízható. Építési vállalkozása volt, amely valahogy átvészelte a 2008-ban induló válságot, és a felszínen tudott maradni. Nagy állami megbízásokat szerzett évek óta, és senki sem értette, hogy lehet az, hogy kormányok jönnek, kormányok mennek, de Halmos mégis odafér az állami megrendelések húsosfazekához. Ebben annak is szerepe lehetett, hogy úgy élte az életét, hogy ne hagyjon maga után ellenségeket. Ha valaki elől elhappolt egy munkát, valahogy kiengesztelte a tender vesztesét is, rendszerint átpasszolt egy másik üzletet, vagy bevette az eredeti munkába alvállalkozóként. Nem is nagyon voltak ellenségei, pontosabban akik voltak, azok egyszerűen kiengesztelhetetlenek voltak. Márpedig akit Halmos nem tudott kiengesztelni, annak valami baja volt az agyával, azokkal meg úgyis kár üzletelni. Az iparág úgy ismerte, mint korrekt, szavatartó férfit, ami a huszonegyedik század magyar üzleti életében önmagában unikumnak számított.

– Ha mindenki siet, talán térjünk rá az utolsó napirendi pontunkra – javasolta Telegdi, és lapozott egyet az előtte heverő mappában. – Úgyis leginkább ezért jöttünk ma össze.

– A zuglói projekt – hümmögött Kiss.

– Egyelőre nincs olyan, hogy zuglói projekt – mutatott rá Halmos.

– Igaz. Egy ötletünk van csupán.

Varga elvett egy süteményt.

– Titokzatosak voltatok a telefonban.

– Ez nem telefontéma. Amerikában voltál, addig várhatott, míg hazaérsz.

– Szóval?

Telegdi beszélni kezdett.

– Óriási állami beruházás van készülőben, talán hallottad, átépítik a Puskás stadiont. Arra gondoltunk, amint elkészül, nyilván majd használni is akarják. Rengeteg sportesemény, koncert, rendezvény várható. Három vagy négy év múlva készül el, ha minden igaz, és mi addigra szeretnénk egy szállodát a közelben. – Telegdi a többiekre pillantott, akik éberen figyelték. Egyenesen Varga szemébe nézett. – Itt jössz te a képbe. Mesélted, hogy szeretnél itthon is nyitni egyet a láncból. Nos, itt a remek alkalom. Te hozod a márkanevet, meg beszállsz az építkezésbe. Mi szintén beszállunk tőkével, és hozzuk a telket.

Varga Károly nem lepődött meg igazán, valami ilyesmire számított. Megsimogatta az állát, és kérdezni kezdett, hogy időt nyerjen.

– Milyen messze van a telek a stadiontól?

– Pár száz méter.

Varga halkan füttyentett. Az Államokban bejött a dolog, hogy nagy sportlétesítmények mellé szállodák települnek. Működhetne akár Magyarországon is…

– Nos? – türelmetlenkedett Kiss.

Varga vállat vont.

– Nem hangzik rosszul. Mármint így elsőre…

A három férfi megkönnyebbülten összenézett.

– Hol is van ez a telek pontosan? – kérdezte Varga.

– Máris mutatom.

Telegdi kinyitotta az asztalon heverő laptopot, és lehívott egy műholdképet.

– Ez az Abonyi utca – mutogatta a többiek felé fordított kijelzőn Telegdi. – A XIV. kerület Istvánmező nevű része. Csendes környék, és kiváló a közlekedés. Itt pillanatok alatt kint van az ember kocsival a Hungária körúton. A Thökölyn pár perc a belváros, míg a másik irányban ötpercnyire van az M3-as autópálya. Erre gondoltunk, erre a három házra.

Az üzlettársak töprengve nézték a képet. Varga szólalt meg először.

– Ez nem telek. Itt házak vannak.

– Majd lebontjuk.

– Nem állnak ezek műemléki védelem alatt?

– Nem – jelentette ki túlzottan is gyorsan Kiss, mire Varga áthatóan ránézett. A kövér férfi pár másodperc múlva vállat vont: – Pontosabban már nem.

Varga Károly megcsóválta a fejét.

– Nem is akarom tudni.

Kiss csak vigyorgott, de nem szólalt meg.

– Tehát ha nincs műemléki védelem, akkor átalakítható, bontható?

– Igen. Lehetnek apróbb hivatali kötözködések, de ezek legálisan elsimíthatóak.

– Biztos?

– A fejlődés mindenkinek érdeke.

– Ezt mondták az indiánoknak is.

– Na és? Talán nem volt fejlődés?

– Ha úgy vesszük, volt.

– Nem lehet mindig mindenkinek kinyalni a seggét, Karcsi.

– Pedig muszáj lesz, ha azt akarjuk, hogy tényleg működjön a dolog… Megvannak a tulajdonjogok?

Halmos megköszörülte a torkát.

– Kettő igen. A két szélső épület.

Varga megint felpillantott.

– A két szélső? Az semmit sem ér. A középső nélkül nem lehet megvalósítani a tervet.

Telegdi átvette a szót.

– Éppen ezért vagyunk ma itt. A két szélső már a Telegdi Művek egyik leányvállalata nevén van, de a középső ingatlan még nincs. A gond az, hogy ez egy régi, úgynevezett körfolyosós bérház. Minden lakás magánszemélyek nevén van. Az elmúlt egy évben szép lassan felvásároltuk majdnem az összeset úgy, hogy nem keltettünk vele feltűnést.

– Akkor mi a gond?

– Öt nem eladó.

– Öt lakás?

– Aha.

– Mi az, hogy nem eladó?

– A tulajdonosok nem akarják eladni.

– Ígérjünk többet!

– Már megtettük. Idős, nyolcvan feletti lakó van mind az öt lakásban. Az egész életüket itt élték le, és ezen nem is akarnak változtatni. A pénz nem számít, tesznek rá. Egyszerűen csak itt akarnak meghalni. Azt mondják, innét már csak a temetőbe viszik el őket.

Varga csodálkozva dőlt hátra.

– Nálunk Amerikában ez ismeretlen fogalom. Hogy valami nem eladó.

– Megoldjuk, Karcsi, ne aggódj! – vette át a szót Kiss.

– Már megpróbáltad – vetett rá éles pillantást Halmos.

Ez nem kerülte el Varga figyelmét.

– Mit csináltál?

Kiss enyhén feszengett.

– Tudod, hogy mennek itt a dolgok…

– És hogy?

– Odaküldtem pár embert.

– Megfenyegetted a lakókat?

– Olyasmi.

– Fasza – szűrte a fogai közt a szót Varga. Nem tetszett neki a dolog, de tényleg így mentek a dolgok a tengerentúl is. Nincs értelme finnyáskodni, ő is hallott már ilyet, bár maga nem alkalmazta még a módszert. – És mi lett?

– Nem értünk el semmit. A vén szivarok szarnak a világra, ők ugyan el nem mennek onnan, mondták. Valami firkász ráharapott. Lejött egy cikk egy bulvárlapban. Aztán két percet kapott szegény öregek megfélemlítése egy kereskedelmi adó esti híradójában. Három napig tartott ez a csoda is, mígnem vége lett, nem kell beszarni. Nyüzsögtek az újságírók, aztán lett egy másik botrány a város túlsó felén, és szépen átcuppantak arra.

Varga Telegdire nézett.

– Neked mi a véleményed, Géza bátyám?

Telegdi ezt a pillanatot találta alkalmasnak arra, hogy végre rágyújtson a szivarjára. A dobozból Halmos is elvett egyet, Kiss és Varga viszont nemet intett a kínálásra. Telegdi az apátság tornya felé fújta a füstöt.

– Kicsit leálltunk. Ez két hónapja volt. Most lassan újra kezdhetjük a dolgot.

– Megint a Tibor módszerével? – pillantott fel Halmos.

– Tán tudsz jobbat? – vágott vissza Kiss.

– Én az elejéről kezdeném.

– Vagyis?

– Kínáljunk több pénzt. Csak van gyerekük, akiknek kell a lóvé, még ha nekik nem is!

– Sajnos nincs – sóhajtott fel Telegdi. – Korábban többeknél ez volt a célravezető, tőlük sikerült is megvenni a lakásukat szépszerével. De ez az öt… Lenyomoztuk őket, se kutyájuk, se macskájuk. Nagy ívben tesznek a pénzre. Mindannyian nyolcvan és a halál közt vannak, már csak parizert vesznek meg tejet. Egyszerűen semmire sincs szükségük. Hárman még csak a házat sem hagyták el évek óta.

Vargának új gondolata támadt.

– Ki gondozza őket?

– Na, ez érdekes – ráncolta a homlokát Telegdi. – Mind az ötöt egy hatvan körüli asszony látja el, bizonyos Szalóki Gusztávné. Nyugdíjas ápolónő. Mindennap jön, bevásárol, takarít, kicsit beszélget velük. Délre általában végez is. Persze mind az öt öreg fizet neki valamennyit, hogy rájuk nézzen.

– Beszéltünk már vele?

– Természetesen. Kapott egy ajánlatot, hogy kétszázezret kap minden egyes tulajért, akit rávesz, hogy eladja nekünk a lakását. Meg is tette a nő, de azok nem álltak kötélnek. Viszont megtudtuk az asszonytól, hogy úgy két éve mind az öt öreg őrá hagyta a lakását.

Csend támadt. Varga Károly megvakarta a fejét.

– Várjunk csak… azt akarod mondani, hogy ő a nekünk hiányzó lakások örököse?

– Pontosan. A tulajoknak senkijük sincs, az az asszony meg rendesen ellátja őket. Két éve összebeszéltek, kihívtak egy ügyvédet, és mindenki megcsináltatta a végrendeletét. Az ápolónő még csak nem is tudta, amíg meg nem történt. A lényeg, hogy Szalókiné örökli az összes nekünk kellő lakást.

– Akkor nem csoda, ha darabonként kétszáz rongyért nem nagyon csipkedte magát.

– Nem ez a lényeg. Szalókinénak nem kellenek a lakások.

– Hajlandó lenne eladni nekünk?

– Hajlandó bizony!

Megint csend támadt. Varga idegesen egy szivarért nyúlt. Kiss előrehajolt.

– Összefoglalom. Az öt lakás nélkül nincs meg a ház, a ház nélkül meg ugrott a projekt. Ráadásul a már megvett ingatlanokban majdnem egymilliárdunk áll.

– Az dollárban sem kevés, Karcsi!

– Ugye nem arról beszélsz, amire én most gondolok?

– Akkor mi a faszt csináljunk!? – vesztette el a türelmét Kiss.

– Ilyesmihez nem adom a nevem – mondta csendesen Varga.

Telegdi diszkréten köhintett. A szállodatulajdonos ránézett.

– Te belemennél ebbe, Géza bátyám?

– Természetesen nem… Azért jöttünk össze, hogy találjunk valami jó megoldást.

– És? – nézett körbe Varga. – Kinek van használható ötlete?

Csend lett. Varga kihívóan figyelt. Kiss sértődötten felhúzta az orrát, hogy még csak fontolóra sem veszik a tervét. Halmos hümmögött, de láthatóan semmi ötlete nem volt. Telegdi lassan számolt magában, és Vargát figyelte. Amikor az megmozdult, mintha fel akarna kelni, az öreg megszólalt.

– Talán van még egy lehetőség…

A másik három férfi várakozón nézett rá. Telegdi megint kifújta a füstöt, és gondosan elnyomta a szivarját.

– Pár napja egy üzlettársam… hogy is fogalmazzak… Becsapott? Nem kifejezetten jó szó, mindegy. A lényeg, hogy meghirdettem egy tendert, és végül egy fiatal magyar kreatív cég nyerte el a munkát. Amit egyébként kiválóan végeznek.

– Hol itt a becsapás?

– A tender megnyerésében. Csaltak.

– Nem értelek, Géza bátyám. Hogy jön ez ide?

– Mondom. Röviden annyi volt a dolog, hogy szerződtettek egy parfümőrt…

– Hogy mit?

– Parfümőrt. De hadd mondjam végig. A tárgyalás során olyan anyagot juttattak a levegőbe, ami befolyásolta a döntésemet, és ezt a céget választottam.

Kiss elnevette magát.

– Ez baromság!

– Én meg ufót láttam – mondta gúnyosan Halmos.

– Én sem hinném el, ha nem velem történt volna meg – felelte Telegdi nyugodtan.

– Hogy jöttél rá?

– Véletlenül. Este ott maradtak ünnepelni a hotelben, és az egyik alkalmazottjuk felöntött a garatra. Meg akarta dugni a titkárnőmet, és fecsegett. Innen tudom. Lenyomoztattam a parfümőrt, és hát… tényleg ez történt. Létezik az illető, és képes ilyen műveletekre.

Halmos kérdezett először.

– Gondolom, kirúgtad a céget?

– Dehogy rúgtam. Kiválóan dolgoznak. Inkább mulattatott a dolog. Kreatívak voltak, nem? Pont ezt vártam tőlük. Valami újat.

Varga Károly az órájára pillantott. Neki ma még Budapestre kellett érnie.

– Nem értelek, Géza bátyám. Hogy jön ez ide? Hogy oldja meg a problémánkat?

– Fogadjuk fel!

– Kit? A parfümőrt?

– Igen. Űzze ki az öregeket a házból.

– Ez most komoly? – kérdezte álmélkodva Kiss. – Miért nem mindjárt egy sámán?

– Van valakinek jobb ötlete? Nyitott vagyok ám a jó ötletekre.

Ez talált. Halmos meg is kerülte a választ, inkább kérdezett.

– Meg tudja egyáltalán csinálni?

– Fogalmam sincs – mondta őszintén Telegdi. – Ezért kell beszélni vele. Mit veszthetünk? Egyelőre egymilliárdunk áll három, egyébként haszontalan ingatlanban. Innen csak előre lehet menekülni.

– Tenni kellene még egy próbát, hogy meggyőzzük őket.

– Időpocsékolás.

– Én inkább beküldenék néhány markos legényt, és a szart is kiveretném belőlük.

– Nem támogatom – ingatta a fejét a házigazda. – Rohadtul öregek. Nyolcvan és a halál közt. Ha valamelyik ott marad a verés után, megyünk a sittre.

– Ez akkor is baromság! Komolyan gondolod ezt a marhaságot?!

– Akkor mondj jobbat, baszd meg!

Egy perc múlva, mikor mind lecsillapodtak, Varga Károly bólintott.

– Próbáld meg, Géza bátyám. Nem tudok jobbat, és veszíteni tényleg nem veszíthetünk rajta… A költségek negyedét vállalom. Ha sikerül, valószínűleg beszállok a szálloda projektjébe is.

– Csak valószínűleg?

– A semmire nem tudok elköteleződni. De hadd fogalmazzak úgy: szinte biztos.

– Jó, ez nekem elég.

– Viszont a múltkori sajtóbotrány után nem akarok még egyet.

– Mit javasolsz?

– Közvetítő kell. Olyasvalaki szerződtesse a parfümőrt, aki nem köthető a cégeitekhez.

– Jó gondolat – ismerte el Halmos.

– Van valakinek ötlete?

Kiss Tibor felemelte a kezét.

– Én tudok egy megfelelő embert…

Varga összerezzent, de aztán nem volt ellenvetése.

Pedig tele volt rossz érzéssel, ahogy Kissre nézett.

Halmos felsóhajtott és megcsóválta a fejét:

– Egy parfümőr?! Azt se tudtam, hogy ilyen létezik egyáltalán… Nagyon meg vagyunk ám szorulva, uraim, ha ilyen okkult dologra fanyalodunk. Csak szólok.

Kényszeredett nevetés volt a válasz, de legbelül mindannyian egyetértettek vele.

4

Vértes Csaba felsóhajtott, és becsukta a dokumentumot, amelyet a számítógép képernyőjén már vagy fél órája tanulmányozott.

Nem jutott vele sokra.

Az bosszantotta leginkább, hogy nem találta, hol a hiba. Egyszerűen fel sem tudta fogni, hogy hol hibáztak. A biztosítótársaság mindent elkövetett, hogy bebizonyítsa az igazát, de egyre inkább úgy tűnt, hogy ez nem sikerült. Hiába bízták meg még őt is az üggyel, egyszerűen nem jutott semmire.

A Gerbeaud teraszán üldögélt, és kedveszegetten tologatta a tányéron a Valrhona csokoládétorta morzsáit. A csészében a zöld tea érintetlenül hűlt ki. Letette a villát, és ismét megnyitotta az asztal szélén álló netbookban a korábbi dokumentumot. Ide szedett össze mindent, ami csak a cég birtokában volt az ügyről.

Százhuszonegy oldalnyi információ. Biztosítási iratok, tűzvizsgálói jelentések, az érintettek vallomásai, a kirendelt szakértők véleménye, a saját helyszíni szemléjének fotói és a jegyzetei. Ott volt minden, és mégsem állt össze a kép.

S mindez százötvenkétmillió forintba került.

Ennyiben volt a biztosítótársaságnak a dolog.

Pontosan százötvenkétmillió-négyszázötvenezer-húsz forint.

Ennél azonban sokkal jobban izgatta egy másik szám.

Hétmillió.

Hétmillió, meg az apró, ami azért hatszázhuszonkétezer-ötszázegy forintra rúgott. De hát ki számolja azt már? Az a hétmillió a lényeg. Ennyi a jutaléka, ha sikerül bebizonyítania, hogy Szentjóbi csalt, amikor bejelentette a biztosítótársaságnál a kárt, és ezzel százötvenkétmillióra vágta meg Vértes megbízóját. Az ő jutaléka pedig ennek az összegnek pontosan az öt százaléka. Még soha életében nem kapott ekkora ügyet, és ezt most nagyon nem akarta elszúrni. Egyszerűen nem hibázhatott. Úgy kellett neki ez az ügy, mint egy falat kenyér, hogy megalapozza a hírnevét a biztosítási ügyekben utazó magánnyomozók között. Hét éve gürcölt, végezte a kisebb-nagyobb feladatokat, hozott nagy ügyeket is, máskor hibázott, néha pedig kudarcot vallott, de összességében sikeres volt. Ez lett volna azonban az igazán nagy dobás. Ha a Szentjóbi-ügyet megnyeri, egyszerűen egy kaszttal feljebb lép. És persze nem lett volna rossz az a hétmillió sem. Meg az apró.

Csakhogy egyelőre semmi sem állt össze.

Vértes Csaba megint hátradőlt a székben, és fújt egyet. Felpillantott a nagy, fehér, nyolcszögletű napernyőre, amely az erőtlen áprilisi naptól védte az arcát. Fonott széke tiltakozva nyikorgott alatta, ahogy fészkelődött. Zavarban volt, nem tudta, mit tegyen. Valamerre tovább kellett lépnie, mivel a biztosítónak tizenöt napja volt, hogy átutalja a pénzt Szentjóbinak. Tizenöt nap arra, hogy a cég találjon bármit, amivel jogszerűen megtagadhatja a kifizetést.

Pontosabban Vértesnek volt tizenöt napja erre. Amelyből már hat eltelt.

Vészesen fogyott az ideje.

Felemelte a csészéjét, hogy beleigyon a zöld teába, ám a csésze pereme felett ismerős alakot pillantott meg. A szőke, molett lány éppen a Vörösmarty tér ódon földalattijának lépcsőjén kapaszkodott felfelé, alig néhány méterre a teraszon teázgató fiatalembertől. Vértes azonnal integetni kezdett.

– Ingrid!

A lány csodálkozva felkapta a fejét, s ahogy megismerte a férfit, széles mosoly ömlött el az arcán. Odasietett a fiatalemberhez, és két puszit adott neki. A gyors üdvözlések után leültek, és a lány is teát rendelt.

Egy hete találkoztak utoljára, és most átfutották az elmúlt napok eseményeit. A lány, aki egy kozmetikai cégnél volt alkalmazásban, évek óta szoros barátságot ápolt Vértessel, így hamar észrevette, hogy annak gondolatai nem igazán a felszínes fecsegés körül járnak.

– Jól van, Csaba – tette le a nő a csészét. – Mi a baj?

– Miért lenne bármi baj?

– Látom rajtad. Ráadásul itt ülsz a Gerbeaud-ban. Nem igazán a mi kategóriánk ez a hely, és te akkor szoktál megfontolás nélkül költekezni, ha valami bánt. Szóval?

A férfi megadóan bólintott.

– Meló.

– Sok pénz?

– Rengeteg.

– Mégis mennyi, ha így kiakaszt?

– Százötvenkétmillió.

– Azt a kurva…! – szaladt ki a lány száján.

– Mondtam, hogy sok.

– Mesélned kell! – mondta kíváncsisággal eltelve Ingrid.

– Nem lehet. Üzleti titok.

– Badarság! Eddig is elmondtad, ha gondod volt. És hányszor tudtam segíteni?

– Hát…

– Hányszor!?

– Oké, oké. Néha tudtál. Végül is, külső szemmel talán…

– Mesélj már!

Vértes elhúzta a száját, aztán határozottan visszatette a csészét a tányérra, és maga elé húzta a netbookot.

– Ismered Szentjóbi Barnabást?

– Nem. Kéne?

– Az egyik legnagyobb kereskedelmi tévé hírigazgatója. Talán láttad már a nevét a híradó végén.

– Sosem nézem a stáblistát.

– Mindegy. Szóval egy médiaguru. Több napilapban van érdekeltsége, meg két kereskedelmi rádióban is dolgozik.

– Szarul mehet neki.

– Régebben azért sokkal jobban prosperált. Sok pénzt halmozott fel, így az a nagy ötlete támadt, hogy vesz egy csárdát a város szélén. Az M1-es kivezető szakasza mentén, egy benzinkút mellett állt a Vén Gulyás. Jól is ment a hely, de aztán valahogy kezdtek elmaradni a vendégek. Szentjóbi leszálló ágba került a médiában is. A befolyása megvan ugyan, az állásai megvannak, csak éppen nem nagyon fizetnek. A rádiók nyűglődnek az új frekvenciakiosztás óta, a tévének meg csökkentek a reklámbevételei. Szóval Szentjóbinak most éppen rosszabbul megy. Ez persze nem azt jelenti, hogy nem milliomos még mindig, csak, mondjuk, most nem feltétlenül engedhet meg magának negyedévente két hét mauritiusi nyaralást, vagy éppen nem cserélheti le évente a Mercedesét. Ennyi, nem fog éhen halni.

Ingrid elmosolyodott.

– És hol fáj ez neked?

– Azért ez nekem már önmagában fáj, mert a lelkem mélyén eléggé irigy vagyok, de most nem ez a lényeg. Mondom tovább. A pasas úgy érezte, pénzt kell szereznie, és a csárdára esett a választása. Árulni kezdte, de a kutyának sem kellett. Ráfér egy felújítás, meg amúgy is nyitott a közelben két másik hely, és sokan átpártoltak oda. Szentjóbi télen felmondta a csárda biztosítását a konkurenciánál, és bejött hozzánk. Nagyon komoly biztosítást kötött az épületre. Aztán, mit ad isten, a csárda másfél hónapja egy reggelre porig égett. Mire kiértek a tűzoltók, már az egész nádtető méteres lángokban állt. A konyhában berobbant a gáz, és szétvetette a falakat. Voltam kint, egyszerűen… – Vértes kereste a szavakat. – Rommá égett az egész. Semmi sem maradt.

– És Szentjóbi pár hónap díjfizetés után benyújtotta nektek a számlát – találta ki a történet folytatását Ingrid.

– Pontosan – bólintott a férfi. – Kilenc nap múlva százötvenkétmilliót kell a számlájára utalnunk, ha nem találunk valami kibúvót.

Ingrid elmosolyodott.

– Remélem, nem bántódsz meg, ha nem rokonszenvezek a szegény biztosítótársasággal, de nem lehet, hogy igaza van a pasasnak? Hogyan égett le a csárda? Gyújtogatás?

– A tűzvizsgáló szerint elektromos zárlat, ami annak ellenére következett be, hogy minden az előírások szerint működött az épületben. Ez számunkra egyelőre sakk és matt.

– Nem lehet, hogy tényleg így volt?

– Dehogynem. Csakhogy én nem hiszem.

– Miért?

– Tudom, hogy valamit machinált az a faszi! Láttam az arcát, ahogy a kárrendezési osztály vezetőjével tárgyalt. Egy fölényes, nagyképű paraszt, de ott volt a szemében a félelem. Tudod, ő alapvetően nem bűnöző. Szerintem életében először csinált ilyet, és félt. Félt a lebukástól. Egy százmilliós biztosítási csalás még neki is börtönt jelent. Zalatnay óta a celebek sem sérthetetlenek.

– Akkor minek fizet a biztosító, ha kétségek vannak?

Vértes keserűen felnevetett.

– Amennyiben nem fizetünk és nincs igazunk, az sokkal többe kerül. Ez a pasas, ha kilenc nap múlva reggel nem a bankja által küldött SMS-re ébred, körbehaknizza a teljes hazai médiát, és mindenhol eláztat minket. Ezt egyébként így el is mondta. Ha ellenünk fordul, és még igaza is van, akkor sok százmilliónyi veszteséget okozhat, hogy sokan elfordulnak a cégünktől. Ráadásul egy ilyen negatív esemény után egy nagyon-nagyon drága PR-kampány kéne ahhoz, hogy mentsük, ami menthető. Akciók, amik a társaságnak nem érik meg, rengeteg fizetett hirdetés, reklámok. Újabb százmilliók.

– Aha… és hogy jössz te a képbe?

– Nekem kell találnom valamit, amire hivatkozva megtagadhatnánk a kifizetést.

– És?

– Egyelőre semmi.

– Szívás.

– Kösz a biztatást – sóhajtott fel Vértes, és becsukta a netbookot. – Ingrid, most beszéljünk inkább rólad! Hadd kapcsoljon ki az agyam, mert már szétmegy a fejem. Mesélj, mi újság a kozmetikai iparban?

A lány beszélni kezdett.

Vértes egy darabig hallgatta, de a gondolatai egyre sűrűbben elkalandoztak, és amikor a lány odaért, hogy egy tréning keretében egy parfümszakértő tartott nekik egész délelőtt előadást a cég központjában, az agya kikapcsolt. Tekintete minduntalan a becsukott netbookra rebbent, és az agya ismét a Vén Gulyásban történteken járt.

Hogy a fenébe tudta ezt megcsinálni Szentjóbi? Hogyan?

A tűzvizsgáló szerint baleset volt. Egyszerűen fel nem foghatta, mi módon tudta félrevezetni a szakértőket. Talán maga is felfogadott egy tűzvizsgálót, aki tudja, hogyan kell előidézni úgy elektromos tüzet, hogy kiállja a legalaposabb vizsgálat próbáját is? Talán ez lenne a megoldás?

Újra át kell majd néznie Szentjóbi postáját és a telefonjai híváslistáját. Ezek az adatok is ott voltak a netbookban. Vértes a biztosítótársaságtól kapta meg az adatsort, amit a vizsgálat végeztével meg kell majd semmisítenie. A cég számítástechnikusa nem mondta, Vértes meg nem kérdezte, hogyan lehetett megszerezni a médiacápa e-mail fiókjának kulcsát és két hónapra visszamenő híváslistáját. Legálisan nyilván sehogy, ő meg nem akart tudni a hogyanról, mivel csak az eredmény érdekelte. Azt azért már régóta tudta, hogy ezek a cégek nem egy hackernek adnak munkát ilyen és hasonló ügyekben.

A férfi hirtelen felkapta a fejét, és a nőre meredt, akiből rendületlenül ömlött a szó.

– …és akkor mindenféle vegyületet kell összekeverniük, de nem mindegy ám, hogy milyen arányban – mondta éppen a lány, de Vértes felemelt ujja beléfojtotta a szót. Ingrid csodálkozva bámult rá. – Most meg mi van?

– Mit mondtál?

– Hogy vegyíteni kell…

– Nem, nem, kicsit előbb. Elkalandoztam. Egy nevet említettél.

– Kardos Gittáról beszéltem, a…

– Ez az! Őt hallottam.

A lány felhúzta az orrát.

– Jesszusom, Csaba! Húsz perce róla beszélek! Ő az a parfümőr, aki az előadást tartotta nekünk ma délelőtt, és…

Vértes ezt már megint nem hallotta.

Kardos Gitta nevét ismerte.

Ott volt a név Szentjóbi e-mailjei között. Levelet váltottak!

A tartalmát nem tudta, hiszen sok száz levélről volt szó, és nem volt ideje még mindegyikbe beleolvasni, de a neveket átfutotta. Gitta! Ritka név. Már akkor megjegyezte magának, és most, alig három napon belül másodszor merül fel. Vértes, noha férfiként ennek beismerése mindig is feszélyezte, mióta az eszét tudta, mindig hallgatott a megérzéseire. És a megérzései most azt súgták, itt lehet valami titok. Mi a fenét keres egy ilyen parfümguru Szentjóbi ismeretségi körében?

– Mit is mondtál, mire használja ez a nő a tudását?

– Ó, hát nagyon sok mindenre! Parfümöket tervez, randevúkat könnyít meg, tárgyalásokat befolyásol, személyes munkáknál segédkezik, aztán…

Tárgyalásokat befolyásol… ez megmaradt a férfi agyában, és a mondat szinte visszhangot vert a koponyájában.

Ez volna a hiányzó láncszem? Ezért nem értette eddig az egészet?

A gond ugyanis valójában ott volt, hogy a biztosító vezető kárrendezési munkatársa és egyik igazgatója nagyon hamar elismerte Szentjóbi követelésének jogosságát, s mivel nekik kettőjüknek együtt joguk volt a cég nevében aláírni az elismerő okmányokat, a társaság mozgástere végletesen leszűkült.

Ez volt az, ami végig ott motoszkált Vértes Csaba agyában. Miért írta alá az a két némber azt az iratot szinte kérdés nélkül? Vizsgálatának ugyanis az is a tárgya volt, vajon megvesztegettek-e valakit a biztosítónál, hogy a cég elismerje a kárigény jogosságát. Nem ez lett volna az első eset, hogy egy biztosítótársaság felelős alkalmazottja elismer egy követelést, aláírja a kifizetést, majd részesedést kap a pénzből.

Vértes kezdettől fogva erre gyanakodott, és az első három napja erre ment el, hogy ezt bizonyítsa, hogy bekerítse a cég saját alkalmazottait, mert ez is elég lett volna a százötvenkétmillió kifizetésének leállításához. Csak ennyi kellett volna: leállítás. Ezt egyértelműen a tudtára adta az egyik ügyvezető. Ha le tudja állíttatni a kifizetést valami alátámasztható és védhető okkal, akkor onnantól már a jogászoké a terep.

Szentjóbi bizonyára perrel fenyegetőzik majd. Egy ideig, talán hónapokig kölcsönösen ellevelezgetnek a biztosító jogtanácsosai és a médiacápa ügyvédje. Aztán nyilván per lesz belőle, de hát az Magyarországon hosszú ideje köznevetség tárgya. Aki perre megy, már keresztet is vethet a pénzére: évekig húzódnak az eljárások, és a végén nem lesz semmi. A biztosító pontosan ezt akarta. Éveken át tartozni Szentjóbinak. Magyarországon két évtizede a legjobb üzlet adósnak lenni. Na, persze csak nagyban. Egy-két milliós tartozásnál pillanatok alatt kiebrudalnak mindenkit még az alsónadrágjából is, ám százötvenkétmilliónál már semmi vesztenivaló nincs.

Ezért aztán Vértes három napon át azzal töltötte az időt, hogy ízekre szedte a kifizetést oly könnyedén aláfirkantó alkalmazottat és az igazgatót. Megnézte mindkettejük minden mailjét, telefonhívását, bankszámláját, feltérképezte anyagi helyzetüket, beszélt a gyerekeik óvónőivel, a szomszédokkal, átkutatta az irodájukat, sőt még a lakásukat is – és semmi. A két asszony tisztának tűnt. El kellett tehát vetnie az olyannyira kínálkozó vesztegetési elméletet. De attól még ott motoszkált a tudata egy szegletében, hogy talán valami elkerülte a figyelmét, és mégiscsak az egésznek az a kulcsa, hogy ráhatással voltak erre a két nőre. Erre most Ingrid kiejti a száján a befolyásol szót… ez vetett visszhangot Vértes agyában.

Azok a nők valamiért csak odatették a szignójukat egy kétséges követelésre!

Vértes fejében egy feltevés kezdett körvonalazódni.

Megrázta a fejét, és rámosolygott Ingridre.

– Nagyon fogsz utálni, de nekem most el kell mennem.

– Ezt nem mondod komolyan! – ámult el a nő.

– Ne haragudj! Valamit elfelejtettem. A vendégem voltál. – Pénzt tett az asztalra.

– Menj a picsába, Csabi!

– Bocs! Majd megmagyarázom.

Vértes felpattant, fogta a netbookját, futó csókot nyomott a nő homlokára, és már sietett is. A Harmincad utca felé igyekezett, elment a brit követség előtt, és kilépett a Deák Ferenc utcára. A kocsija, egy kék Opel Astra ott parkolt a hotel oldalánál. Beült az autóba. Meglátta, hogy az utcán megállt a forgalom, egy furgon indexelni kezdett, és feltartotta a mögötte érkezőket. Csaba leengedte az ablakot, és intett a sofőrnek, hogy nem megy sehová, ne várjon a helyére. A furgon dühös dudálással továbbgördült. Vértes ráadta a gyújtást, és ölébe vette a netbookot. Nem volt türelme, hogy hazamenjen, és ott kezdjen dolgozni. Most rögtön igazolni vagy cáfolni akarta frissen támadt elméletét.

Megnyitotta a file-t, amely az üggyel kapcsolatos iratokat tartalmazta, és lehívta Szentjóbi e-mail listáját. Percekbe tellett, mire megtalálta, amit keresett. Az első kapcsolatfelvételt Szentjóbi kezdeményezte február elején. A nyomozó mohón megnyitotta a levelet.

Tisztelt Kardos Gitta!

Egy olyan üzleti partnerem adta meg nekem az Ön elérhetőségét, aki már igénybe vette az Ön szakértelmét, és csak a legkomolyabb dicséret hangján beszélt Önről. Kérem, hogy egy személyes találkozó keretében beszéljünk a jövőbeni együttműködés lehetőségéről.

Tisztelettel,

Szentjóbi Barnabás

Vértes megtörölte izzadó homlokát, és ujja továbbgördítette a maileket. Három nappal később már meg is jött a válasz.

Tisztelt Szentjóbi úr!

Köszönöm, hogy megtisztelt megkeresésével, ám ahhoz, hogy személyes találkozó keretében tudjunk egyeztetni az esetleges együttműködésről, több információra volna szükségem. Sok időt töltök külföldön, ezért rendkívül szoros az időbeosztásom. Kérem, pár sorban vázolja, miben tudnék a segítségére lenni!

Üdvözlettel,

Kardos Gitta

Aha, gondolta Vértes, a nő megpróbálja lepattintani a pasast, hátha nem is olyan komoly a dolog. Szentjóbi nem késlekedett a válasszal, már február 22-én megírta újabb levelét:

Tisztelt Kardos Gitta!

Megértem kérését, ám elég nehéz úgy megfogalmaznom a problémámat, hogy az megfeleljen a részemre oly fontos diszkréciónak. Mégis kísérletet teszek rá. Remélem, elég lesz annyi, hogy egy bizonyos üzlet elérése érdekében némi behatásra volna szükségem. A másik fél megfelelő magatartása, konkrétabban egy aláírás megszerzése volna a célom. Természetesen szigorúan a legalitás keretei között. Tud nekem ebben segíteni?

Tisztelettel,

Szentjóbi Barnabás

Vértes Csaba egészen izgalomba jött.

– Bassza meg! – szaladt ki a száján. – Még a végén tényleg beletrafáltam!

Izgatottan görgette lefelé a maileket, és szeme a Kardos Gitta nevet kutatta a sok száz üzenet között. Aztán felfedezte. Február 26-án az asszony válaszolt.

Tisztelt Szentjóbi úr!

Kérem, szigorúan elvi állításnak tekintse, amit most írok: talán tudok Önnek segíteni. Nem ígérek semmit. Találkozzunk holnapután 15.30-kor a Váci utca 1. alatti Szamos Gourmet Cukrászdában. A részleteket inkább személyesen kell megbeszélnünk.

Üdvözlettel,

Kardos Gitta

Vértes sóváran folytatta a kutatást. Kijelölte a korábban megtalált maileket, és egy üres lapot megnyitva átmásolta őket. Jobb, ha egy helyen vannak, gondolta, mert ezekre alighanem szüksége lesz még. Hamarosan előkerült Szentjóbi válasza is:

Tisztelt Kardos Gitta!

Ott leszek, és köszönöm!

Tisztelettel,

Szentjóbi Barnabás

– Csesszétek meg! – morogta Vértes. – Szóban folytattátok…

Most igen sokat kellett görgetnie, mire újabb üzenetet talált. Ez egészen rövid volt, és a parfümőrtől érkezett.

Tisztelt Szentjóbi úr!

Elkészült, holnap felhasználhatja.

Üdvözlettel,

Kardos Gitta.

Vértes megnézte a dátumot. Április 20. Nem kellett ellenőriznie. Fejből tudta, hogy április 21-én írta alá a biztosító alkalmazottja azt az érthetetlen iratot, amely alapján a cégnek százötvenkétmilliós fizetési kötelezettsége keletkezett, mert jogosnak ismerte el Szentjóbi alig néhány nappal korábban benyújtott biztosítási igényét.

Vértes Csaba hátradőlt, feje mögött összefonta az ujjait, és kinyújtózkodott. Semmi bizonyítéka nem volt, de mégis úgy érezte, megfogta az isten lábát.

A biztosítótársaság alkalmazottai a meghallgatásuk során, a negyedik vagy ötödik órában már zokogva mondták neki, hogy fogalmuk sincs, miért írták alá azt a papírt. Azt állították, egyszerűen csak úgy érezték, meg kell tenniük, mert minden rendben van. Amikor Vértes elébük tolta a teljes dokumentációt, a nők könnyes szemmel csak annyit mondtak, tudják, hogy nem kellett volna aláírni, de akkor és ott, a kis tárgyalóban egyszerűen valami leküzdhetetlen késztetés fogta el őket.

Leküzdhetetlen késztetés…

Vértes elővette a mobilját és tárcsázott.

– Andor?

– Szevasz, Csabikám! – hallatszott egy vidám hang a vonal túlsó végén. – Mi az, megszorultál, hogy engem hívsz?

– Talált, süllyedt. Bocs, hogy hanyagoltalak.

– Ezért vannak a barátok. Na, sírjál szépen!

– A segítséged kellene.

– Miért nem csodálkozom?

– Bent vagy a kórházban?

– Bent hát. Még egy hétig, aztán irány Stockholm.

– Tudsz velem foglalkozni?

– Mikor?

– Tizenöt perc múlva ott vagyok.

– Fasza! Addig főzök egy kávét.

– Jövök.

Vértes kinyomta a mobilt, zsebre vágta, indított, és besorolt a forgalomba. A furgon, ami időközben megkerülte a háztömböt, ezúttal vidáman befarolt a helyére.

Vértes Csaba fél órával később a Heim Pál Gyermekkórház Üllői úti épületének egyik irodájában üldögélt, és dr. Boros Andor fül-orr-gégész szakorvos meglehetősen gyenge kávéját kortyolgatta. Vele szemben a szikár doki belesüppedt az ócska fotelbe, és klumpás lábát feltette a dohányzóasztalra.

– Mi ez a Stockholm, Andor? – kérdezte két korty között Vértes.

– Állást kaptam.

– Lelépsz?

– Le hát. Kis pénz, kis foci. Elég volt. De veled mi van, azt mondd inkább!

Vértes letette a csészét.

– Értesz a szagláshoz?

– Minek az neked?

– Majd elmondom. Szóval?

– Persze. Benne van a szakterületem nevében az orr is, nem?

– Ezért gondoltam.

– Na, bökd már ki, mi ez a friss érdeklődés az orvoslás iránt!

– Elméletileg elképzelhető, hogy valakit a szagok befolyásolnak?

– El – vágta rá azonnal Boros.

– Mármint a magatartását.

– Úgy van. És?

Vértes meglepettnek tűnt.

– Befolyásolhatók vagyunk?

– Persze. Ha büdös valaki a trolin, messzebb állsz tőle, ha kellemetlen egy helyiség szaga, kimész, ha gázszagot érzel, menekülsz. Mindenkit befolyásolnak a szagok. Mi a fenét érdekel ez téged?

– Akkor máshogyan kérdezem – kezdte óvatosan Vértes. – Elképzelhető-e… persze szigorúan csak elméletileg… hogy oly módon befolyásol valakit egy szag, hogy nem is tud róla?

Boros az orrát vakargatta.

– Miért ne lenne elképzelhető? A szag tulajdonképpen nem más, mint az adott szagképző tárgyról levált molekulák sokasága. Ha egy szag erős, akkor sok molekula vált le, de vannak gyenge szagok, és persze lehet olyan is, amit nem is érzünk, pedig ott van a levegőben. Valójában természetesen ezeket is érezzük, hatnak ránk, csak ez nem jut el a tudatosság szintjéig. A félelem szagát szokás felhozni erre példaként, amit megérez az ember, és a magatartását is befolyásolja, mégsem tudnád megfogalmazni, pontosan mit éreztél. Vagy a halál szaga. Belépsz valahova, és tudod, hogy ott meghalt valaki. Pedig még nincs dögszag, ám a bomlás szaga már ott van, csak megfoghatatlan. De ennél sokrétűbb a kérdéskör. Gondolj csak bele, hányszor van az, hogy érzel valamit, a másik ember meg melletted áll, és semmit sem érez. Nem egyforma ez az érzékelésünk sem. Ráadásul a szaglás a legősibb érzékszervünk. Ahogy megszületsz, ez máris tökéletesen működik.

– Várjunk csak, tehát tényleg lehetséges ez a befolyásolás?

– Ezt magyarázom. Mit gondolsz, hányféle szagot tudsz megkülönböztetni?

Vértes vállat vont.

– Százat?

– Nagyjából tízezret. Egy normál ember ennek jó, ha a felét felismeri, de inkább még ennél is kevesebbet. Ám az orrunk ennél sokkal többre képes, csak nem használjuk ezt a képességet. És az orr itt csak a rendszer egy része, hiszen szagláskor valójában az agy dolgozik, az pedig közismerten csodákra képes.

Vértes Csaba egy ideig hümmögve bámult ki az ablakon. Az orvos elgondolkodva nézte cimboráját.

– Mibe nyúltál bele, Csaba?

– Nem tudom – mondta őszintén a nyomozó. – Valami megmagyarázhatatlan dolog történt egy ügyemben, és nem jutok előbbre. Kínomban minden lehetőséget megpróbálok elemezni és kizárni, ha lehet. De ezt a lehetőséget egyelőre egyszerűen nem tudom kipipálni. Pedig annyira hülyeségnek tűnik!

– Micsoda? Ha kicsit konkrétabb volnál, talán jobb válaszokat adhatnék.

– Oké, oké… szóval nagy vonalakban arról van szó, hogy lehet… – megcsóválta a fejét. – Nem. Ez akkora baromságnak hangzik!

– Mégis eljöttél miatta idáig. Legfeljebb kiröhöglek. Tehát?

– Igaz… – gondosan megfogalmazta a mondatot, aztán kibökte: – Bizonyos adatok arra utalnak, hogy a cégem egyik fontos tárgyalását talán illatokkal befolyásolták, hogy az egyik félnek kedvező eredményt elősegítsék.

Boros ismét töltött a kávéból.

– Ennyi?

– Ennyi. Hülyeség, mi?

– Egyáltalán nem. Csak nem jó helyen kopogtatsz. Nem orvossal, hanem egy parfümőrrel kéne beszélned.

Vértes elhűlve nézett a barátjára. Ma már másodszor hallotta ezt a kifejezést, amit korábban még sohasem.

– Parfümőr?

– Illatokat tervez. Akár megrendelésre is.

– Ez olyan kozmetikumos marhaságnak hangzik.

– Pedig nem az. Van, amelyiknek négy-öt ezer euró az óradíja. Nagyon kevesen vannak, és nagyon precízek. Ez nem közismert dolog, de létezik. És nagyon sok mindenre használják.

– Mire?

– A múltkor azt hallottam, egy légitársaság a pilótái mentális állapotát ellenőrizteti egy parfümőrrel. A pasas megszagolja őket, hogy melyik ideges, vagy mi. Nem tudom pontosan, ez már nem igazán az én területem. Kérdezz meg egyet közülük! Már ha van rá négy-öt ezer euród, hogy szóba álljon veled.

Vértes Csaba szája elkeskenyedett, és bólogatni kezdett.

A következő kilenc napban kerítenie kell egy parfümőrt.

5

Kardos Gitta szokása szerint a kedvenc helyét választotta kéthetente esedékes fogadóórája megtartására. Kevés időt töltött Magyarországon, ezért felesleges lett volna irodát bérelni, a lakására pedig semmiképpen sem akart ügyfelet beengedni. Maradt hát praktikus megoldásként a Szamos Gourmet Cukrászda a Váci utca és a Vörösmarty tér sarkán. Ebben az évben először érezte úgy, hogy már ki lehet ülni a szabadba, noha roppantul kedvelte a hely puha bőrfoteljeit és kávészín asztalait. Most, április végén a sápadt délutáni napfényben elhelyezkedett az utcára kitett asztalok egyikénél, a járókelőket távol tartó korlát mellett.

Reggel óta nem csinált semmit, csak hevert az ágyon egy szál bugyiban a tévé előtt. A gyönyörűen berendezett bérelt lakás taszította. Sehol semmi személyes, sehol egy kis rendetlenség. Túl steril. Elege volt. Csak feküdt, és az ostoba sorozatokat bámulta. Meg néha a telefont. De nem hívta senki. És neki sem volt kedve senkit megcsörgetni. Úgysem tudott volna olyannal beszélni, akit elhívhatott volna egy moziba.

Hozzá volt szokva a magányhoz.

Egy árvaházban kezdődött az élete. A vér szerinti szülei kilétére sosem derült fény. Pedig az elmúlt negyven évben sok mindent megpróbált, hogy felderítse, kik voltak azok, akik eldobták, és miért.

Hároméves volt, amikor a házaspár, akikre utóbb egész életében úgy gondolt, mint az apjára és az anyjára, örökbe fogadta. Ezt a lépésüket Gitta soha nem értette meg, még felnőtt fejjel sem. A férfi mérnök volt, és alig tartózkodott Budapesten, ahol a lakásuk volt. Hol Tengizben, hol valami kazah faluban, hol pedig Venezuelában fektette az olajvezetékeket, és csak félévente repült haza. Akkor egy hét alatt tízszer összevesztek a feleségével, majd visszautazott a világ másik felére.

A felesége ezalatt fűvel-fával csalta. Gitta jól emlékezett, ahogy kislányként az ágyban fekve hallgatta, amint a szomszéd szobában ritmikusan nekivágódik az ágy támlája a falnak. Így nőtt fel. Apját alig látta, anyjának meg fontosabb volt a sok szerető, mint a kislány, akit örökbe fogadott. A nő a férjét sem szerette, nemhogy a kislányt. Inkább afféle divatékszerként, kiegészítőként hordta magával, mert remekül nézett ki a csodaszép, fekete hajú, ízlésesen felöltöztetett lányka.

Más rokonai nem nagyon voltak a házaspárnak, csak anyja nővérét, Margit nénit ismerte meg a kislány, de mivel anyja ki nem állhatta a testvérét, alig tartották a kapcsolatot.

Gitta eközben mindent megkapott. Talán kárpótlásul, hogy a házaspár ellensúlyozza rossz lelkiismeretét, amiért nem foglalkoznak igazán a gyerekkel. Játékok, ruhák, ami csak kellett.

Tizenévesen Gitta zárkózott gyerek volt. Alig engedett magához közel bárkit, és ez felnőttkorára is így maradt. Akik felületesen ismerték, sótlan, kemény, hideg nőnek írták volna le, ha megkérdezik őket, milyen is Kardos Gitta.

Ám ez csak páncél volt. Megsebezték a vér szerinti szülei, akik elhagyták, és megsebezték a nevelőszülei is, akik nem foglalkoztak vele. Több sebet nem akart, így hát bezárkózott a saját belső világába.

Ennek a magatartásnak fura ellenpontjaként viszont ha valakit mégis megkedvelt, hajlamos volt átesni a ló másik oldalára, és túl gyorsan, túl mélyen megmutatni a lelkét. Ez a viselkedés persze óhatatlanul újabb és újabb csalódásokhoz vezetett. Gitta ilyenkor megint bezárkózott, és megint csak nehezebben engedett magához bárkit is. Aztán ha jött egy fiú, akit megkedvelt, hamar kitárulkozott érzelmileg. És testileg is. Ezt látta a nevelőanyjától, nem volt előtte más minta. A túlzott kitárulkozás aztán általában elriasztotta a srácokat, így gyorsan faképnél hagyták a lányt. Ő pedig előbb magára, majd az anyjára haragudott ezért. Ördögi spirál volt ez.

A középiskolában fedezte fel, hogy különösen érzékeny az illatokra. Utánaolvasott a témának, és tudatosan fejlesztette magát. Készült a pályára. Ez volt a kitörési lehetőség a szeretethiányos miliőből.

Érettségi után fogta az utazótáskáját, ellopott anyja tárcájából egy halom pénzt, és nekivágott Nyugat-Európának. Dolgozott és tanult, ez töltötte ki a napjait, mígnem Svájcban kötött ki egy parfümőrnél. A férfi kihasználta a lány naivságát, de tanította is. Különös szimbiózisban éltek három éven át, amikor is a lány ismét lelépett. Immár saját vállalkozásba fogott, amely sikeresnek bizonyult. Az első komolyabb megrendelésének tiszteletdíjából elküldte a pénzt az anyjának, amit ellopott tőle. Aztán többé hallani sem akart róla.

Ezen a magányos napon is megváltásként érte a délután, és az, hogy mehet dolgozni.

A cukrászdában az asszony megigazította nyakában a türkizkék kendőjét, és a rögvest ott termett pincérnőtől ásványvizet, valamint egy mélange-ot rendelt.

Míg az italra várt, az asztalra tett egy Apple iPadet. Belépett a rendszerbe, és megnyitotta a naptárát. Erre a napra három ügyféllel beszélt meg találkát. Talán újabb megrendelések, talán csak kíváncsi érdeklődők. Bármi lehet, de remélte, hogy inkább az előbbiek. Mindig jól jött egy újabb munka, és itt nem a pénz volt a fő szempont, hanem az új feladat jelentette kihívás. A pénz, az csak pénz, szokta mondani Gitta. Azt bármikor lehet szerezni. Érdekes munkát, szellemi erőfeszítést kívánó feladatot azonban már nem olyan egyszerű.

Megérkezett a kávé. Nem foglalkozott vele, csak intett a pincérnőnek, hogy tegye le, közben a naptárát rendezgette. Eszébe jutott, hogy kezet kellene mosnia, mert érezte, hogy ujjait finom rétegként vonja be a város szennye. Az iPadet az asztalon hagyta, fogta a táskáját és bement a mosdóba. Miközben kezet mosott, a tükörben az arcát bámulta.

Negyvenéves filigrán nő volt, haját feketére festette és rövidre vágatta. Kékeszöld szeme köré enyhe szarkalábakat rajzolt a fáradtság. Közelebb hajolt, és a szeme fehérjét hálózó vérereket vizsgálgatta. Nem sokat aludt az éjjel. A lausanne-i iskola beindítása rengeteg feladatot adott, a fél éjszakát a számítógép előtt töltötte, és ez meg is látszott rajta. Csak hajnalban aludt el, és délelőtt már nem volt kedve semmihez.

Nem volt jó hangulatban. Nem érezte jól magát. Valami hiányzott, és megfoghatatlan rossz érzéssel töltötte el, hogy nem tudja, mi a baj. Talán csak a fáradtság. Vagy valami vírus bujkál benne?

Megtörölte a kezét, lesimította antracitszürke kosztümjét, majd kiment a mosdóból, át a cukrászdán, és kilépett a délutáni napsütés elől a házak árnyékába burkolódzó utcára. Már a lépcső tetejéről meglátta az asztala mellett hanyagul a korlátra támaszkodó várandós nőt. Azonnal megismerte, és kelletlen kifejezés jelent meg az arcán. Nem volt kedve most ehhez a nőhöz, és ezt nem is akarta leplezni. Visszament az asztalhoz, és köszönés nélkül leült.

– Mi járatban, őrnagy asszony?

Kárpáti Tekla, a Budapesti Rendőr-főkapitányság őrnagya végigsimított lófarokba fogott barna haján.

– Nem fél, hogy ellopják? – intett az asztalon őrizetlenül hagyott iPad felé.

– Ez csak egy tárgy. Pusztán pénzbeli értéke van.

– Meg az adatok, amik rajta vannak.

– Semmi pótolhatatlan – legyintett Gitta. – Ami meg pénzen megváltható, azon kár idegeskedni.

Az őrnagy szája megfeszült. Ő máshogyan számolt. A fizetését alapul véve egy ilyen eszköz megvásárlását igen komoly takarékoskodás előzte volna meg, ez a nő pedig csak vállat von: könnyen jött, könnyen megy.

– Azért én vigyáztam rá, míg elvolt.

– Köszönöm. – Gitta diszkréten a karórájára pillantott. Hamarosan érkezik az első ügyfél, nem szerette volna, ha ezzel a pocakos rendőrtiszttel beszélgetve találja az új kliens. – Nos? Miben segíthetek?

Kárpáti őrnagy enyhén biccentett.

– Csak szeretném megköszönni a múltkori tippet.

– Nincs mit.

– Minden úgy volt, ahogy mondta.

– Ebben semmi meglepő sincs – mondta magabiztosan a parfümőr. – Ez a munkám.

A rendőrtiszt szája ismét keskeny csíkká feszült. Nem kedvelte ezt az öntudatos asszonyt, aki jelen pillanatban is az ő éves fizetésének megfelelő összeget viselt magán ruhák és kiegészítők formájában. Csak az órája, az apró gyémántokkal kirakott Patek Philippe önmagában jóval hárommillió fölött lehetett. És ehhez társul ez a már-már önteltségbe hajló magabiztosság. Nem, gondolta Tekla, nem szívesen ülne le kávézni ezzel a nővel.

– Azért én csak megköszönöm – szűrte fogai között az őrnagy.

– Nincs mit.

– Indiai volt, ahogy gondolta.

– Nem gondoltam. Tudtam. – Gitta ideges volt. Nem akart beszélgetni, rövid válaszait csak odavakkantotta a nyomozónak. Közben pedig szégyellte magát, hogy így viselkedik. Nem ez volt a jellemző rá, s maga sem tudta, miért tesz így. Újra csak azt érezte, valami nem jó dolog készül. Kényszerítette magát, hogy ránézzen Kárpáti őrnagyra: – Jellegzetes annak a rizsnek az illata. Már a lépcsőházban megéreztem.

Tekla zavarban volt. Mintha egy vadászkutyával beszélgetne. El nem tudta képzelni, hogy miként lehet valakinek ilyen kifinomult a szaglása.

A véletlen hozta őket össze egy hónappal korábban. A VII. kerületi felújított, függőfolyosós bérház egyik lakásában hat késszúrással megöltek egy ékszerészt, majd kirabolták. A szomszédok egy fiatalembert láttak, de személyleírást nem tudtak róla adni. Csak annyit, hogy rózsaszín piképólót viselt. A helyszínelés második órájában jelent meg a folyosón Kardos Gitta. Tekla most is emlékezett rá, ahogy a bordó körömcipőben, fekete átmeneti kabátban gőgösen álldogált a folyosót elzáró egyenruhások mellett. Az őrnagy kíváncsian odament hozzá, és megkérdezte, mit akar. A nő elmagyarázta, hogy egy barátnőjénél volt, és szeretne kimenni a házból. Tekla személyesen kísérte át a lépcsőházhoz, de ahogy elhaladtak a lakás nyitott ajtaja mellett, Gitta egy percre megállt, és szemügyre vette a bent tüsténkedő bűnügyi technikusokat.

– Mi történt? – kérdezte kíváncsiság nélkül.

– Gyilkosság – felelte szárazon az őrnagy asszony, és szelíden megfogta Gitta könyökét, hogy továbbhaladásra unszolja. – Menjen, kérem.

– Indiai – szólalt meg Gitta, és enyhén felemelte az orrát.

– Hogy mondta?

– Indiai konyha. Egész pontosan raita. Egészen friss.

– Nem értem – nézett rá Tekla.

Kardos Gitta most a rendőrtiszt felé fordult.

– Parfümőr vagyok. – Átadott egy névjegyet. – Illatokkal foglalkozom.

– És?

– A lakásban raita érződik. Ez egy indiai mártás. Tavalyelőtt Naghpurban ettem ilyet. De ez most, gondolom, mindegy. Nálunk sajnos nem sok helyen árulják, ráadásul egészen friss még a szaga.

Tekla felvonta a szemöldökét, majd finoman a lépcső felé tuszkolta az asszonyt, aki el is ment. A nyomozót azonban nem hagyta nyugodni a dolog. Az öreg ékszerész egyedül lakott a lakásban. Senki sem járt hozzá, minden ügyfelet a boltjában fogadott, tehát rajta kívül csak a tettes járhatott bent. A boncolás mindössze némi péksüteményt talált a gyomrában, és a lakásban sem volt raita.

Bár Tekla maga sem hitt az egészben, arra gondolt, ha minden mást kizártak, akkor csak a gyilkos ehetett valami különleges ételt, és ő hozta magával annak a szagát. Mivel a nyomozás megakadt, Tekla próbaképpen utánanézett, mi az a raita, és ugyan hol árulnak ilyet Budapesten. Három helyet talált, kettőt Budán, a harmadikat viszont egyetlen saroknyira a gyilkosság színhelyétől. A pincérek emlékeztek egy rózsaszín pólós fiatalemberre. Tíz perc múlva megvolt a képe is a biztonsági kameráról. Végigkövették a mozgását a kerületi térfigyelő kamerákkal, egészen addig, míg be nem ment egy körúti házba. A saját kulcsával nyitotta a kaput. Innen már egyenes volt az út, és hamarosan elfogták a gyanúsítottat, aki beismerte a gyilkosságot.

Kárpáti Tekla hiába próbálta elmagyarázni a főnökének, hogyan jutott a gyilkos nyomára, kinevették. Még hogy kiszagolta valaki! Egy idő után nem is próbálkozott már a magyarázattal, a jelentésébe sem került bele az eset, de úgy érezte, köszönettel tartozik az asszonynak, még ha az nem szimpatikus is neki. Attól még az ő információja alapján fogták el a gyilkost.

Kardos Gitta várakozón nézett az őrnagyra. Kínosan közeledett első találkozója időpontja. A táskájából szórakozottan egy fiolát vett elő, és játszani kezdett vele.

– Van még valami?

– Tulajdonképpen nincs. Csak meg akartam köszönni a segítséget.

– Igazán nincs mit. Gyilkosok ne legyenek szabadon.

– Igaz – hümmögött Tekla, majd mégis erőt vett magán, és kissé közelebb hajolt. – Esetleg…

– Igen?

– Esetleg számíthatok máskor is a segítségére?

Gitta arcán fanyar mosoly jelent meg. Keze megállt, a fiolát az asztalra állította.

– Nem.

– Nem? – Látszott, hogy Tekla nem számított azonnali visszautasításra. – Miért nem?

– Nem tudná megfizetni.

– Maga viszont segíthetne. Tudna segíteni. Csak úgy.

– Ingyen? – Gitta elgondolkodott, majd megcsóválta a fejét. – Nem hiszem. Ne haragudjon, de az én időm hihetetlenül drága.

– De hát olyan a szaglása, mint a kutyáinknak!

– Kérem, ne sértsen meg! Ráadásul ez nem is igaz. Jobb a szaglásom, mint a kutyáiknak. És azokat meg tudják fizetni. Igaz, nem beszélnek arról, hogy mit éreznek… – Elhallgatott. Ezt már maga is túl cinikusnak érezte.

Jézusom, gondolta, ma tényleg elviselhetetlen vagyok! Zavarban volt a nyomozó előtt. A reggel óta keringő rossz érzései miatt durván kezdte a beszélgetést, és nem tudott kitörni a spirálból. Fogalma sem volt, mi baja ezzel a nővel. Talán a várandóssága idegesítette? Nem kedvelte a terhes asszonyokat. Neki nem volt gyereke, és könnyen lehet, már nem is lesz. Pár éve feszélyezni kezdték a domborodó pocakok. Talán ezért viselkedem így?, tette fel magának a kérdést. Pusztán irigy vagyok rá?

– Segíthetne az embereken – jegyezte meg az őrnagy.

Gitta jéghidegen nézett a rendőrtisztre.

– Nem. Nem az embereken. Azok az emberek, akikről maga beszél, már halottak. Azokon már senki sem segít. Én ezzel pusztán magán segíthetnék. De nem akarok. Előbb-utóbb visszaélne vele, egyre több időmet venné el, és mit érnék én azzal? Miért lenne jó, ha sztárnyomozóvá tenném? Tanulja meg rendesen a szakmáját, és legyen nagy önerőből. Én is ezt teszem – ránézett a nyomozó pocakjára. – Amúgy is jobban tenné, ha inkább otthon pihenne!

Kárpáti Tekla megsemmisülten állt a korlát mellett, és nézte a parfümőrt.

Aztán szó nélkül sarkon fordult és elment.

Gitta visszaült a helyére, és beleivott a kihűlt mélange-ba.

Ezt most miért csináltam?, sikoltott kétségbeesetten az agyában a hang. Ezt most miért?! Persze elege volt abból, hogy időről időre valaki ki akarta használni különleges tehetségét. Egy frászt! Mindenki éljen meg úgy és abból, amihez tehetsége, ereje, készsége van. Nem érezte, hogy jótékonykodnia kellene. Pontosan tudta, hogy ha most megint segítene, akkor nem lenne vége. A rendőrség egyre sűrűbben keresné, és kiszipolyoznák. Egy idő után talán ő lenne a bűnbak egy-egy félresiklott nyomozás során, és akkor…

– Kardos Gitta?

Az asszony összerezzent a férfihangra, és felpillantott. Magas, barna öltönyt viselő, hatvanas férfi állt az asztal mellett.

Vértes Csaba a Szamos cukrászdától alig hetvenméternyire, a Vörösmarty-szobor talapzatán üldögélt. Mellette fiatal pár élvezte a napsütést, másik oldalán pedig egy japán turista skiccelgette vázlatfüzetébe a Váci utca látképét. Vértes farmert, pólót és kordbársony zakót viselt, orrára sötét napszemüveget illesztett. Bal fülében apró dugó volt, mely a zsebében lapuló vevőtől érkező hangokat közvetítette.

Nem győzte áldani a szerencséjét, hogy Kardos Gitta egyszer csak otthagyta az asztalát, és bement a cukrászdába. Nyilván a mosdóba indult. Vértes tudta, hogy itt az alkalom.

Gombelem méretű lehallgató volt a markában, de nem tudta, melyik asztalhoz fog ülni az asszony, így nem helyezte el előre. Most az élet megoldotta ezt a problémát.

Felpattant, átvágott a téren. Mire az asztal közelébe ért, észrevett egy fiatal srácot, aki óvatosan az asztalon heverő iPadet nézegette. Vértes számára egyértelmű volt a szituáció. Mire odaért a fiúhoz, az éppen nyújtotta a karját, hogy a korláton áthajolva elvegye a gépet. Vértes hegyes orrú cipőjével gonosz rúgást vitt be a tolvaj Achilles-inába, mire az feljajdult, és megbicsaklott a lába.

– Húzz innen a kurva anyádba, mert eltöröm a karodat – mordult oda halkan a férfi, mire a fiú izzó tekintettel, ám szó nélkül elbicegett.

A magánnyomozó körbepillantott, majd az asztal közepére állított váza száraz virágai közé ejtette a mikrofont.

– Na, tűnj el innen, míg szépen vagyok – hallott a háta mögül egy határozott női hangot.

Meglepetten megfordult, és egy rendőrigazolvánnyal találta szembe magát, amelyet egy domborodó pocakú, barna hajú nő dugott az orra alá. – Hagyd csak ott azt az iPadet, és takarodj!

– Elnézést – motyogta Vértes, és elsietett.

Megkerülte a teret, majd visszaült a szobor talapzatára. A vétel jó volt, így minden szavát tisztán hallotta a nyomozónő és a parfümőr beszélgetésének.

– Hát mit is mondjak? – dünnyögte maga elé Vértes, ahogy látta elkullogni Kárpáti őrnagyot. – Kellemes egy társaság ez a parfümőr.

Kardos Gitta figyelmesen végighallgatta az ősz hajú úriembert. Ötpercnyi monológ után a férfi végre befejezte mondandóját. Gitta végig jegyzetelt, majd felpillantott, ahogy ügyfele elhallgatott.

– Ennyi?

– Igen. Meg tudja oldani?

A parfümőr eltöprengett. Volt már hasonló megbízása, de ez egy pici csavarral eltért a szokványostól. És ezért érdekelte. Magában már tudta, hogy el fogja vállalni, mert szakmailag izgatta a kihívás, ám még tisztázni akarta a feltételeket.

– Hadd foglaljam össze – bólintott a férfi felé. – Ön hat éve házas, és egy közel harminc évvel fiatalabb nőt vett feleségül. Aki megcsalja.

– Így van.

– És ez eddig nem zavarta magát?

– Nézze, mindig is ennyi volt a korkülönbség, és sejtettem, hogy nem én leszek majd az egyetlen. De hát… hogy is fogalmazzak…? Van olyan részvénytársaság, amiben néhány részvénnyel is érdemes benne lenni. Nem kell feltétlenül kizárólagos tulajdonossá válni… elítél ezért?

Kardos Gitta érzelemmentesen ingatta a fejét. Magában inkább sajnálta a pasast, de hát magának kereste a bajt. Nem akart állást foglalni, inkább kitért a válasz elől.

– Mit számítana? Meg nem is tisztem ítélkezni. Térjünk vissza a kérdésre. Most tehát megváltozott valami.

– Úgy van. A feleségem most komolyan szerelmes lett valakibe. Már egyáltalán nem kellek neki.

– Miért nem válik el?

– Azt akarom, hogy ő akarjon elválni.

– Miért olyan fontos ez önnek?

– A házassági szerződés szerint ha a válás az ő hibájából következik be, vagy ő kezdeményezi, akkor csak a vagyon öt százaléka jár neki. Egyébként meg húsz.

– Akkor próbálkozhatna egy magánnyomozóval és néhány in flagranti képpel.

A férfi szomorúan megrázta a fejét.

– Nem az én stílusom. Nem akarom megalázni. Menjen el szép csendben.

– És emiatt keresett meg engem? – csodálkozott a nő.

– Pontosan.

– Ha jól értem, keverjek ki egy olyan illatot, ami a feleségét taszítja?

– Így van. Akarjon elhagyni.

– És természetesen olyan illat legyen ez, amiről ő nem tud.

– Lehetséges ez?

– Elvileg igen… Az ingerküszöbe alá kell belőnöm azt az illatot. Hogy ne érezze, pontosabban tudatosan ne fogja fel, de azért jelentősen hasson rá. Érezze magát rosszul a bőrében, ha önnel van.

A férfi elmosolyodott.

– Pontosan megértett és még jobban meg is fogalmazta, mint én. Nos?

– Megoldom.

– Helyes. Mennyiért?

A parfümőr bepötyögött egy számot az iPadbe, és a partner elé tolta. A férfi bólintott.

– Korrekt.

– Elfogadja?

– Természetesen. Mikor készül el?

– Pár hét.

– Mégis mennyi?

– Laboratóriumban kell kikevernem, a laborom pedig Svájcban van. Egy hónap.

– Megfelel. Kérem, hívjon, ha kell még valami, vagy ha elkészült.

– Egy ruha kellene a feleségétől.

– Majd kiveszek egyet a szekrényéből.

– A szennyestartóból vegye ki.

– Miért?

– Az ő illatát akarom érezni. Tegye bele egy tiszta nejlonzsákba, ragassza le, és juttassa el a névjegyemen lévő postafiókba. Nem akarok a visszajuttatásával vesződni, szóval valami olyasmi darab legyen, ami nem nagyon fog hiányozni.

– Még a héten elintézem.

– Köszönöm.

– Akkor a viszontlátásra!

– Viszontlátásra!

Az úr felállt, és elsétált a Deák tér irányába. Kardos Gitta odaintette a pincérnőt, és újabb ásványvizet rendelt.

Vértes kicsit állított a fülhallgatóján. Továbbra is a szobor talapzatát övező lépcsőn üldögélt, lábát feltámasztotta, és néhány körülötte ülő fiatalhoz hasonlóan rajztáblát egyensúlyozott a térdén. Az olívzöld baseballsapka és a fekete napszemüveg takarásában nyugodtan szemlélődhetett, senkinek sem tűnhetett fel, hogy skiccelés helyett valójában feszülten figyeli a cukrászda teraszán ügyfeleit fogadó asszonyt.

Az öregúr távozása után a poloska csak utcazajt közvetített. Vértes jól látta Kardos Gittát, ahogy az iPadben jegyzeteket készít, majd lebonyolít egy telefont. Nyilvánvaló volt, hogy a nő vár valakit.

Az egész semmittevés talán öt percig tartott, akkor feltűnt egy langaléta, farmert és csíkos inget viselő férfi, aki zakóját hanyagul a vállára vetette. Megállt a tér sarkán, körbenézett, majd határozottan odament az asszonyhoz.

Vértes a rajztábla sarkában aláhúzta a lehallgatott beszélgetésről készített jegyzeteit, és a vonal alá felírta az újabb ügyfél érkezésének időpontját.

A kölcsönös üdvözlések után az ötven körüli férfi a szék támlájára terítette a zakóját, és intett a pincérnek.

– Egy kapucínert, legyen kedves!

Helyet foglalt Gittával szemben, és elmosolyodott. Arcán szétfutottak a ráncok.

– Köszönöm.

– Mit? – kérdezett vissza a nő.

– A múltkori munkáját.

– Bevált?

– A legjobb termékünk ez a konyak lett!

– Nocsak. Mi történt?

– Bevallom – mosolyodott el ismét szégyenlősen a férfi –, nem teljesen bíztam önben. Úgy gondoltam, egy próbát azért megér a dolog.

Kardos Gitta kissé sértődötten nézett vissza.

– Csak ennyi? Nekem úgy tűnt, hisz benne.

– Most már hiszek. De hadd meséljem el önnek a részleteket. Képzelje, kétfajta címkével hoztuk ki a konyakot, az egyiket az old névvel láttuk el, de ettől függetlenül azonos szesz volt a palackokban. Csakhogy az „old”-hoz hozzáadtuk az ön által kidolgozott illatot.

– És?

– Féléves tesztperiódus alatt az „old”-ból negyvenkét százalékkal több fogyott. Aki egyszer megkóstolta, nem vette többé a sima konyakunkat.

– Ez igazán jó hír – bólintott Gitta, és ivott egy apró kortyot. – És most miben lehetek a segítségére?

– Ó, ezúttal valami egyszerűbbre gondoltam.

– Mégpedig?

– A feleségemnek szeretnék egy parfümöt.

– Széles a választékunk, bármikor…

– Nem, nem, félreért. Egy személyre szóló parfümöt szeretnék neki.

– Ah… értem.

– Megoldható? – kérdezte a férfi.

Kardos Gitta elmosolyodott.

– Természetesen. Ez az egyik legjellemzőbb tevékenységem.

– Mikorra tudna elkészülni vele?

– Van valami konkrét időpont, amire szánja a parfümöt?

– A születésnapjára. Szeptemberben van.

– Az megfelel. Bőven elég az idő.

– Vállalja, kedves Gitta?

– Ha megfizeti.

– Mi az ára?

– Tizenkétezer euró.

A férfi halkan füttyentett.

– Nem szégyenlős!

– Akinek most hozott egy konyak negyvenkét százalékot, az miért foglalkozik ilyen részletekkel?

A férfi hangosan felnevetett.

– Maga tetszik nekem, Gitta! Nagyon tetszik! Rendben van, megrendelem. Tizenkétezer tehát.

– Rendben. Augusztus végére kész leszek vele.

– Szüksége van hozzá valamire?

– Szeretnék beszélni a feleségével.

A férfi meghökkent.

– Minek?

– Több okból. Ki kell faggatnom arról, mit kedvel. De ennél is fontosabb, hogy éreznem kell az illatát.

– Mármint a feleségem illatát?

– Igen. Az övét. Éreznem kell, hogy milyen a bőre, milyen illat árad belőle. Ehhez tudom szabni a neki való parfümöt.

– De így nem lesz meglepetés.

– Nem árulom el neki, miért találkozunk.

– Vagy úgy! És mi legyen az apropó?

– Találja ki maga! Akár egy fogadáson is összefuthatunk. Elég kreatív ön ahhoz, hogy megoldja, nem?

– De – ingatta a fejét a férfi. – Megoldom…

– Remek. A számlaszámomat tudja. Harminc százalékot foglalóként kérek átutalni, és ha megvolt a találkozó, akkor el is kezdem a tervezést.

– Megfelel. Akkor majd hívom, hogy hol tudnak találkozni. – A férfi felállt.

Egy perc múlva a parfümőr ismét egyedül üldögélt a széken. Hátravetette a fejét, és a házak felett kavargó galambokat bámulta. Bár pocsékul indult, lassan azért alakul ez a nap, gondolta, és jóleső nyugalommal becsukta a szemét.

Megcsörrent a telefonja, a kijelzőn egy jól ismert név jelent meg. Gitta mosolyogva vette fel a készüléket.

– Csókolom, Margit néni!

– Szervusz, Gittácska, csak azért hívlak, hogy megkérdezzem, hogy vagy?

– Én remekül, Margit néni, remekül. Éppen itt vagyok Budapesten.

– Jaj, és fel sem hívsz? Elmehettünk volna a cukrászdába.

– Ugyan már, Margit néni, most tele volt a naptáram, de mindenképp fel akartam hívni egy kicsit beszélgetni… – Ó, istenem, gondolta a parfümőr, hát őt kellett volna reggel felhívnia, nem az ágyon heverészni és unatkozni! Ha Margit nénivel megevett volna délelőtt egy süteményt, már egészen jó hangulatban volna.

– Anyád is mindig ezt mondta. Aztán meghalt, és az utolsó éveiben alig beszéltünk. Hidd el, Gittácska, én is így járok majd!

– Ne mondjon már ilyeneket, Margit néni!

Gitta pár percig kellemesen beszélgetett a távoli ismerősökről a nagynénjével. Ő volt az egyetlen élő rokona.

A nevelőanyja, amíg élt, nem nagyon tartotta vele a kapcsolatot, Gittának mindig azt mondta, hogy Margit ostoba sznob. Gitta már fiatalon külföldre került, Margit nénit csak néhány évente látta, aztán amikor az anyja meghalt, szem elől vesztette. Egy évvel korábban találta meg újra az idős asszonyt, miután egy hirtelen ötlettől vezérelve magánnyomozót fogadott. Amikor megvolt a telefonszám, felhívta, és találkoztak.

Kellemes meglepetésre nagynénje se ostoba, se sznob nem volt. Rendszerint egy terézvárosi cukrászdában találkoztak, amikor a parfümőr Budapesten járt. Gitta még azt sem tudta, hol lakik a nagynénje, aki soha nem hívta a lakására. Mindig azt mondta, legalább kicsit kimozdul, míg elballag a cukrászdába. A nő úgy vélte, az idős asszony talán szégyelli előtte a körülményeit, így tapintatosan nem erőltette a látogatást. Valójában ő is jobban szeretett nyilvános helyen habos kávét és Sacher-tortát fogyasztani, mint egy dohos, öregszagú lakásban kényszeredetten beszélgetni, olcsó kávét kortyolgatni, miközben agya már azon jár, hogyan fogja ezt a szagot kitisztíttatni a kosztümjéből.

– Na, jól van, Gittácska, nem akarlak feltartani. Ha tudsz…

– Feltétlenül telefonálok, Margit néni.

– Jó, jó, tudom ám én, mit jelent ez. Szervusz, kislányom!

– Csókolom, Margit néni.

Amint befejezte a hívást, azonnal tudta, hogy valami megváltozott.

Az illatot érezte meg először.

Agya rögvest besorolta az érkezőt. Férfi. Középkategóriás after shave, olcsóbb és stílusában nem az arcszeszhez illő dezodor. Reggel frissen felvett, ám mostanra átizzadt ing. A testszag tónusa nem sportolásra, hanem idegfeszültségből eredő verejtékezésre utal. A férfi fél valamitől. Vagy legalábbis aggódik. Gyógyszerszag. Tablettát vett be, alighanem fáj valamije. Ebédre húst evett. Mustár és fokhagyma. Hasábburgonya, tisztán kiérezte a már nem túl friss olaj szagát, amelyben a szalmakrumplit kisütötték. Azóta nem mosott fogat. Nem túl régen megivott egy sört. Hajzselé. Vagy fodrásznál volt délelőtt, vagy maga kente be a haját a rögzítővel. Cigaretta. Nem nagy dohányos, nem árad minden pórusából a füst bűze, de néha elszív egy szálat. Ma többet szívott. Szóval tényleg ideges. Ivott, gyógyszert vett be, és cigarettázott annak ellenére, hogy egyébként nem dohányzik. Nyilvánvalóan feszült valamitől.

Kardos Gitta kinyitotta a szemét, és végigmérte a fiatalembert.

Tamási Frankkal nem először találkozott, és most meglepődött, hogy a fickó mennyire megviseltnek tűnik. A fiatalember lefogyott pár kilót, izmait szinte egyesével meg lehetett számlálni a póló alatt. Arcán elmélyültek az egyébként is éles vonalak. Szeme körül karikák, és kissé véreres tekintettel nézett az asszonyra.

– Jó napot, kedves Gitta!

– Üdvözlöm, Frank.

– Leülhetek?

– Hiszen azért jött.

– Na, igen. – Lehuppant, és intett a pincérnőnek, hogy nem kér semmit.

– Mi volt a múltkor? – érdeklődött az asszony.

– Az ügetőn?

– Igen. Ez egy elég érdekes megbízás volt, tudja? – A nő elmosolyodott. – Még nekem is.

– Nem csinált ilyet korábban?

– Nem. Magam is megdöbbenek néha, hány olyan terület van, ahol tudok segíteni, de magamtól sosem jutott volna eszembe.

– Aha. Hát ezt nem tudom. Mindenesetre a tippje bejött.

– Valóban?

– Igen. Az esélyes ló tényleg beteg volt.

– Na és az a másik?

– Hehe… nos, igaza volt azzal is. Az esélytelen paripa viszont bomba formában volt.

– Nyert rajta?

– Én nem – vont vállat lemondóan a férfi. – A megbízóm viszont tízmilliót kaszált.

– Miért nem tett maga is?

– Mert egy hülye fasz vagyok, azért. – Legyintett. – Majd legközelebb hallgatok magára.

– Lesz legközelebb?

– Tényleg nem csinált még ilyet?

– Mit? Hogy futam előtt megszaglásszam a lovakat, és megmondjam, melyik van jó állapotban, melyik gyengébb, melyik ideges? Nem, ilyet még soha nem csináltam. Szakmai kihívásként éltem meg, tudja?

– Jó magának.

Az asszony felhörpintette az italát.

– És most? Mit szeretne, Frank? Megint megyünk a lovira? Vagy ezúttal szagoljak meg egy bokszolót?

Tamási különös tekintettel nézett a parfümőrre.

– Bokszolót…? Tudja, kedves Gitta, ez egy nagyon… nagyon elgondolkodtató ötlet… De majd talán máskor. Most ennél sajnos földhözragadtabb probléma miatt kerestem meg. Vagy inkább más irányúnak nevezném.

A nő az ajkát biggyesztette.

– Tudja, hogy csak azt vállalom el, ami érdekel.

– Ez szerintem érdekelni fogja.

– Akkor halljam!

Tamási Frank megnyalta az ajkát, és közelebb hajolt.

– A helyzet a következő. Adva van egy ház, amit a megbízóm a magáénak akar tudni. A lakások javát már megvásárolta, ám néhányan nem akarnak kiköltözni.

A nő elmosolyodott.

– Csak nem azt akarja, hogy űzzem el őket?

– Lehetséges lenne?

– Elvileg.

– Elég gyorsan ráérzett, mi lenne a feladat.

– Ha jól sejtem, a célszemélyeknek nem kellene tudniuk, hogy mi történik.

– Pontosan erről van szó.

– Tehát egy olyan illat kell, ami miatt nem akarnak tovább ott lakni, és maguk akarják majd eladni a lakást.

– De ez nem lehet szimplán valami bűz.

– Értem. Ha csak büdös lenne, akkor gyanút fognának. Valami olyan szag kell, amit tudatosan nem fognak fel, de azért hat rájuk. Erre gondolt a megbízója?

– Hajszálra.

Kardos Gitta összefonta az ujjait.

– Érdekes. – Maga sem hitte el, hogy ezt mondta. Máskor, más hangulatban nemet mondott volna, hiszen a feladat egyértelműen etikátlan volt. Most azonban valamiért eljátszott a gondolattal.

– Reméltem, hogy érdekelni fogja.

– Azt még nem mondtam. Csak azt, hogy felkeltette az érdeklődésemet.

Tamási egy ideig csak nézte az asszonyt.

– Nos?

– Nem lesz egyszerű – mondta elgondolkodva a parfümőr.

– Ha az lenne, nem önt keressük.

– Nem kell hízelegnie.

– Meg sem kérdezi, miért nem ígérünk a tulajdonosoknak többet, vagy választunk más módszert?

– Nem. Nem érdekel. És tudnom sem kell.

– Profi szemlélet.

– Mi más lenne?

– Mikorra tudja megoldani?

– Mikorra kell?

– Minél előbb. Maximum egy-két hét. De inkább kevesebb.

– Ennyire sürgős?

– Ennyire.

– Nem lesz olcsó.

– Vállalja?

– Tizenötezer. – Amint kibökte, már megbánta.

A férfi megrázta a fejét.

– Tessék?

– Tizenötezer euró.

– Beszélnem kell a megbízóval. Most.

– Tegye azt – állt fel az asszony. – Addig fizetek.

Kardos Gitta bement a cukrászdába. Az arca égett, és semmilyen épkézláb magyarázatot nem tudott adni magának, miért tárgyal még egyáltalán erről az egészről. Már régen nemet kellett volna mondania! Valakit kiűzni a lakásából?

Mégis, mégis, mégis…

Valamiért csábította a feladat. Csábította, hogy egyszer, csak egyszer rossz lehessen.

Gonosz.

Mire megmosta az arcát, meggyőzte magát, hogy az egész csak egy jól fizető munka. Ami szakmailag még érdekes is. Érdekes, hogy megoldható-e. Az agya tiltakozott, ám ennek ellenére már pontosan tudta, ha kimegy innen, el fogja vállalni.

Vértes Csaba a napszemüveg mögött felvonta a szemöldökét. Egy háznyi embert akarnak kifüstölni a lakásából? És a nő ezt elvállalja?

Látta, hogy a Tamási nevű fiatalember rákönyököl az asztalra, és megnyom pár gombot a telefonján. A biztosítási nyomozó a fülhallgatójában tisztán hallotta a fiatalember szavait.

– Itt Tamási. Kiss Tibor úrral szeretnék beszélni… Kiss úr?… Igen, én… Igen, éppen most. Elvállalja, de nem lesz olcsó… Huszonötezer… Tudom, Kiss úr, tudom, de ennyiért vállalja, hogy egy héten belül készen lesz, és nem fogja megtudni senki… Igen, nem fognak semmit érezni. Mármint nem fogják tudni, hogy mi nem tetszik nekik, csak egyszerűen megundorodnak a saját lakásuktól… Hát ez az, Kiss úr. Van hátulütő is, igen… természetesen az ár… Igen, Kiss úr. Euró… Nem, ő nem alkuszik, ha most nekiállok itt cigánykodni vele, el fog küldeni a picsába. Ez a nő vérprofi, és csak profi megrendelőkkel áll le… És előre kéri az egészet… jó… jó… értem, Kiss úr… Értem… Köszönöm. Viszonthallásra!

Tamási kinyomta a telefont, és a zsebébe süllyesztette a készüléket.

Vértes Csaba egyre csak csodálkozott.

Huszonötezer? A nő csak tizenötezerről beszélt. Vagy rosszul emlékszik?

Ebben a pillanatban Kardos Gitta kilépett az ajtón, és az asztal felé indult.

A parfümőr nem ült vissza a székére, hanem megállt az asztal mellett.

– Nos? Beszélt a megbízóval?

– Igen. Kifizeti.

– Akkor jó. Kérem, utalja át a múltkori számlára, és…

A nő megállt a mondat közepén, mert Tamási a fejét rázta.

– Nincs pénzmozgás. Nincs átutalás. Csak készpénz.

– Nem szeretem a készpénzt. Az átutalást preferálom. Nem szorulok rá az adócsalásra.

– Tegyen kivételt. Nincs utalás. A megbízóm így akar fizetni. Cserében a kis kellemetlenségért az egészet előre kifizeti.

Kardos Gitta némi habozás után vállat vont.

– Hát jó. Maga hozza a pénzt?

– Igen.

– Akkor várom.

– Pár órán belül hívom.

– Inkább holnap – rázta a fejét az asszony. – Ma már nem akarok ezzel foglalkozni. Szedje össze a pénzt, és holnap találkozunk.

– Rendben.

– Akkor viszlát, Frank!

A nő kecsesen elsétált a Duna irányába.

6

Vértes Csaba felpattant, és határozott léptekkel átvágott a téren. Amikor a Deák Ferenc utca sarkára ért, Kardos Gitta már jó százméternyire járt. A nyomozó egy pillanatra megállt a parfümőr széke mellett, és felkapta az asztalon álló vázát. A csészéket a tálcájára rakosgató pincérnő csodálkozva meredt rá, ahogy a tenyerébe rázta az apró lehallgatókészüléket. Vértes szégyenlős mosolyt villantott a lányra.

– Elnézést, beleesett a mandzsettagombom.

Zsebre vágta a poloskát, és Kardos Gitta után indult.

A nő a Vigadó sarkán jobbra fordult, és a parkoló felé ment tovább. Amikor a férfi is a sarokhoz ért, azt látta, hogy a nő egy fekete Citroën DS ajtaját nyitja, majd beszáll a kocsiba. A magánnyomozó elismerően elhúzta a száját. Nagy kedvence volt ez a típus, és azonnal látta, hogy kitűnő állapotú darab. 1973-as évjáratnak tippelte, és nem igazán hitte, hogy ebben tévedne. Az autó lassan kitolatott a parkolóból, és dél felé indult.

Vértes kétségbeesetten körülnézett, de nem látott taxit a közelben. Na, igen, ez is csak a filmeken van így, bosszankodott. Megvárta, míg az asszony elgurul mellette, majd lélekszakadva rohanni kezdett a járdán. Az ő Opelje az Aranykéz utcában parkolt. Míg a kocsihoz ért, azt latolgatta, merre mehet majd az asszony. Szerencséjére a fekete DS eléggé jellegzetes kocsi volt, nem kellett attól tartania, hogy később ne bökné ki a forgalom tengerében. De ehhez a közelébe kellett kerülnie.

Odaért az Astrához, már messziről nyomta a távirányító gombját, és beugrott az ülésre. Pár másodperc múlva kivágódott az útra, jobbra kanyarodott a Régiposta utcára, majd a sarkon balra.

A fekete DS jó kétszáz méterrel előbbre járt, éppen az Erzsébet híd alatt gurult át. Lemegy a rakpartra, gondolta a férfi, és a gázba taposott. A forgalom nem engedte, hogy előzgessen, ezért beletörődött, hogy tartania kell ezt a távolságot.

Eközben Gitta kényelmes tempóban vezetett. A Citroën, noha száz lóerő felett volt a teljesítménye, a huszonegyedik században már nem számított versenygépnek. Ám a parfümőr nem is ezért vette. Imádta letisztult formáit, hatalmas lámpáit, elkeskenyedő csepp alakját és kényelmes belső terét. Elegánsabb autót el sem tudott volna képzelni. Amikor két éve meglátta a hirdetést, azonnal lecsapott a kocsira. Nem volt túl drága, de még egyszer annyit ráköltött a teljes felújításra. Most a DS gyakorlatilag új volt. Egyetlen dolgot változtattak csak rajta a gyári állapothoz képest, egy komolyabb teljesítményű légkondicionálót szereltek belé, de annak kapcsolóit a már meglévők közé rejtették, így a belső térben minden eredeti volt.

A parfümőr a rámpán felhajtott a Petőfi hídra, és átment Budára.

Vértes a hídon végre közelebb került a Citroënhez, bár emiatt folyamatosan sávot kellett váltania, de a szlalomozás végül meghozta gyümölcsét, és nyolcvanméternyire lemaradva ismét felvette a fekete DS sebességét.

Gitta az Allée előtti lámpánál várakozva rápillantott az órájára. Este hét múlt. Tudta, kicsit késni fog, de a férfi úgyis megvárja.

Továbbra sem voltak jó érzései.

Szokatlan volt, hogy az ügyfél lakására megy a pénzért, de a pasas azt mondta, teniszezés közben megsérült, és alig tud járni. A parfümőr gálánsan beleegyezett, hogy akkor majd ő elmegy érte. Ez volt az első eset, hogy az ügyfél nem akart számlákon követhető pénzmozgást, így nem volt hajlandó utalni. Akkor kellett volna nemet mondanom, gondolta magában. Akkor bizony, mert ma már másodszor tett kivételt ezen a téren. Nem lesz ez így jó, Gitta. Nem bizony. Rossz úton vagyok? Talán ezért érzem rosszul magam?

Ráadásul sosem kedvelte ezt az ügyfelet. Igyekezett félretenni az előítéleteit, de a megérzéseire mindig hallgatott. És ezek nem súgtak jót, amikor először találkoztak. Azt már jó előre eldöntötte, hogy nem fog újabb megbízást vállalni Szentjóbi Barnabástól. Minél távolabb akart tőle lenni – csakhogy ehhez le kellett zárnia az üzletet.

A lámpa zöldre váltott, a nő elindult.

Szentjóbi tulajdonképpen semmi extrát nem kért. Már-már szokásos megrendelés volt, Gittának egy találkozón megjelenő partnereket kellett manipulálni annak érdekében, hogy aláírják a megbízást. Hogy milyen tárgyalásról volt szó, mire vonatkozott a megállapodás, vagy hogy kik lesznek a befolyásolandó partnerek, azt nem tudta, de nem is kellett tudnia. Egy olyan keveréket választott, amely már több esetben bizonyított hasonló szituációban, tehát szinte biztosra ment. Igaz, volt azért egy-két alkalom, amikor mégis teljesen hatástalan maradt. Gitta ilyenkor visszautalta az összeget a megbízónak, és elnézést kért, vagy ha az ragaszkodott a teljesítéshez, felajánlott számára egy újabb lehetőséget, amely immár ingyen volt. Az ő munkájában is megvoltak a fő szabályok, de emberekkel dolgozott, és ingoványos területen. Bármikor kudarccal végződhetett egy megrendelés.

Persze ez ritkán fordult elő. Alapos tájékozódás, felkészülés, labormunka, precíz végrehajtás. Ezekhez tartotta magát.

A Villányi útról jobbra fordult egy kis mellékutcába. Hamar meglelte a címet, és még parkolót is talált a ház előtt. Ahogy kiszállt, nem figyelt fel a mögötte bekanyarodó és a fák árnyékában lehúzódó kék Opelre.

A parfümőr megkereste a villát, és becsöngetett.

Alig hatvan méterrel arrébb Vértest ujjongás fogta el a kocsijában.

A Kardos Gitta vezette Citroën pontosan oda ment, ahová azt Vértes szerette volna.

A kocsi Szentjóbi Barnabás budai villája előtt állt meg.

A magánnyomozó nagyon szerette volna, ha a lehallgatókészüléket valahogy a parfümőrre tudta volna erősíteni, de nem sok esély volt rá, hogy például a ruhája zsebébe ejtve észrevétlen maradhatott volna a manőver. Ezért választotta a vázát a cukrászdában. Most azonban nem volt lehetősége, hogy a következő beszélgetést lehallgassa.

A fene essen bele!

Eszébe jutott a mondás, amit egyszer egy zsaru irodájának falára tűzve látott: „Ha nem tudsz nyomozni, hallgass le!” De hát én tudok nyomozni, gondolta önérzetesen. Kényelmesen elhelyezkedett az Astra volánja mögött, kissé leengedte az ablakot, és úgy döntött, vár. Majdcsak adja magát a helyzet.

Kardos Gitta becsöngetett, mire kattanva nyílt a kapu, ő pedig átment a gondozott kerten, fel a hat márványlépcsőn.

A tejüveges bejárat azonnal kinyílt, és szélesen mosolygó férfi jelent meg az ajtónyílásban.

– Jöjjön be, kedves Gitta! Annyira örülök, hogy látom!

Szentjóbi intett, és előrement, hogy mutassa az utat. Gitta követte, s közben alaposan szemügyre vette a megbízót. Magas, sportos férfi volt, jól fésült barna frizurája alatt fekete szem villogott. Bőre lesült, úgy tűnt, valahol délen tölthette az elmúlt heteket. A nő a bulvárlapokból értesült róla, hogy ügyfele Egyiptomban és Cipruson pihent egész márciusban és április elején. Azért kezdte keresni a férfit, mivel az nem fizette ki a megbízási díjat, a telefonját nem vette fel, az e-mailekre pedig nem válaszolt. Gitta rákeresett az interneten, hiszen tizenötezerrel tartozott neki.

Végül alig egy hete nagy nehezen sikerült vele kapcsolatba lépni. Szentjóbi akkor is csak hímezett-hámozott. A parfümőr felvetette a telefonban, hogy perre megy vele, mire a férfi azonnal készségesebb lett. Nyilvánvaló volt a tónus változásából, hogy valami olyasmihez kellett neki az az illat, amit nem szeretne egy tárgyalási jegyzőkönyvben, majd utána a Blikk címlapján viszontlátni. Magyarázkodni kezdett, végül megígérte, hogy ötezret tud adni, a többit pedig két héten belül, ha megkapja a kintlévőségeit. De semmiképpen sem akart utalni.

Gitta többek között ezért sem szerette Magyarországot. Itt mindenki simlis volt, mindenki sportnak tekintette az adócsalást. Mindenki a készpénzben bízott, és kerülte a hatóságok által egyszerűen nyomon követhető átutalásokat.

Szentjóbi végül azt mondta, nála van az összeg, de egy sérülés miatt alig tud járni. Ha kell a pénz, az asszony kénytelen lesz érte jönni.

Kardos Gitta most ott állt Szentjóbi villájának halljában. A gyomra körül kellemetlen nyomás jelent meg.

A médiacápa szívélyesen beljebb tessékelte.

– Nem látom, hogy nehezére esne a járás.

– Parancsol? – nézett rá értetlenül Szentjóbi.

– Azt mondta, megsérült teniszezés közben.

– Ja, az! – derült fel a férfi. – Azóta már sokkal jobb.

– Azóta? Tegnap beszéltünk telefonon.

– Az orvostudomány ma már csodákra képes. – A férfi látta, hogy ez nem elegendő magyarázat, ezért hozzáfűzte: – A dokim belém nyomott két injekciót. Most már sokkal jobb.

– Értem – lépett túl az asszony a témán, de a rossz érzései csak erősödtek. Egy szavát sem hitte a férfinak.

Az illatok zavarták, az érzékszervei kiélesedtek.

Amint a férfi a közelébe ért, Gitta azonnal maga előtt látta a délutánját.

Még érződött rajta a szeretkezés szaga. A parfümőr tudta, hogy az orra sokkal érzékenyebb, mint az átlagemberé, mégsem értette igazán, hogy lehet az, hogy az emberek nem érzik ezt magukon és egymáson? Ha fiatalabb korában szeretkezés után nem tudott letusolni, és emberek közé kellett mennie, szinte meztelennek érezte magát, és lesütött szemmel, megalázottan igyekezett mielőbb eltűnni a társaságból. Most, negyvenévesen már kínosan ügyelt arra, hogy ha ágyba bújik valakivel, azt megfelelő körülmények között tegye. Kényes volt a részletekre.

Szentjóbi azonban nem adott magára, még csak le sem zuhanyozott azóta, hogy a partnere elment. Pedig közben eltelhetett pár óra.

Ennél azonban sokkal jobban aggasztotta, hogy Szentjóbin nemcsak a szeretkezés érződött, de a kudarc is. Nem sikerült az együttlét. Gitta szinte a csontjaiban érezte a férfi kielégületlenségét, amit egy drága parfüm túlzott használatával akart leplezni. A producer feszült volt, tomboltak benne a hormonok. És nyilvánvalóan nem szokott hozzá, hogy nemet mondanak neki, hogy nem az történik, amit ő akar. Márpedig most kielégítetlen maradt.

Ahogy a parfümőr beljebb került, mást is megérzett. Dohányt és whiskyt. Orrát követve tekintetét körbefuttatta a nappalin. Az asztalon súlyos hamutartó, benne három vaskos szivarcsutka. Az egyikből még vékony füstcsík szivárgott. Mellette megkezdett üveg Tullamore Dew. A fal melletti fotel alatt élénkvörös folt villant. Egy szakadt csipkebugyi volt. Valaki dühösen berúgta a bútor alá. A kanapén gyűrött párnák nagy összevisszaságban, az egyik a földre esett, a másik a támla és a fal közé szorult. Itt szeretkeztek, gondolta Gitta. Vagy verekedtek.

Az erkélyajtó nyitva volt. Szentjóbi szellőztetett. Valószínűleg nem is a helyiséget, inkább a saját fejét.

Kardos Gitta pillanatok alatt összerakta a képet.

Ennek a férfinak ma nem sikerült a dolog. Utána a nőt okolta, veszekedtek. Az eltépett bugyit a sarokba hajították. A nő elrohant. Szentjóbi idegességében inni és szivarozni kezdett. És most itt áll előtte sértetten és felajzva. Nem a legjobb helyzet.

A parfümőr nyelt egyet, ahogy a férfi nyomában belépett a nappaliba.

– Parancsoljon, foglaljon helyet.

– Köszönöm. – Az asszony leült egy fotel szélére.

– Kér egy italt?

– Nem. Kocsival vagyok.

– Hívunk egy taxit.

– Köszönöm, de kocsival vagyok.

– Akkor hazaviszem én.

– Maga már ivott.

– Mit számít az? – Meglengette az üveget. – Egy kortyot?

A nő most értette meg, hogy a producer szinte tökrészeg. Az alig megkezdett üveg nem az első aznap, ez biztos. Ismét megrázta a fejét.

– Köszönöm, de nem kérek. A pénzemért jöttem.

– Ja, igen – dünnyögte a férfi, miközben töltött magának egy pohárral és belekortyolt. – A pénz, persze. A nők mindig a pénzt akarják.

– Nem akarom megbántani, de maga tartozik nekem tizenötezer euróval.

– Mondtam, hogy most nem tudom megadni.

– De ötöt igen.

– Azt igen.

A tálalószekrényhez lépett, és vastag tárcát vett elő. Százasokban leszámolt ötezer eurót, a brifkót pedig visszahajította a fiókba. A pénzt ott hagyta a komódon. Lassan megfordult, és először csak érdeklődve, majd hamarosan már leplezetlen mohósággal mérte végig az asszonyt.

– Tessék, vegye csak el.

– Úgy érti, menjek oda, és én vegyem el?

– Igen. Miért ne?

– Nos…

– Maga tetszik nekem, Gitta.

A parfümőr három méter távolságból is érezte a változást.

A férfi finoman, láthatatlanul verejtékezni kezdett, de a savanykás szagba más is vegyült. Szinte már az agyában érezte a tesztoszteront. Szentjóbi pupillája kitágult, szeme fehérje enyhén véreres volt. Vékony vászonnadrágja alatt az asszony kezdődő merevedés vonalait fedezte fel. Gitta felpattant.

– Kérem a pénzem, és már itt sem vagyok.

Szentjóbi kifejezéstelenül meredt rá, aztán vállat vont és odébb lépett.

– Tessék.

Gitta határozottságot színlelve a komódhoz ment, számolatlanul felmarkolta a bankjegyeket, és belegyűrte a táskájába. Ahogy megfordult, szembe találta magát a férfival. Szentjóbi ajka enyhén kinyílt, és kissé lihegett. Gitta akkor is tudta volna, hogy felizgult, ha nem érzi a szagokat.

Más körülmények között alighanem még tetszett is volna a vonzó, napbarnított, harmincnyolc éves férfi, most azonban undorodott az egész helyzettől.

– Engedjen.

– Ki tartja vissza? – emelte fel a kezét a férfi, de továbbra is elzárta az utat.

A nő nyelt egyet, majd megpróbált elmenni a producer mellett, de az erősen átkarolta a vállát.

– Maradjon még. Maga nagyon tetszik nekem.

– Engedjen!

Szentjóbi végre észbe kapott a sikoltástól, és elengedte a nőt.

– Nem tetszem magának? – Arcán sértődött kifejezés jelent meg.

Kardos Gitta a nappali bejáratához sietett, majd izzó tekintettel megfordult.

– Szégyellje magát!

– Azt hittem, van köztünk valami vonzalom.

– Tévedett.

– Szerintem meg nem. Látom a szemén.

– Jézusom, maga teljesen megbolondult!?

– Mi jól kijönnénk, Gitta. Ne hagyjon itt így!

– Kiengedne? Kérem.

A férfi a zsebébe nyúlt, és elővette a bejárati ajtó kulcsát. De nem indult a nő után.

– Tényleg szeretném, ha maradna.

– Én meg tényleg szeretnék elmenni!

– Kívánom magát.

– Jézusom! – Kardos Gitta idegesen a hajába túrt. – Na, jó, ebből elég volt, vagy kienged, vagy hívom a rendőrséget.

Elővette a mobiltelefonját.

– Ugyan már, kedvesem, felnőttek vagyunk…

A parfümőr kezdte beütni a 112-es számot. Szentjóbi két lépéssel mellette termett, és kikapta a kezéből a telefont.

– Erre semmi szükség.

– Azonnal adja vissza!

– Csókoljon meg…

A nő leengedte válltáskáját, a szíj végigcsúszott a jobb karján, majd egy pillanat múlva a kezébe simult. Szélesen meglendítette a táskát, amely a telefon kikapcsolásával foglalatoskodó férfi ágyékába vágódott. Szentjóbi hörögve a földre zuhant, elejtette a telefont és a kulcscsomót is.

Gitta nem várt tovább, felkapta az iPhone-t meg a kulcsot, és már rohant is a kijárat felé.

Az ajtóban visszafordult.

– Ide figyeljen, maga rohadék! Akkor sem feküdnék le magával, ha az egyetlen férfi lenne a világon. Maga egyszerűen büdös, Szentjóbi. Fürödjön többet, mosson fogat, és ne igyon, ne dohányozzon annyit. Nem is csodálom, ha az a nő itt hagyta magát délután.

– Rohadt kurva! – nyögte a producer, és tápászkodni kezdett.

Gitta kitárta az ajtót és kinézett. Felmérte a menekülés lehetőségeit. A kertkapu nyitva volt, az utcán ott parkolt az autója. Legfeljebb harminc méter. Visszanézett a hallon és a folyosón át a nappaliba. Szentjóbi még mindig a szőnyegen guggolt, és nyögdécselt. A nő mély lélegzetet vett.

– Elmondom, mi lesz. Egy hetet kap, hogy átutalja a pénzt, vagy megyek egy bulvárlaphoz.

– Dehogy mész, te ostoba picsa!

– Dehogynem. Ami magának kellemetlen, az nekem reklám. – Ez persze nem volt igaz, de ezt csak az asszony tudta.

Akik szennylapokat olvasnak, aligha képesek megfizetni az ő szolgálatait. Egyszerűen nem azt a piaci réteget fedik le ezek a lapok, amelyekből a parfümőr élt. Viszont egy ilyen botrány pillanatok alatt tönkretehetné Szentjóbi Barnabást. Legalábbis erre lehetett következtetni abból, ahogy igyekezett eltitkolni az üzletet oly módon, hogy nem akart visszakövethető pénzügyi szálat hagyni maga után.

– Egy hét!

– Nem utalok. Készpénz.

– Utal.

– Nem.

– Akkor bulvárlap. Maga dönt.

A férfi nem szólt, csak felmutatta középső ujját, és lassan feltérdelt.

Gitta látta, hogy most már tényleg ideje menni.

– Egy hét – kiabált vissza az ajtóból. – Nem több!

A kulcsot a zárban hagyta. Átvágott a kerten, és beült a Citroënbe, közben fél szemmel idegesen a házat leste. Szentjóbi akkor támolygott ki az ajtón, amikor a nő elhajtott a ház előtt.

7

Vértes hirtelen kiegyenesedett az Opel vezetőülésében. Szokatlanul gyorsan ért véget a találkozó, Kardos Gitta alig tíz perccel az érkezése után már távozott is a lakásból. A magánnyomozó tisztán látta, amint a nő kirohan a házból, az ajtót nyitva hagyja, beül a kocsijába, és padlógázzal kilő a járda mellől. Szentjóbi csak kicsivel később jelent meg a bejárati ajtóban. A férfi görnyedten járt, és az ágyékát markolászva tántorgott ki a teraszra. Amikor látta, hogy az autó elhajt, kimerülten leült a lépcső szélére, és mélyeket lélegzett. A helyzet eléggé egyértelműnek látszott.

– Nocsak – morogta maga elé Vértes. – Tökön rúgták a herceget?

A Citroën után nézett, amely éppen befordult az utca végén, és eltűnt a szeme elől.

Úgy döntött, hagyja a nőt elmenni, s inkább kivárja, mit fog most csinálni Szentjóbi. A kettejük közötti kapcsolat már bizonyítást nyert, s azok az információk, melyeket a levelezésük áttanulmányozása során talált, arra utaltak, jó nyomon van. Csakhogy továbblépni most már kizárólag Szentjóbin keresztül lehetett. De hogyan?

Nem kellett soká várnia.

A producer feltápászkodott, berántotta maga mögött az ajtót, átsietett a kerten, kiment az utcára, és gyalogosan elindult arrafelé, ahol a magánnyomozó is parkolt. Vértes nyugodtan nézte a férfit, aki úgy ment el az Astra mellett, hogy ügyet sem vetett a volán mögött ülő alakra. Csaba a visszapillantó tükörben követte a producer mozgását.

Szentjóbi bement a sarkon álló kis olasz étterembe.

A nyomozó vállat vont, kiszállt, és követte a célszemélyt a pizzériába.

Szentjóbi már az egyik bokszban ült, vele szemközt egy szakállas férfi terpeszkedett. Láthatóan jól ismerték egymást, de még csak az üdvözlési formuláknál tartottak. Nyilvánvaló volt, hogy a médiacápa a pizzériában váratlanul egy régi barátra talált, és odaült hozzá.

Vértes átballagott a helyiségen, és leült a két férfiéval szomszédos bokszba. Háttal ült le Szentjóbinak, így alig félméternyire voltak egymástól. Miközben átvágott az éttermen, a magánnyomozó lopva szemügyre vette a másik alakot. Azon kívül, hogy szakállas volt, nem sok érdekeset látott rajta. Negyven felett járhatott, és feltűnően hasonlított a producerre. Talán testvérek lehetnek, tűnődött. A nyomozónak nem kellett attól tartania, hogy bármelyikük esetleg felismerné, mivel személyesen még sosem találkoztak. Mióta megkapta az ügyet, kínosan ügyelt rá, hogy még csak véletlenül se kerüljön Szentjóbi szeme elé. Már szinte mindent tudott a másik életéről, míg annak az ő létezéséről sem volt tudomása. És ez így is van jól, gondolta Vértes.

– Parancsol? – lépett hozzá a pincérnő.

Az asztalon étlap landolt, de a férfi türelmetlenül félretolta. Nem akart a rendeléssel vesződni, miközben a háta mögött zajló beszélgetésből talán éppen fontos információkról marad le.

– Bolognai van?

– Természetesen.

– Akkor azt kérek, meg egy pohár bort, lehetőleg kékfrankost.

– Azonnal.

A nő odalépett Szentjóbiékhoz.

– Jó estét, uraim! Étlapot?

– Nem – hallotta a producer hangját Vértes. – Csak innánk valamit.

– Mit hozhatok?

– Két dupla whiskyt, aztán öt perc múlva még kettőt.

– Máris.

A nő végre elment. Vértes felvette a borlapot, és tanulmányozni kezdte, miközben erősen fülelt. Szentjóbi szólalt meg először.

– Reméltem, hogy itt vagy, Pali.

– Tudod, hogy esténként be szoktam ugrani egy pohárra.

– Most a vendégem vagy.

– Nagyon helyes. Anyát mikor láttad?

– Két hete? Talán annyi, igen. Elég szarul van.

– Tudom, tegnap megnéztem. Bevásároltam neki.

– Mi baja?

– A szokásos. Fáj a lába, a háta, a szíve. Mindene.

A két férfi folytatta a család körüli diskurzust. Vértes fél füllel követte a beszélgetést, de közben letette a borlapot, és elővette okostelefonját. Kikereste a menüből azt a fájlt, amelyben a Szentjóbival kapcsolatos információkat tárolta, majd beütötte a hosszú jelszót. Átfutotta a megjelenő életrajzi adatokat. Hamarosan rábukkant a testvérre.

Szentjóbi Pál, negyvenhárom éves, gépészmérnök. Semmi köze a médiához, sem pedig a celebvilághoz. Átlagos, normális ember két gyerekkel, feleséggel és svájci frank alapú hitellel. A dosszié szerint alig kétutcányira lakik, és napközben egy mérnöki irodánál dolgozik, rendszerint utakat tervez. Semmi különös.

Még percekig eltartott a csevegés, közben a testvérek ledöntötték a két-két whiskyjüket, és megrendelték a harmadik kört. Aztán a negyediket is. Vértesnek megérkezett a bor és a spagetti. A magánnyomozó hallotta, hogy Szentjóbi Barnabás nyelve egyre nehezebben forog. A férfi már részeg volt.

A pultos váratlanul bekapcsolta a CD-lejátszót, és a jó előre bekészített olasz zenei válogatás hangjai betöltötték a helyiséget. Vértes egy szót sem hallott a továbbiakban a szomszédos bokszból.

– A kurva életbe – sziszegte, és idegesen a pult felé pillantott.

Nem szólhatott, hogy vegyék le a hangot, mert még gyanút fogott volna két szomszédja, hogy talán nagyobb figyelmet szentel a beszélgetésüknek, mint ami kívánatos. Gyorsan felmérte a lehetőségeit, és keze a zsebébe vándorolt.

A gombelem méretű lehallgatókészülék ott volt az ujjai között. Megfogta a sótartót, és letette maga mellé a padra, majd megfordult, és megkopogtatta Szentjóbi vállát.

– Uram!

– Igen? – fordult meg csodálkozva a férfi.

– Lenne olyan kedves ideadni a sót? Az én asztalomon nincs.

– Persze. Tessék.

Vértes átvette a sótartót, és visszafordult a spagettijéhez. A háta eltakarta a kezét a két Szentjóbi elől. Gyorsan lecsavarta a kupakot, beleejtette a gombot a sóba, majd visszatette a kupakot. Ha Szentjóbiék sózni akarnak majd, megette a fene, de egyelőre csak isznak, gondolta Vértes, és visszaadta az üvegcsét.

– Köszönöm!

– Nincs mit.

Vértes evett pár falatot, és fülelt, de a zenétől továbbra sem hallotta a szomszédban folyó beszélgetést. Előhalászta a zsebéből a vevőkészüléket, és a fülébe tette a hallgatót. Csak sistergést hallott, de ahogy állítgatta az eszközt, egyszer csak bejött a vétel. A hang sustorgott, kicsit olyan volt, mintha egy kút mélyén hallgatná a beszélgetést, és a zene is zavarta, de azért erősen fülelve ki lehetett hallani a zajból az emberi beszédet. Vértes lenyomta a rögzítő gombját, arra gondolt, majd otthon letölt valami programot, és kicsit letisztítja a felvételt. Miközben a beszélgetésre figyelt, lassan rágott, hogy ne legyen feltűnő, hogy csak ott ül.

– Ittál ma már? – kérdezte az idősebb Szentjóbi.

– Aha. Be vagyok nyomva. Kriszta lelépett.

– Veszekedtetek?

– Persze. Elég volt már a hülyeségéből! – csattant fel a producer.

– Ő rúgott meg?

– Miből gondolod, hogy megrúgtak?

– Látom, hogy fájnak a golyóid. Alig tudtál bejönni, és azóta is markolászod magad.

– A picsába.

– Na? Búcsúrúgás?

– Nem – hallatszott némi szünet után. – Ez egy másik nő.

– Máris?

– Eh… félreértett. Csak kedves akartam lenni vele.

– Félreértett a fenét! Tudom, milyen vagy, ha beindulsz. Már rángattalak le csajról.

– Pofán is vertelek érte.

– Még mindig jobb, ha nekem fáj a képem a pofonodtól, mint ha sittre vágnak, mert akarata ellenére megdugtál valakit. Ott aztán a te segged fájna.

– Szóval még meg is kéne köszönnöm.

– Nem ártana. Mit csináltál azzal a nővel?

Hosszabb szünet következett.

– Semmi komoly… Csak meg akartam csókolni.

– Ő meg nem akarta.

– Hát nem.

– Ki az?

– Miért érdekel?

– Az érdekel, hogy esetleg feljelent, te hülye!

– Attól ne tarts. Nem akar botrányt.

– Miért olyan biztos ez?

– Diszkrét üzletágban dolgozik. Nem kell neki a nyilvánosság.

– Miért? Mit csinál?

– Parfümőr.

– Az meg mi a halál?

– Parfümökkel foglalkozik.

– És te mit akartál tőle?

– Igénybe vettem a szolgáltatásait.

– Konkrétabban?

– Jaj, hagyjuk már a témát, Pali! – hördült fel Szentjóbi.

– Nem hagyjuk. Nem akarom, hogy hülyeséget csinálj!

– Kopj már le, bátyus!

– Anya rosszul van. Nem akarom, hogy rajtad csámcsogjon a bulvársajtó, ő meg kórházba kerül az idegtől, mint a múltkor.

– Nem fog.

– Mondtad ezt már máskor is.

– Most tényleg nem fog.

– Ki vele! – mondta ellentmondást nem tűrően az idősebb testvér. – Mi a faszt akartál te ettől a nőtől?

– Hát… a csárdaügy miatt kerestem meg, na!

Hoppá! Vértes szinte felujjongott, és még feszültebben figyelt.

– Mi van a csárdával?

– Leégett, hisz tudod.

– És?

– A biztosító nem akart fizetni. Illetve húzzák az időt, nekem meg kell a lóvé.

– Mit műveltél már megint, Barna?!

– Kicsit… kicsit meggyorsítottam az ügymenetet.

– Meggyorsítottad?! Hogyan?

– Ez a parfümőr segített.

– Ne kelljen már minden kurva mondatot harapófogóval kihúzni belőled!

– Oké, oké… szóval a nő egy speciális illatot juttatott abba a helyiségbe, ahol a biztosító képviselőivel tárgyaltam, és hát… nos… ez úgy hatott rájuk, hogy simán aláírták a papírt.

– Miféle papírt?

– Amiben a biztosító elismeri, hogy jogos a követelésem, és garanciát vállalnak, hogy két héten belül fizetnek.

– Jézusom, Barna, mibe keveredtél már megint!

– Nyugi, ennek semmi nyoma.

– De hát ez törvényellenes!

– Micsoda? – nevetett gúnyosan az egyre részegebb producer. – Mi törvényellenes? Mit lehet ebből bizonyítani? Semmit.

– De…

– Pali, ezért nem jutsz te semmire. Mert beszarsz mindentől.

– De legalább nyugodtan alszom.

– Persze. Hatvankét négyzetméteren.

– Mész a picsába! Részeg vagy.

– Az. És? Még pár nap, és pengetnek.

– Mennyiért kockáztatsz?

– Nincs ebben semmi kockázat.

– Mennyiért?!

– Cirka százötven. Meg az apró.

– Százötven mi? Ezer?

– Ne legyél már ilyen kispályás! Millió.

– Baszd meg, te nem vagy normális! Ha most azt mondod, a csárda leégéséhez is közöd volt, kiugrom az ablakon.

– A földszinten vagyunk.

– Te gyújtottad fel?

– Jaj, dehogy! Mit képzelsz?!

– De közöd van hozzá?

Leheletnyi csend támadt. Szentjóbi Pál elsápadt.

– Baszd meg, Barna, ezért becsuknak!

– Ne parázz már annyit! Majd hozol narancsot.

– Anya belehal, ha valami kiderül.

– Semmi sem derül ki. Na, igyál még egyet!

– Fenét! Szarul vagyok. Barna, ez nekem… Én nem… eh, úgysem értenéd!

– Ne szarj már be! Egy italt?

– Na, én megyek. Szia!

– Hé, Pali! – állt fel a producer, de a testvére már ott sem volt.

Szentjóbi visszaült a helyére.

– Micsoda egy kispályás fasz! – morogta, majd egy tízezrest dobott az asztalra, és távozott.

Vértes az izgalomtól verejtékezve ült a helyén. Nem akarta elhinni, hogy ilyen szerencséje volt. Megvárta, míg a pincérnő leszedi a szomszéd asztalt, kirázta a sótartóból a poloskát, fizetett, aztán beült a kocsijába.

Remegő kézzel előszedte a diktafont. Csak sikerüljön az a felvétel! Tudta, hogy ez egy hétmilliós hanganyag – ha sikerült.

Bedugta a fülébe a hallgatót, és lenyomta a lejátszást. Előrébb tekerte, és belehallgatott a felvételbe. Sziszegve, sisteregve, de azért érthetően ott volt a párbeszéd a memóriában:

– Persze. Hatvan négyzetméteren.

– Mész a picsába! Részeg vagy!

– Az. És? Még pár nap, és pengetnek.

– Mennyiért kockáztatsz?

– Nincs ebben semmi kockázat.

– Mennyiért?!

– Cirka százötven. Meg az apró.

– Százötven mi? Ezer?

– Ne legyél már ilyen kispályás! Millió.

Vértes belebokszolt a levegőbe.

Ez az!

Tudta, hogy ez elég. Éppen elég ahhoz, hogy leállítsák a kifizetést, aztán a jogi osztály majd elpereskedik Szentjóbival – akár évekig. Ő pedig pontosan arra szerződött, hogy ehhez szállítsa a casus bellit. De az is lehet, hogy egyszerűen csak elébe teszik a felvételt – jobb, ha csendben lelép, vagy megy a bizonyíték a rendőrségre. Sőt talán ez lesz a megoldás, és eleve feljelentik a férfit. Minden attól függ, mi lesz a biztosítótársaság pillanatnyi érdeke.

De ez már nem az ő dolga. Őt csak annyi érdekelte, hogy ezzel megszerezte a prémiumát.

Aztán megint eszébe jutott valami. Egy ötlet csírája… Valahogy rá kell vennie a főnökeit, hogy ne adják át a rendőrségnek a felvételt. Akkor ugyanis kiderülne Kardos Gitta szerepe. Sokkal jobb lenne Kardost megszorongatni ezzel a felvétellel. Az a nő egy kincs. Egy olyan iparágban pedig, mint amilyenben Vértes dolgozik, maga a főnyeremény.

Gittát meg kell szerezni!

Vagy a biztosítónak, vagy neki – a saját munkájához.

Gitta leparkolt a Corvin sétányon a Cordia Sun Resort garázsában, és a lifttel felment a negyediken lévő bérelt lakásába. Addig tartotta magát, amíg be nem csapódott mögötte az ajtó. Akkor lehámlott róla a kőkemény üzletasszony máza, és térdre roskadt az előszobában. Zokogva támasztotta homlokát a hideg, kőburkolatú padlóra, és szabadjára engedte könnyeit.

Percekig maradt ebben a helyzetben, majd feltápászkodott, lerúgta magas sarkú cipőjét, kilépett a ruhájából, és a fürdő felé menet ledobálta magáról a fehérneműt is. Le kellett mosnia a férfi bűzét. Az izzadt, mocskos vágytól terhes szag szinte a pórusaiba égett, bár higgadtabban belegondolva maga is tisztában volt azzal, hogy inkább már csak a képzelete űz vele gonosz tréfát. De most esze ágában sem volt higgadtan gondolkodni. Képtelen volt rá.

Belépett a tusolóba, és fél órán át verette magát a forró vízzel. Hol zokogott, hol jobban érezte magát. Aztán megint rátört az undor, és azzal együtt egy újabb síráshullám, melyet képtelen volt elnyomni.

Amikor végre összeszedte magát, vastag köntösbe burkolózott, és bolyhos papucsba bújtatta a lábát. Felszedegette a szerteszórt ruhákat, eltette a cipőjét, táskáját, majd a konyhába ment. Valójában csak céltalanul kóborolt a jókora, személytelen lakásban. Éhes volt, de képtelen lett volna enni. Arra gondolt, talán valami édesség jót tenne. Nem szerette a desszerteket, de ilyen nyomorult helyzetekben a nők nassolni szoktak. Legalábbis ez jutott eszébe. Valami nyavalyás filmben hallhatta, igazából nem is hitt benne, és egyáltalán nem volt biztos, hogy nem fog-e hányni egy szelet tortától. Benézett a hűtőbe, de csak két üveg fehérbort talált. Hát persze, gondolta keserűen.

Nem szokott bevásárolni. Nem szokott főzni. Nem szokott itthon enni.

Nincs is otthona.

Nem csinál semmit ebben a lakásban, amitől azt otthonnak lehetett volna nevezni. Mindig étteremben evett, a sarki bisztróban reggelizett. Nem volt kinek főznie, vagy akár csak egy nyomorult kávét készítenie. Nem is vásárolt hát.

Becsukta a hűtőszekrényt, és átment a nappaliba.

A berendezés méregdrága volt és szupermodern. És bérelt.

Minek vett volna bútort, ha évente csak pár hetet tölt Budapesten? Körülnézett a nappaliban, és elkeseredetten arra gondolt, milyen jó lenne most egy mély, meleg fotel. Vagy egy hintaszék. Bármi! Bármi, ami nem csővázas, nem üveg és nem króm. Valami emberi. Még csak egy nyamvadt mikulásvirágot sem vásárolt ide soha. Nem rakosgatott ki családi fotókat – bár tulajdonképpen nem is volt családja. Csak Margit néni, ő is csak négy-öt havonta két órára egy cukrászdában.

A lakása nem az otthona.

Végtelenül kicsinek érezte magát. A bárszekrényhez ment, közben bekapcsolta a tévét és a hangrendszert. A TV2-n a Bridget Jones naplója ment.

– Na, ezt most ne! – nyögte, és átkapcsolt a Discoveryre.

A bántó hangú narrátor valami sorozatgyilkos felkutatásáról szóló nyomozás részleteibe avatta be éppen a nézőket.

– Ez már sokkal jobb – morogta Gitta, és a bárszekrényből elővett egy üveg Chivast.

Eldőlt a kanapén, teletöltött egy vizespoharat, és belekortyolt a whiskybe. Nagyjából tíz perccel később mély, nyugtalan álomba merült.

8

Tamási Frank a Liszt Ferenc Repülőtér egyik termináljának kilátóján könyökölt a korláton, és a Vecsés irányából ereszkedő repülőgépet figyelte. Fekete felhők lógtak az égről, s ahogy Frank kelet felé nézett, már egy-egy villám is kettévágta a látóhatárt. Még nem kezdett zuhogni, de nem sok kellett hozzá, hogy leszakadjon az ég. Ha igaz, hogy a májusi eső aranyat ér, gondolta, akkor itt egy órán belül meggazdagszik mindenki.

A Lufthansa A-320-asa billegő szárnyakkal küzdött a viharos széllel, néha úgy tűnt, már-már megtorpan az égen, ám aztán valahogy mindig továbbhaladt. Egy perc múlva a futóművek keményen földet értek, és egy kisebb elpattanás után a pilóták végre megfogták a gépet. Az Airbus sivítva fékezett, lelassult, majd tompa orrát a fogadóépület felé fordítva letért a pályáról. A távolban már látszott egy sokkal nagyobb utasszállító közelgő sziluettje, amely még szintén a vihar előtt szeretett volna landolni.

Tamási ellökte magát a korláttól, és bement az épületbe.

A hallban egymást kerülgették az utasok, Frank szlalomozva haladt át közöttük. A táblán a Lufthansa imént megérkező berlini gépét jelző sorban megjelent a „leszállt” felirat.

A férfi vett egy bulvárlapot, és lehuppant az egyik kávézóban.

Kifejezetten jól érezte magát.

Négy nappal korábban történt, hogy Kardos Gitta felhívta, és közölte vele, csütörtökön érkezik Berlinből, de azonnal tovább is akar repülni, ezért csak annyi ideje van, hogy a repülőtéren összefusson Frankkal, és átadja neki a kikevert illatot, valamint megadja a felhasználáshoz szükséges instrukciókat.

Tamási, ahogy letette a telefont, már hívta is a megbízót, Kiss Tibort, és találkozót beszélt meg vele. Az üzletember szó nélkül belement a megbeszélésbe, de amikor az Andrássy úti kiskocsmában leült Tamási asztalához, egy ideig szótlanul méregette a megoldóembert.

– Ugye nem versz át, Frank? – A hájas férfi szuszogva, sípoló tüdővel beszélt.

– Dehogyis, Kiss úr.

– Nem bízom benned.

Tamási megvakarta a füle tövét.

– Nézze, Kiss úr, ön keresett meg ezzel a munkával. Én elvégeztem. Felvettem a kapcsolatot a nővel, tárgyaltam vele. Pusztán közvetítő vagyok, akire azért van szükség, hogy önt semmiképpen se lehessen kapcsolatba hozni a parfümőrrel. Ha nem kellek, vagy valami megváltozott, most mondja meg, és már itt sem vagyok. Szépen kifizeti a fáradozásomat, és megyek a dolgomra.

Kiss egy zsebkendővel megtörölte a tarkóját, ahol a zsírpárnák között gazdagon gyöngyözött az izzadság.

– Kurva meleg van.

Frank erre nem válaszolt, de a söre felett meredten bámulta a megrendelőt. Kiss a fejét ingatta, majd állával az ajtó felé intett.

– Ismered?

Tamási a kijárat felé pillantott. Az egyik asztalnál szikár, magas alak ült. Nem dagadtak baljósan az izmai, nem volt marcona a tekintete, de beesett arca és mélyen ülő sötét szeme mégis félelmetes jelenséggé tette.

– Kéne? – kérdezte flegmán Tamási.

– Nem feltétlenül – vont vállat Kiss. – A neve Zsivko.

– És?

– Arkan tigrisei közt szolgált.

– Szóval egy gyilkos.

– A helyedben nem beszélnék róla így.

– Miért? Nem egy csapatban játszunk, Kiss úr?

– Nagyon remélem, hogy igen. De ez csak rajtad múlik.

– Rajtam ugyan nem.

– Zsivko jól tud magyarul.

– Miért mondja ezt el nekem?

– Csak azt akartam, hogy ismerd meg.

– Minek?

– Sosem lehet tudni, Frank… Talán egyszer dolgotok lesz egymással.

– Nem hinném.

– Tudod – hajolt közelebb bizalmasan Kiss –, olyan ritka, hogy az ember egy igazi pszichopatával találkozhat. Nézd csak meg, ahogy ott ül! Mint egy vadállat a rács mögött.

Tamási most már idegesen fészkelődött.

– Nem térhetnénk rá az üzletre?

Kiss ügyet sem vetett a közbevetésre.

– Mert mi más is lehetne, mint pszichopata, aki egy kórház szülészetére lő aknavetővel… nem igaz?

Frank egy szót sem szólt. Kényelmetlenül érezte magát. Kiss folytatta.

– De én képes voltam megszelídíteni, tudod? Csak elegendő pénz kell hozzá, és – mélyen Tamási szemébe nézett – azt csinálja, amit mondok neki. Bármi legyen is az, nem kérdez vissza. Érted?

– Persze.

Kiss rekedten nevetve hátradőlt, és felhajtotta a sörét. Egy borítékot tolt át az asztalon.

– Huszonötezer-ötszáz euró. Benne van a te ötszázasod is. A fáradozásért, ahogy fogalmaztál. Huszonötezer pedig a parfümőrnek. Kurvára remélem, hogy megéri majd.

– Biztosan.

– Mikor lesz meg a cucc?

– Három vagy négy nap múlva érkezik, kimegyek elé a reptérre, aztán másnap már hozzá is látok.

– Nem azt mondta, hogy előre kéri a pénzt?

– Nem tudta átvenni, előbb el kellett utaznia. Így utólag fizetünk, ha már nálam az anyag.

– Aha. Jobb is így. Majd informálj!

Kiss feltápászkodott, és szó nélkül kisétált a kocsmából. Zsivko mindaddig, míg gazdája ki nem ment, Tamásit bámulta, majd felállt, és ő is távozott.

Frank felvette a borítékot, és átszámolta a pénzt. Tízezret kivett belőle, és az inge zsebébe tette, egy ötszázast pedig a farzsebébe gyűrt. A maradék tizenötezer volt Kardos Gitta tiszteletdíja.

Tamási beütött egy számot a mobilba. Bódi Sándor szinte azonnal felkapta.

– Már vártam a hívásod. Ma éjfélkor lejár a határidőd.

– Megvan a pénz, Sanyi.

– Megvan, vagy csak meg lesz?

– Itt van a zsebemben.

– Hol találkozzunk?

– Hungária körút, Burger King… Fél óra múlva?

– Ott leszek. És nehogy átbassz!

– Nem szokásom.

A vonal megszakadt, és egy órával később Tamási Frank tízezer euróval karcsúbban, de felszabadultan lépett ki az utcára a gyorsétteremből.

Most pedig itt ült a repülőtéren, hogy egy immár kifizetett, tizenegy éves Porsche Boxster büszke és megkönnyebbült tulajdonosaként elvégezze végre azt a küldetést, amivel megbízták.

Kardos Gitta a semmiből termett mellette, és leült a karosszékbe.

– Jó napot!

– Üdvözlöm, Gitta. Már vártam.

– Pontos volt a gépem.

– Tudom. Mit iszik?

– Köszönöm, de most semmit. Mindjárt be kell szállnom.

– Hová utazik?

– Genfbe. Miért?

– Csak megkérdeztem – vont vállat Tamási.

– Értem… nos, térjünk az üzletre, mert tényleg sietek.

– Jó. – A férfi előhalászta a belső zsebéből a borítékot. – Itt a tizenötezer, amit kért.

– Remek. Ez pedig a magáé.

A nő az asztalra tett egy parányi fiolát – ilyesmiben szokták tartani a parfümmintákat. Frank határozottan csalódást érzett. A férfi két ujjal óvatosan felcsippentette az alig öt centiméteres csövecskét, megforgatta, aztán bizonytalanul a parfümőrre nézett.

– Csak ennyi?

– Nem kólásüveggel szaladgálok. Ez bőven elég.

– Szabad?

– Persze. A magáé.

Tamási lecsavarta a kupakot, amelynek belsejéből egy cseppentőrúd lógott a színtelen folyadékba. Megszagolta a pálcikát, de nem érzett semmit. Beleszagolt a fiolába is, de abban sem fedezett fel érzékelhető illatot.

– Ennyi?

– Miért, mit várt?

– Legalább valami illata lenne, nem?

– Van illata.

– Én nem érzek semmit.

– Az a jó. Az volt a kérés, hogy a célszemélyek ne vegyék észre, nem igaz?

– De hát semmit sem érzek!

– Még mindig nem érti a lényeget – csóválta a fejét az asszony. – Éppen az a fontos, hogy ne érezzen semmit, de az érzékeire, az agyára, a közérzetére hasson.

– Aha… – Tamási az állát simogatta, és elgondolkodva hümmögött. – És mi van, ha az öregek sem érzik majd meg?

– Milyen öregek?

– Hát, akik nem akarnak kiköltözni.

– Eddig egy szóval sem említette, hogy öregek.

– Az lehet. A megbízóimnak kell az az ingatlan – mondta töprengve a férfi –, ezek a vén faszok meg nem akarják eladni. Öt öregember egy zuglói társasház utolsó öt lakásában, tudja? Az Abonyi utcában, vagy hol…

– Hogy jön ide a koruk?

– Hogy már rosszabb a szaglásuk, ugye…

– Nem az a lényeg, hogy ő mit érez, hanem az, hogy bejut-e a szer a szervezetébe.

– És ez bejut?

– Lélegeznek, nem? – A nő elvette tőle a fiolát és a cseppentőpálcát. – És most, ha megengedi, zárjuk ezt le, mielőtt valaki beleslukkol, aztán, mondjuk, Párizs felé félúton, a gépen jön rá, hogy nem akar bent maradni a zárt térben.

– Lehet ilyen hatása? – hökkent meg Frank.

– Ez a hatása. Hogy maga egyszer csak azt érzi, képtelen bent maradni azon a helyen, ahol ez az illat terjeng.

– Annak ellenére, hogy nem is érzi?

– Annak ellenére, hogy tudatosan nem érzi. Csak a rossz érzés jut el az agyhoz a tudatos szinten.

– És el akarnak majd költözni?

– Reményeim szerint igen.

A férfi ismét maga elé vette a kis üvegfiolát, és rátette a tenyerét.

– Lehet más hatása is?

– Nem igazán. Csak rosszul fogja érezni magát az illető, és egy idő után nem akar majd ott maradni azon a helyen, ahol ez a szer érződik. Nem fogja tudni megmagyarázni, hogy miért nem érzi jól magát, de szinte viszketni fog a saját lakásától.

– És ha rosszul sül el valami?

– Mire gondol?

– Mit tudom én! Ezek nagyon öregek. Nem kaphatnak infarktust, agyvérzést vagy ilyesmi?

– Nem. A tudat alatti érzékelésükön keresztül az érzelmeikre hatunk. Az érzelmeik, a reakcióik felpöröghetnek, szélsőségessé válhatnak, ezeket maguk sem tudják utóbb megmagyarázni, de ennyi, nem több. Nem esik bajuk.

Tamási elégedettnek tűnt.

– Rendben van. Hogy kell használni?

– Maga fogja csinálni?

– Valószínűleg.

– Be kell jutni a lakásba, tehát zárt térben kell alkalmaznia. Ez már a maga dolga, hogyan csinálja. A lényeg, hogy a lakásban négy-öt helyen el kell cseppenteni a folyadékból. Olyan helyeket keressen, amik jól és soká megőrzik a szagokat.

Frank megvakarta az orrát.

– És mik azok?

– Jellemzően a textíliák.

– Például a szőnyeg?

– Igen, például a szőnyeg, a függöny, az abrosz, az ágynemű jó választás. Aztán jó lenne, ha olyan felületre is tudna cseppenteni, amivel sűrűn érintkezik a lakó. Például egy hálóköntös, házikabát jellemzően ilyen. Vagy a kedvenc tévéfotelje. Szóval ahol sokat és huzamosan tartózkodik, érti?

Tamási figyelmesen bólogatott.

– Rendben van.

A hangosbemondó a genfi járat utasait szólította.

Az asszony felállt.

– Mennem kell. Van még kérdése?

– Egyelőre nincs.

– Ha lenne, akkor tudja a számomat.

– Igen, persze… illetve egy kérdésem mégis van.

– Mi az?

– Mennyi idő alatt várható a hatás?

Kardos Gitta eltöprengett.

– Szerintem egy-két napon belül érződnie kell, és úgy vélem, négy nap után már eléggé megpuhulnak ahhoz, hogy költözni akarjanak.

– Ez jól hangzik! – vigyorgott a férfi.

– Örülök, ha segíthettem… még ha a cél most morálisan nem is feltétlenül vállalható.

– Nem? Akkor miért csinálja? Mégis számít az a fránya pénz? – gúnyolódott a férfi.

– Számít, de messze nem ez a lényeg.

– Hanem?

– A szellemi kihívás. Érdekel, sikerül-e most is az, ami külföldön már igen.

– Ezt már kipróbálta?!

– Persze. Csak akkor etikus volt a cél. Most nem az, ezért bánom is, hogy elfogadtam a megbízást. De visszamondani nem szokásom semmit. Visszatérve a vegyületre, maga miatt most egy kicsit módosítottam az összetételen. Hogy gyorsabban hasson.

– Szóval azért csinálta, hogy megtudja, képes-e megcsinálni?

– Egyrészt igen, másrészt meg mindig is izgatott a manipuláció, tudja?

– Érdekes nő maga.

Az utasokat másodszor is szólították. Gitta felkapta a táskáját.

– Mennem kell. Majd üzenjen, hogy vált be a dolog!

– Rendben van.

– Minden jót!

– Viszlát.

Az asszony elindult a beszállókapuk felé, Tamási pedig zsebre vágta a tizenötezer eurós fiolát, és a parkoló felé vette az irányt.

9

A kocsit az M3-as autópálya melletti egyik telepen bérelte Tamási. Végighajtott a bevezető szakaszon, azután a Vidámparknál lekanyarodott a sztrádáról, balra rá a Herminára, és hamarosan már Istvánmező villái között vezette a furgont.

A csendes mellékutcában megállt egy pillanatra, és az előző éjjel lopott rendszámtáblákat belepattintotta a keretbe. Nem akart így sokat autózni, de úgy gondolta, erre az ötszáz méterre vállalható és szükséges a hamis rendszám. Körülnézett, de senki sem járt az utcán, azt pedig előzetesen felmérte, hogy térfigyelő kamerák sincsenek a környéken. A rendszámcsere másodpercek alatt megtörtént, aztán visszaült, gázt adott, és befordult a sarkon.

A zuglói Abonyi utca fái már teljes lombkoronájukban pompáztak. Pár perce még felhőszakadás verte az utcát, ám nem sokkal korábban elállt az eső. A levelekről lecsorgó víz súlyos cseppekben paskolta a Tamási Frank által vezetett Volkswagen Caddy tetejét.

A férfi ideges volt.

Nem kevés rázós ügyet elintézett már, és megoldott ennél nehezebb helyzeteket is, de itt és most valami más volt. A zsigereiben érezte, hogy ez nem szokványos megbízás. Meglátta a házat, és odakanyarodott elé. Szerencséje volt, az utcában alig parkoltak. A lakók jó része ilyenkor már régen a városban dolgozott. A délelőtt derekán nem lehetett különösebb forgalomra számítani ebben a csendes utcában, éppen ezért választotta a munkára ezt az időpontot. Örült, hogy a Caddyt a ház előtt tudta leparkolni. Fontos volt, hogy ha valaki kinéz, lássa a kocsit és rajta a jókora mágnesmatricát, amelyen a gázművek logója és neve virított.

Tamási vastag keretes szemüveget illesztett az orrára, amelyben korábban kicseréltette a lencséket egyszerű ablaküvegre, azután kiszállt, szerszámos ládát vett magához, és bement a társasházba.

Kisstől a megbeszélésen pontos adatokat kapott.

Az öt lakás, amellyel a vállalkozónak gondja támadt, az első emeleten volt.

A férfi nem sokat teketóriázott, megállt az első ajtó előtt, letette a ládát, csíptetős mappát húzott elő, és még egyszer ellenőrizte a gépelt jegyzetet, mielőtt csengetett volna.

Kisvártatva aszott, ráncos öregember nyitotta ki a lambériás ajtó tejüveg kisablakát. Vizenyős kék szemével hunyorogva bámulta a gázművek overallját és ellenzős sapkáját viselő Tamásit. Frank tudta, hogy az öreg később csak a ruhára, a sapkára meg a vastag keretes szemüvegre fog belőle emlékezni.

– Maga meg mit akar?

– Jó napot, tata! – morogta Frank, és a mappáját nézegette. – Vasvári urat keresem.

– Én vagyok. Mit akar?

– A gázművektől jöttem, éves karbantartás.

– Nem rendeltem semmiféle karbantartást.

– Tudom. Azért mondtam, hogy éves karbantartás. Az önkormányzat rendelte meg a hatvanöt év felettieknek.

Az öreg hökkenten nézett rá, de esze ágában sem volt ajtót nyitni.

– Miért költ erre az önkormányzat?

– Hogy a sok vén bolond fel ne robbantsa magát meg a szomszédait. Na, beenged végre? Még ezer dolgom van.

– Nem akarom beengedni. Honnan tudjam, hogy maga tényleg a gázművektől jött?

Tamási hátán elindult egy izzadságcsepp, de nyugodtnak mutatta magát. Sóhajtva meglengette a mappát.

– Honnan tudhatja, tata? Nézzen rám! Munkaruha, sapka, szerszámok, gázművek felirat, de ha ez kevés, ott áll lenn a kocsim, nézze már meg, mi van ráírva!

Vasvári József a szemére húzta a homlokára tolt szemüveget, és elnézett Tamási mellett. Alig tizenöt méterre ott parkolt a furgon, rajta a felirat. Úgy tűnt, ez sem győzte meg az öreget. Frank ekkor dühösen legyintett.

– Nézze, tata, a tököm se akar bemenni. Ha nem akar beengedni, hát nem akar, én aztán magasról leszarom, ha felrobban. Itt a munkalapom, maga aláírja így a rácson keresztül, hogy bent voltam, ellenőriztem a gázkészüléket, mindent rendben találtam, aztán kész, csókolom, mentem! Nem érek én erre rá, még huszonhárom helyet kell estig végigjárnom.

Az aggastyán végre enyhülni látszott, és kinyitotta az ajtót.

– Jól van, na, fiam. Csak annyi mindent hall ma az ember.

– Nem kell a sok hülye híradót nézni, tata – lépett be az öregúr mellett Tamási a lakásba. – Merre van az a készülék?

– Ott, a beépített szekrény mellett.

Tamási megtalálta a jó tizenöt éves gázkazánt, és levette az előlapját. Előző este órákig tanulmányozta a neten a gázkazánokat, még a saját lakásában lévőt is alaposan megnézte, így most egy pillanatig sem esett nehezére, hogy egy laikus előtt eljátssza a hozzáértő szakembert.

A kisöreg egy ideig ott téblábolt mellette, mígnem Frank ránézett.

– Nincs jobb dolga?

– Nincs. Ráérek. Inkább nézem, mit csinál.

– Joga van hozzá – fordult vissza a kazánhoz Tamási, aztán hamarosan megszólalt: – A munkalapok szerint ebben a marha nagy házban csak öten laknak. Létezik ez?

– Így van. Már csak öten maradtunk.

– Hová lett a többi lakó?

– Valami cég megvette a lakásokat.

– És ez az öt már nem kellett nekik?

– Kellett volna. Csak mi nem adjuk el nekik.

– Nem? – nézett vissza Frank a válla felett. – Miért?

– Itt lakom a háború óta. Nem is tudom, milyen máshol lakni.

– Biztos jó pénzt kínáltak érte.

– Mire kéne nekem a pénz, fiam? A számláimat be tudom fizetni, az ebédet hozzák, ruhára nem költök. Mindenem megvan. Mármint az a kevés, ami egyáltalán kell még nekem.

Frank a kazán belsejében matatott.

– Tényleg eszébe sem jutott eladni?

– Nem tudnak rávenni. Én már innen halok ki.

– Aha… és a többiek?

– Ó, hát még a legfiatalabb is nyolcvanhárom éves. Ugyanúgy vannak, mint én. Nem megyünk mi innen már sehova.

Frank rájött, hogy az öreget valahogy el kell tüntetnie maga mellől, míg végez.

– Hozna nekem egy pohár vizet, tata?

– Persze.

Vasvári József elcsoszogott a konyha felé. Amint eltűnt a szobából, Tamási kivette a zsebében tartott fiolát, és besietett a nappaliba. Már menet közben lecsavarta a kupakot, és mire a fotelhoz ért, a cseppentőpálca is a kezében volt. Bár a parfümőr azt mondta, csínján bánjon az adagolással, arra gondolt, nem akar visszajönni, úgyhogy jobb lesz, ha bebiztosítja magát.

Harminc másodperc alatt végigcsepegtette az öregember tévéfoteljét, a kanapét és a szőnyeget, sőt még a függönyre is jutott egy kevés. Megvizsgálta az üvegcsét, és megnyugodva konstatálta, hogy szinte nem is látszik, hogy használt belőle. Gondosan visszacsavarta a kupakot, és a kazán felé indult, amikor szembetalálta magát az öregemberrel.

– Hát maga?

Frank felmutatta a kezében tartott csavarhúzót.

– Leejtettem ezt a szart, és begurult ide a nappaliba. – Gyorsan el akarta terelni Vasvári gondolatait, ezért a falat elborító fényképekre mutatott. – Ez mind maga?

Az öreg körbepillantott, mintha először látná a fotográfiákat.

– Én bizony.

– Katona volt?

– Katonatiszt.

– Katona vagy katonatiszt. Van egyáltalán különbség?

– Akkor még volt – húzta ki magát az öreg. – Ma már csak egy bohócintézmény az egész, amit hadseregnek hívnak, de a mi időnkben még számított, ki a tiszt. Az ugyanis úr volt, tudja? Úriember.

– Vagy úgy. – Tamási visszament a kazánhoz, és nekiállt visszailleszteni a borítófedelet.

Vasvári úr azonban tovább emlékezett.

– Tudja, hadnagy voltam a háborúban. Végigjártam a frontot. Harcoltam a Donnál is. Sokat láttam.

– Aha. Hány éves maga, tata, hogy még ott is járt?

– Kilencvenhárom.

– Ahhoz képest jól tartja magát. Egy nappal sem gondoltam volna többnek nyolcvanötnél.

A veterán nem érezte ki a gúnyt a szavakból. Gondolatban már messze járt.

– Azok voltak csak a nagy idők, tudja?

– Ha maga mondja… Na, én végeztem – fordult meg Tamási, és az öregre nézett.

Frank szíve egy ütemet kihagyott.

Az öregember pisztollyal a kezében állt a nappali közepén.

– Hát ez meg mi? – suttogta Frank.

– A tiszti fegyverem – hadonászott az öreg pisztollyal a vénember. – Ez egy igazi Frommer. Amikor tisztté avattak, ezt kaptam, és végigjárt velem minden frontot. Gondoltam, megmutatom magának. Olyan szimpatikus fiatalembernek tűnik.

– Remélem, nincs megtöltve.

– Hogy a fenébe ne lenne?! – döbbent meg az öreg. – Akkor minek volna, ha nem tölteném meg?

Kiugratta a tárat, és felmutatta. Csillogó töltény látszott a tetején.

– Van rá engedélye? – kérdezte tettetett nemtörődömséggel Tamási, miközben felkapta a szerszámos ládáról a mappát. – Itt írja alá, tata.

– Van hát. Még az Akadémián kaptam.

Frank elmosolyodott.

– Úgy értem, mostanában.

– Ja, olyan nincs. De nem viszem én ezt már sehova. – Az öreg aláfirkantotta a nevét a nyomtatványon.

– Akkor meg minek őrzi?

– Emlék. Mindig velem volt, mióta az eszemet tudom. Megmentette az életemet.

– És ha magára szállnak a zsaruk?

– Ugyan már! Ki a bánat keresne nálam fegyvert?

– Az is igaz – adta meg magát Frank. – Jók még azok a töltények?

– Miért ne lennének jók, fiam? Nem befőtt ez, hogy megromoljon.

– Csakhogy eltelt vagy hatvan-hetven év a háború óta.

– Minden hónap első keddjén megtisztítom! Hatvannyolc éve. Egyszer sem hagytam ki. Szétszedem, olajozom, pucolom.

– Az szép.

– Én még tudom, mi az a fegyelem.

– Akkor nem kéne azzal játszania.

– Én sosem játszom a fegyverrel – jelentette ki önérzetesen az öregember.

– Le kéne adnia a rendőrségen.

– Egy frászt! Ez már velem jön a sírba.

Tamási vállat vont, és kifelé indult.

– Na, én megyek. Nem tudja véletlenül, otthon vannak a többiek?

– Kik?

– Hát a másik négy lakásban.

– Ja! Persze hogy otthon. Nem mennek azok sehova.

Tamási megfogta a kilincset, és már nyitotta volna az ajtót, amikor az öregember megfogta a karját.

– Várjon csak!

– Mi az?

– Ez a magáé. – A ráncos ujjak között gyűrött ezres jelent meg.

Frank egy pillanatig döbbenten nézte a bankót, aztán elvette és a mellényzsebébe tűzte.

– Kösz. Minden jót!

Az ajtó becsukódott mögötte, ő pedig a következő lakás névtábláját kezdte silabizálni.

10

A Genfi-tó tükrét szintén az eső verte. Az irodaház üvegfalán széles patakokban ömlött a víz, eltorzítva a kilátást. Kardos Gitta a tárgyalóban álldogált az egész falat elfoglaló ablaknál, és teáscsészéje felett a mólóhoz kötött csónakok imbolygását figyelte. Semmi kedve nem volt kimenni, de ha nagyon magába nézett, ahhoz sem érzett erőt, hogy folytassa a negyedik órája tartó megbeszélést.

Három társa pár perccel korábban ment ki az irodából, hogy kissé felfrissítsék magukat, s most kezdtek visszaszállingózni.

Elsőként Étienne Chomarat érkezett. Az ötvenhat éves parfümőr olyan vékony volt, akár a nádszál, szinte légies könnyedséggel lépkedett a vastag szőnyegen, és a Gitta mellett álló asztalkánál maga is töltött egy csésze teát.

– Jó a zöld tea, Gitta?

– Igen. Pazar ez a fajta.

– Akkor kipróbálom.

A férfi vállig érő ősz haját elsimította a homlokából, ahogy az asztal fölé hajolt, de a tincsek azonnal visszahullottak az arcába. A nő számtalanszor megfigyelte már ezt a céltalan mozdulatot, mely úgy hozzátartozott Chomarat imázsához, akár a kétsoros tengerészkék zakó és a kigombolt nyakú fehér ing.

A férfi volt a négyük által alapított új parfümőriskola névleges vezetője. A döntéseket együtt hozták, ám ettől függetlenül kellett valaki, aki magára vállalja az operatív irányítással járó feladatokat, és ez nem nagyon lehetett más, mint a helyben lakó Chomarat. Háza az irodától messzebb, kissé feljebb, a hegyek közt állt, onnan járt be BMW-jével a tóparti iskolába.

Belépett a megbeszélés két másik résztvevője is.

Jérôme Baradeau középkorú, ősz hajú férfi volt, sportzakóban és vászonnadrágban, szája sarkában soha meg nem gyújtott pipa lógott. Gitta tudta, leszokott, hogy ne tompítsa el orrát és ízlelését a dohány. A pipa azonban megmaradt, és ahogy más nyalókát szopogat, ő a pipa szárát rágcsálta, ha elgondolkozott vagy bizonytalannak érezte a helyzetet, de sokszor pusztán önmaga megnyugtatására is. A dohányzás azonban nyomot hagyott, mindannyiuk közül Jérôme volt a legkevésbé kifinomult parfümőr, és ezt tudta is magáról. Talán ennek is köszönhetően Kardos Gitta hezitáló figurának ismerte meg Baradeau-t, aki sokszor megőrjítette partnereit azzal, hogy a már eldöntött kérdésekre minduntalan visszatérve igyekezett a biztosnál is biztosabb döntést kicsikarni.

Ennek szöges ellentéte volt a kvartett negyedik tagja.

Fanny Mondon negyvenöt éves korára kőkemény nővé edződött. Noha alig százötvenöt centi magas volt, ha belépett valahová, azonnal észrevették. Enyhén molett alkatát jól leplezte választékos öltözködése és már-már tapintható kisugárzása. Mondon volt a társaság informális vezére, és ezt mindannyian elismerték. Csak azért nem kapta meg az iskola vezetését, mivel Brüsszelben lakott, és nem volt hajlandó ezért végleg Lausanne-ba költözni. Persze mindenki tudta, hogy az asszonyt amúgy is megfojtotta volna a tanulókkal meg a hivatalos szervekkel való kapcsolattartással együtt járó adminisztráció. A munkához hihetetlen türelme volt, ám az emberekhez alig. Feldühítette a lassúság, a butaság, a hozzá nem értés – márpedig hozzá képest a legtöbb ember lassú, buta és hozzá nem értő volt. Éppen ezért nem is nagyon vett részt az oktatásban, cserében oroszlánrészt vállalt a tananyag összeállításában. Az ő igazi területe a parfüm volt, imádott tervezni, illatokat analizálni, alkotóelemeikre szedni, aztán újra összerakni, majd egy-egy vegyületet kicserélni, megváltoztatva ezzel az illat egész karakterét.

Mondon kávét töltött, és odalépett hozzájuk.

– Folytassuk.

Kardos Gitta elmosolyodott a nő szokott magabiztosságán, és felemelte a mutatóujját.

– Egy pillanat. Hoztam neked valamit.

– Mit?

Gitta elővett a zsebéből egy vékony papírcsíkot és egy parányi fiolát. Chomarat a szemét forgatta.

– Ne már, hölgyeim! Megint ez az óvodás játék?

– Minket szórakoztat – vont vállat Mondon, és újra Kardosra figyelt.

– Ahányszor csak találkoztok, ezt mindig eljátsszátok.

Gitta felmutatta a fiolát, amelyben pár cseppnyi színtelen folyadék volt. A papírcédulát az üvegcse szájához nyomta, megdöntötte egy pillanatra, aztán az átitatott lapot Mondon orra alá dugta.

– Na? Mi ez? Kettő perced van, vagy én nyerek.

Fanny elmélyülten szaglászta a lapot, majd eltartotta az orrától, és a messzeségbe révedt. Chomarat kíváncsian figyelte, ahogy a nő ismét megszagolta a papírt.

– Megpróbálhatom? – kérdezte a férfi.

– Persze.

– Valami növényi, ez teljesen biztos – jelentette ki közben Fanny. – Már éreztem ezt egyszer… De hol…?

– Én tudom – adta vissza vigyorogva a lapot a férfi.

– Csitt! Hadd gondolkodjon még Fanny.

– Oké.

Mondon egyre jobban ráncolta a homlokát. Látszott, hogy nagyon erőlködik. Gitta látványosan a karórájára pillantott.

– Lassan letelik a két perc.

– Várj! Mindjárt mondom… na! Itt van a nyelvem hegyén…

– Idő…

– Garra de leone!

– Az. Bravó!

– Én tudtam – vigyorgott Chomarat.

– Persze, de te most jöttél vissza Dél-Amerikából. Természetes, hogy neked ez megvan. Én évek óta nem jártam ott.

– Oké, ez igaz. Nekem ugyan nem tetszik ennek a virágnak az illata, de hát az Atacama-sivatag tele van vele.

Fanny a másik nőre hunyorított.

– Visszavágó?

– Miért ne?

Újabb papírcetli került elő. Gitta hosszasan szagolgatta.

– Nem érzek semmit.

– Biztos?

– Teljesen… nem értem… ó, Fanny!

– Mi az?

– Ez üres!

– Remek! Egyenlítettél.

– Ez nem ér, ez becsapás.

– Dehogyis. Jó választ adtál.

– Hölgyeim, talán folytathatnánk?

Gitta bólintott, és mindannyian visszaültek az asztalhoz.

Bár hivatalosan Chomarat feladata lett volna az ülés levezénylése, a szót hallgatólagos jóváhagyással rendszerint Fanny Mondon vitte.

– Akkor tehát, összefoglalva az eddigieket – kezdte az apró termetű asszony –, elfogadtuk, hogy a tanévet ezzel a tizenhat tanulóval kezdjük meg.

Ránézett a listára.

– Nyolcan franciák, négy belga, valamint egy-egy amerikai, német, kínai és észt.

– Beérkeztek a tandíjak? – kotyogott közbe a kissé szétszórt Baradeau.

– Már hogy érkeztek volna be, amikor csak most döntöttük el, hogy az ő jelentkezésüket fogadjuk be?! – csattant fel Fanny.

– Jó, persze. Elnézést… – motyogta a férfi, aztán a pipaszárral a listára bökött. – Bár érdekes lett volna ez a perui fickó. Ha esetleg mégis…

– Jérôme! Három teljes órába tellett, mire kiválasztottuk a kétszázhét jelentkezőből ezt a tizenhatot. Elég legyen! Nem vagyok hajlandó újrakezdeni a vitát.

Gitta és Chomarat derűsen összevillantotta a tekintetét. A jelenet annyira szemléletesen példázta két társuk jellemét, hogy kis híján elnevették magukat.

– Hát jó.

– Remek. Akkor áttérünk a következő napirendi pontra. Megkaptuk Étienne jelentését az előzetes adatokról és a beszerzésekről. Mindannyian átolvastátok, igaz?

Bólogatás volt a válasz.

– Helyes. Kérdés, óhaj, hozzászólás?… Nincs. Akkor szavazunk.

– Elfogadom – mondta Gitta.

– Én is – sietett megerősíteni az előtte szóló véleményét Baradeau.

– És én is – bólintott Mondon. – Akkor ez rendben.

Félretette a mappát, és a következőt vette maga elé.

– Egyéni munkáink áttekintése. Ki kezdi?

Chomarat diszkréten köhintett.

– Egy pillanat.

– Igen?

– Mi szükség van arra, hogy ezeket ismertessük? Mi köze az iskolának ahhoz, hogy én, Étienne Chomarat a fennmaradó időmben milyen megrendeléseket fogadok el, és milyeneket teljesítek? Miért javasoltad ezt a napirendi pontot? Nem értem.

Fanny Mondon mély lélegzetet vett.

– Azért, kedvesem, mert bármit teszünk ezután, az az iskolára hullhat vissza.

– De hát mi?

– Mondjak egy példát? Teszem azt, elfogadsz egy megrendelést egy egyéni parfümre. Gondolom, ilyen azért nem egy van, igaz?

– Persze.

– Aztán kiderül, hogy bin Ladennek készült.

– Bin Laden halott.

– Az nem számít. A jelenségre fókuszálj. Szóval bin Laden volt a megrendelő. Kiszagolja a sajtó. – Mélyen a férfi szemébe nézett. – Szerinted?

Chomarat kelletlenül legyintett, de az asszony folytatta: – Összedobtunk erre az intézményre több mint kétmillió eurót. De ez csak az anyagi része, amit nyilván nem szeretnék kockáztatni. Ennél fontosabb, hogy nekem személy szerint is régi álmom volt ez az iskola. Ez immár egy megvalósult gondolat. Nem akarom azért kockáztatni, mert valamelyikünk privát munkája botrányt kavar.

Kardos Gitta elmosolyodott.

– Hány parfümőr keveredett már sajtóbotrányba, Fanny?

– Igaz! – vigyorodott el Baradeau is. – Nem sokat láttam az Entrevue vagy a Bunte címlapján…

– És feltennél rá kétmilliót, hogy ez így is marad?

Csend támadt. Fanny Mondon tíz másodperc után bólintott.

– Helyes. Látom, értitek.

– Hogy képzeled el ezt a dolgot? – fészkelődött idegesen Gitta.

– Elmondjuk, ki, hol, mikor, milyen megrendelést vett fel, és kitől. Ha a csapat úgy ítéli meg, valamelyik veszélyes lehet az iskola hírnevére, akkor vissza kell mondani a megrendelést. Nagyjából ennyi.

– És az ár? – vetette közbe Chomarat.

– Kit érdekel, hogy mennyiért vállalsz munkát? Az az iskola szempontjából teljesen közömbös. Értsétek meg, nem a zsebetekben akarok turkálni, hanem a meglévő kockázatokat akarom a minimumra csökkenteni. Lehet a megrendelőink között vállalhatatlan személy, nemkívánatos politikai figura, bűnöző… bárki, aki rossz fényt vethet ránk. És ezt nem akarom.

Gitta elgondolkodva bólintott.

– Én megértem, és azt hiszem, igazad van.

– Igen? – mondta némi szarkazmussal Chomarat. – Akkor miért nem kezded te?

– Miért ne? – nézett vissza dacosan a nő. – Kezdhetem én?

Fanny Mondon feszesen bólintott, és maga elé húzta a notebookját, hogy jegyzeteljen.

– Csak a jegyzőkönyv kedvéért.

– Persze, jegyezd csak fel.

– Ez most hosszú lesz, hiszen minden futó projektről tudnunk kell. Legközelebb már csak az utóbbi megbeszélés óta eltelt időben elfogadott munkákat kell majd bejelenteni, az nyilván sokkal rövidebb lesz. Kezdheted, Gitta.

A budapesti parfümőr perceken át sorolta az éppen folyamatban lévő munkáit.

– Még valami? – nézett fel a képernyőről Fanny.

– Már csak a legutóbbiak vannak hátra, ezeket pár napja vettem fel, van, amelyik már teljesült is.

– Hallgatunk.

Gitta belepillantott az iPadben lévő jegyzeteibe.

– Koncz János a következő megrendelőm. Egy olyan illatot rendelt, ami megutáltatja őt a feleségével.

– Hogy mit? – nézett fel Baradeau.

– Válni akar, de az asszonynak kellene azt kezdeményeznie.

– Ez érdekes.

– Azért vállaltam el.

– Konczról mit lehet tudni?

– Semmi extra. Számítástechnikai cége van, unalmas alak, már nem is igazán dolgozik, a fia viszi az üzletet. Ő jobbára a Dunán horgászik.

Fanny könyvelt, majd felnézett.

– Következő?

– Várkonyi Zsombor. Egy parfümöt rendelt a feleségének.

– Róla mit lehet tudni?

– Szeszfőzdéi vannak. Innen is az ismeretség, egy konyakhoz készítettem a felkérésére új aromát.

– Van vele valami érdekes?

– Szintén semmi. Nem politizál, és amennyire tudom, nincsenek kilengései. De igazából nem tudom – vont vállat Gitta –, csak párszor találkoztunk.

Chomarat vádlón nézett Mondonra.

– Na, ez az, Fanny! Honnan tudjam, ki a megrendelő?

– Sosem árt, ha tudsz róla valamit.

– De nem nyomozhatom le!

– Márpedig valamennyit tudnunk kell róluk a jövőben.

– Ez az üzlet a bizalomra épül. Hogy gondolod, hogy kutakodjam a partnerek után?

– Ne kutakodj, csak légy körültekintő!

– Már megbocsáss, de eddig is az voltam!

– Nyugalom – szólt közbe Gitta. – Azt hiszem, annyi a lényeg, hogy ezután jobban meg kell néznünk, kivel kötünk üzletet. Nem esik jól, hogy ki kell terítenem a lapokat, de Fannynak igaza van. Az iskola fontos számomra is. Nem lesz rossz bevétel, ha beindul majd, és szakmailag is kiváló referencia lehet belőle. Nem akarom kockáztatni egy-egy olyan megrendelés miatt, aminek a hozamát egyébként bárhol pár nap alatt megkereshetem.

– Pont erről van szó! – bólintott diadalmasan Mondon.

Chomarat összeszorította a száját, de végül egyetértően bólintott.

– Oké, legyen.

– Remek! Gitta, van még valami?

– Már csak egy – nézett a nő az iPadbe. – Tamási Frank a megbízóm.

– Ki az?

– Nem sokat tudok róla, de ő nem is érdekes.

– Miért?

– Mert csak közvetítő.

– Kinek dolgozik?

– Ha tudnám, minek kellene közvetítő?

– Honnan ismered?

– Pár hónapja a lóversenypályán kellett megnéznem lovakat a megbízása alapján.

Baradeau megint elcsodálkozott.

– Minek?

– Megmondtam neki, hogy melyik milyen állapotban van. A megbízója állítólag rengeteget nyert rajta.

– A szagából mondtad meg a ló állapotát?

– Igen. Te is tudod, hogy ez lehetséges.

– Nekem ez eszembe nem jutott volna!

– Amíg Tamási meg nem kérdezte tőlem, addig nekem sem. Érdekelt a probléma, mert én sem tudtam, meg lehet-e oldani a dolgot. Kimentem hát vele, dolgoztam, és bejött.

– És most mit akart?

– Néhány makacs lakót kell kiűznie egy budapesti bérházból.

– Minek?

– Át akarják építeni, de pár öregember nem hajlandó eladni a lakását. Megbízott, hogy állítsak össze valamit, ami ráveszi őket az eladásra.

Mondon idegesen felkapta a fejét.

– Na, ez pontosan egy olyan sztori, amitől tartottam. És neked már nem az első eseted, hogy egy kétes munkát azért vállalsz el, mert szakmailag izgatja a fantáziádat!

A két férfi is várakozón nézett a magyar nőre. Kardos nyelt egyet, de mivel látta a többiek rosszalló pillantásait, ellentámadás helyett inkább óvatos lett.

– Veszélyesnek érzed az iskolára?

– Igen, Gitta. Egyértelműen igen. Kérlek, mondd le!

– Az nem fog menni.

– Miért?

– Mert már teljesítettem a megrendelést.

– A francba! – szisszent fel Mondon.

– Erkölcsileg nem teljesen fair a dolog – morogta megrovón Chomarat.

– Te csak ne moralizálj! Emlékszel, hogy te is csináltál hasonlót, Étienne? – nézett rá szelíden Gitta. – Tőled vettem az ötletet, és még a vegyület alapvető összetevőit is.

A férfi beharapta a száját.

– Az más volt.

– Szerintem meg nem. Egy milliomos az anyósát akarta elüldözni a házából, ha jól emlékszem. Ugyanaz a sztori.

– Ne adj magadnak erkölcsi felmentést erre hivatkozással! Te a saját lakásukból akarsz embereket kiűzni.

– Rendesen meg fogják fizetni őket. Egy ingatlan nem egész életre szól.

– Neked nem is! Akinek se kutyája, se macskája… – Ez a megjegyzés talált. Gitta elsápadt, de Chomarat könyörtelenül folytatta. – Van, akinek ez fontos.

– Ne légy már ilyen patetikus!

Baradeau megkopogtatta a tollával az asztalt.

– De uram! Hölgyem! Nyugalom. Megtörtént, hát megtörtént.

– Jérôme-nak igaza van – csatlakozott Fanny Mondon. – Ezzel már nincs mit tenni.

– Nem lesz semmi baj – nézett rájuk komolyan Gitta. – Az a pár lakó szép csendben kiköltözik, megkapják a pénzüket, és mindenki él tovább boldogan.

– Ez morálisan akkor sem helyes.

– Legközelebb odafigyelek. Elnézést.

Chomarat egyre a fejét csóválta.

– Egy ilyen megrendelés erkölcsileg elítélendő, és ha napvilágra kerül, rossz fényt vethet az iskolára.

– Elismerem – visszakozott Gitta. – Amikor elfogadtam a megbízást, eszembe sem jutott az iskolára gyakorolt hatás. Csak most, hogy Fanny ráirányította a figyelmet arra, ami nekem eszembe sem jutott. Igazad van. Tényleg helytelen volt elfogadnom, főleg etikai szempontból… De szakmailag annyira izgalmas volt!

Baradeau bólintott.

– Szakbarbár vagy, Gitta.

– Ahogy mi mindannyian.

A megjegyzés végre feloldotta a feszültséget, és elnevették magukat. Fanny végül leintette őket.

– Reméljük a legjobbakat, hogy ebből nem lesz semmi gond. Nos? Ki lesz a következő?

11

Tamási kilépett a kis svábhegyi presszóból, és karján a nővel a kocsi felé indult. A lánnyal már jó ideje szédítették egymást a neten, és ma jött el az ideje, hogy találkozzanak. Frank eldöntötte, hogy estére ágyban akarja látni a csajt, és meg is tett érte mindent. Késői villásreggeli egy kis étteremben, aztán séta, majd a presszó, és most azért ültek be a kocsiba, hogy moziba menjenek. Frank tervei szerint azután nem sokkal már az ágynak kellett következnie.

– És most merre? – kérdezte a lány.

– Mit szeretnél megnézni?

– Nem is tudom. Mindjárt nézek valamit a telefonomon.

– Oké. Addig azért elindulunk, aztán szólj, hogy hová menjünk.

Tamási kifarolt a parkolóból, elengedett egy 21-es buszt, majd ráfordult a kanyargós útra. A lány a telefonját piszkálta, a menüben keresgélt. Frank a szeme sarkából nézte a méretes melleket és a darázsderekat. A lány feltöltette az ajkát, s ez most, profilból nézve, nagyon feltűnő volt. Kacsaszája van – jegyezte meg magában a férfi, aztán majdnem elröhögte magát, ahogy belegondolt a továbbiakba.

A lány felnézett.

– Talán az Arénát kéne megpróbálnunk.

– Nekem megfelel. Mit adnak?

– Van itt egy jó kis vígjáték…

Tamási a többit nem is hallotta. Mozi, sötét, ő pedig majd szépen letapizza a csajt. Tudni kell, milyen az áru, mielőtt kicsomagolja. Ezen járt az agya, és abszolúte nem érdekelte, hogy a nő éppen miről csacsog. Neki aztán teljesen mindegy volt, mit kell végigunatkoznia, mielőtt ágyba dönti. Kellemesen ellazult a volán mögött, és gondolatban eltervezte, mit és hogyan fog csinálni néhány óra múlva. Ekkor megszólalt a műszerfalon a mobilja. A kijelzőn Kiss Tibor neve virított. Tamási jókedve azonnal elillant.

– A picsába – morogta. Leintette a csivitelő lányt, és fogadta a hívást. Azonnal lehengerlő monológba fogott: – Jó napot, Kiss úr, már éppen fel akartam…

– Mikor költöznek ki? – tért azonnal a lényegre a vállalkozó.

– Hát, már éppen itt volna az ideje, de…

– Pofa be!

– De én csak…

– Egy teljes hét eltelt.

Tamási idegesen a nőre pillantott, aki újra az okostelefonján matatott.

– A parfümőr szerint már hatnia kellett volna – ismerte el Frank. – Nem értem, mi történhetett.

– Nekem te ne értetlenkedj, baszd meg!

– De…

– Oldd meg! Azért kaptad a pénzt, hogy oldd meg! Kurvára nem érdekel, hogy mit csinálsz, vagy hogy jutsz velük dűlőre!

– Kiss úr, én már…

– Mondtam, hogy pofa be! Hallod te egyáltalán, mit ugatok?

– Igen.

– Akkor mondd szépen vissza!

– Ne csinálja ezt velem…

– Mondd vissza! – üvöltötte Kiss.

Tamási Frank nagyot nyelt, és idegesen belenézett a Porsche visszapillantó tükrébe. Homlokán hideg verejték gyöngyözött.

– Azt mondta, uram, hogy oldjam meg.

– Okos. Akkor most, hogy már megjegyezted, csináld is meg!

– Értem.

– Most!

– Értem. Máris kitalálok valamit.

Vészjósló csend támadt, aztán Kissből kirobbant a méltatlankodás: – Kitalálsz, cseszd meg? Kitalálsz?! Hát még nem tudod?

– De, de, tudom. Csak kicsúszott a számon.

– Na, akkor húzzál bele! Momentán huszonötezerben vagy nekem, és az marha sok pénz. Ne akard, hogy Zsivko menjen hozzád számon kérni.

– Értem. Megoldom.

– Akkor hajrá! Ma estére eredményt akarok. Vagy a pénzt vissza!

Tamási gyomra összeszorult.

A pénzt nem tudja visszaadni, ez teljesen egyértelmű volt. A nagy részét átadta Gittának, negyven százalékot pedig lenyúlt, hogy abból fizesse ki a Porschét, mielőtt Bódiék egyenként eltördelik az ujjait. Valószínűtlen volt, hogy akár a parfümőr, akár Bódi visszaadná a pénzt.

– Megoldom, Kiss úr – válaszolta rekedten.

– Lássam!

A vonal megszakadt.

Tamási rettenetesen ideges volt. Pontosan tudta, hogy ez most nem játék. Ha estig nem rakja ki a lakásból az öregeket, vagy nem szerzi vissza a pénzt, akkor vége van. Szó szerint vége… Nem is csodálkozott Kiss Tibor féktelen dühén. Egy szakajtó pénzt rakott bele ebbe az üzletbe, és ehhez képest Kardos Gitta vegyülete semmit sem ért.

Tamási három nap elteltével ment vissza először a házba.

Megint gázszerelőként jelent meg, és azt tapasztalta, hogy az öregek megvannak. Eszük ágában sem volt költözni. Hárman ugyan rossz közérzetre panaszkodtak, de egyébként semmi sem mutatott arra, hogy a terv bevált volna. Ekkor kezdett előbb feszült, majd határozottan ideges lenni.

Tudta, hogy Kiss nem az a türelmes típus, és túl sok pénze áll ebben az üzletben ahhoz, hogy nyugalmat erőltessen magára, ha nem lesznek kézzelfogható eredmények. Frank gondolatai száguldottak, és már látta is maga előtt az egész folyamatot, hogy mi fog következni. Ha ma nem tudja prezentálni az aláírt adásvételi szerződéseket, Kiss majd utasításba adja neki, hogy keresse meg a parfümőrt, és hajtsa be rajta a megbízás díját. Csakhogy az nincs már meg…

Kardos Gitta sosem kapott annyi pénzt, amennyit Tamási erre a célra átvett Kisstől.

Ha a nőt el kell kapnia, másodpercek alatt ki fog derülni róla, hogy eltette a pénz nagy részét. Sőt, ha nem őt, hanem Zsivkót küldi Gittára a vállalkozó, akkor neki vége. Kutyaszorítóban volt, agya pedig egyelőre hiába kereste a megoldást.

Az anyósülésen eddig csendben gubbasztó szőke lány most megszólalt: – Na, meg is van.

– Mi? – Frank úgy nézett a nőre, mint aki elfelejtette, hogy ül mellette valaki.

– A film. Akkor megyünk?

– Hova?!

– Hát ahova indultunk. Moziba.

Frankot elöntötte a méreg. Beletaposott a fékbe, és a járdaszegélyhez kormányozta a megcsúszó autót. Mögötte tiltakozó tülkölés és fékcsikorgás hallatszott. Tamási átnyúlt a lány előtt, és kilökte az ajtót.

– Na, húzz gyorsan a francba!

– De, Frank!

– Húzz innen kifelé! Dolgom van!

– Én nem értem, hogy most mi van…

– Semmit sem értesz, nem baj, csak menjél már a picsába!

A lány méltatlankodva kilépett a kocsiból, mire Tamási azonnal indított, és besorolt a forgalomba. Csak ekkor vette észre a női táskát az ülésen.

– Ó, a kurva életbe!

Felkapta a retikült, és kihajította az ablakon. A táska a járdán landolt, és szertegurultak belőle a piperecikkek.

– Bunkó! – hallotta a lány visítását, de nem törődött vele.

A gázba taposott, és az Alkotás úton lavírozva kerülgetni kezdte az azonos irányba tartó autókat. A kocsi órája 14.45-öt mutatott. Kissnek úgy nagyjából este kilencig eredményt kell produkálnia.

Vagy az öregeket kitenni, vagy a pénzt visszaszerezni.

Nagyjából az Erzsébet hídon fogta fel, hogy lehetetlen estig ennyi pénzt összekaparnia. Képtelenség. A kocsit nem tudja addig pénzzé tenni, más mozgósítható forrása pedig nincs. Kardos Gitta valahol Svájcban van, vagy ki tudja, hol, az sem volt hát járható út, hogy esetleg gyorsan kizsaroljon a nőből némi pénzt a meghiúsult üzlet fájdalomdíjára hivatkozással.

Csak a másik megoldás maradt.

Meg kell győznie az öregeket, hogy adják el a lakásokat.

Tudta, hogy egyszer már megfenyegették őket, de akkor a média közbelépett. Most nem maradt semmi mozgástere.

Megkerülte a Keleti pályaudvart, majd hamarosan az Arénát, és tíz perccel később leparkolt az Abonyi utcában. Kissé lehiggadt, így észbe kapott, és ismét elindult. A feltűnő kocsit messzebb vitte, bekanyarodott a Zichy utcába, és ott parkolt le az úttest szélén. Gyalog tette meg visszafelé a kétszáz méteres távolságot, és határozottan bement a kapun. Semmiféle konkrét terve nem volt, s ahogy kettesével vette felfelé a lépcsőfokokat, azon zakatolt az agya, hogy mit fog tenni.

Fogalma sem volt. A stressz nem múlt el nyomtalanul, gondolatai egyre nehezebben vánszorogtak, már csak arra tudott gondolni, hogy ezt itt és most meg kell oldania. És mivel ötlete sem volt, hogyan, csak egyre idegesebb lett. Attól pedig még kevésbé tudott higgadtan gondolni az előtte álló problémára. Ráébredt ugyan, hogy a vörös köd megint leszállóban van, de nem volt már ráhatása a tetteire.

Felért a folyosóra, és Vasvári, a kilencvenhárom éves katonatiszt lakása előtt megtorpant. Már-már megnyomta a csengőt, amikor kinyílt a szomszéd ajtó, és kinézett rajta egy idős asszony. Némedi Gusztávné – ugrott be a név egy héttel korábbról Tamásinak. Ahogy meglátta az öregasszonyt, hirtelen minden dühe a törékeny nőre irányult.

Határozottan az asszony felé lépett.

– Jó napot! – sziszegte.

Az idős asszony gyanakodva nézett a jókötésű fiatalemberre.

– Hát maga meg mit akar itt?

Nem ismert meg, futott át Frank agyán, és ennek megörült. Az idős emberek gyakran egy fél óra múlva már azt sem ismerik meg, akivel nem sokkal korábban akár hosszabb párbeszédet folytattak. Láthatóan az öregasszonynak fogalma sem volt róla, hogy alig egy hete ugyanez az ember gázszerelőként járt nála, és jó negyedórán át diskuráltak, miközben Tamási végigspriccelte a lakást a kis fiolából.

A férfi nem habozott.

Megragadta az asszony nyakát, és teljes erőből befelé tolta a lakásba.

– Gyere csak, a kurva anyádat!

A vér dobolt a fülében, érezte, ahogy elhatalmasodik rajta a düh.

Frank maga is meglepődött, hogy az öregasszony milyen pihekönnyű. Mintha csak egy próbabábut kapott volna ki a kirakatból, talán negyven kiló lehetett a madárcsontú asszony.

A támadás sokkolta Némedinét, szeme kitágult, levegőért kapkodott, de a torkára kulcsolódó ujjak nem hagyták lélegzethez jutni.

Frank pedig csak ment tovább előre, akár egy mozdony, tolta, préselte Némediné apró testét. Úgy érezte, szét kell tépnie ezt a némbert, fel kell kennie a falra, olyan nincs, hogy ez két percen belül ne írja alá azt a kurva szerződést, hát vele nem fog packázni egy ilyen nyavalyás banya!

Egy pillanatig sem fordult meg a fejében, hogy a szerződés, amit alá akar íratni, még el sem készült.

Ment tovább, akár egy dúvad. Sarokkal berúgta maga mögött az ajtót, átvonszolta a nőt az előszobán, be a nappaliba.

Ott aztán egy végtelen pillanatra döbbenten lecövekelt.

Nem erre a látványra számított.

Három halálra vált idős ember üldögélt a kávézóasztal körül.

Tamási mindegyiküket ismerte. A három szomszéd volt. A fogatlan Schwartzné, a hajhálós Stein Ernőné és egyedüli férfiként Galyák Mátyás, aki a múlt héten egy órán át mutogatta Franknak az első osztályú labdarúgó korából származó relikviákat.

A kisöreg feltápászkodott, és reszketeg hangon Tamásira förmedt.

– Hogy képzeli ezt, fiatalember?!

– Kuss! – Frank nagy erővel a kanapéra lökte Némedinét, és megtaszította Galyákot, aki visszazuhant a fotelbe. Az öregasszony a kanapé háttámlájának vágódott, baljós reccsenés hallatszott, amiről Frank azonnal tudta, hogy csont törött. Innen nemigen volt már visszaút.

Némediné lecsúszott a földre, válla természetellenesen kifordult, lába remegett. Vinnyogva sírni kezdett.

– Maradj már csendben! – süvöltötte Frank.

Tudata hirtelen kitisztult, az elmúlt egy percben mintha nem is ő lett volna az, aki rátámadt az öregasszonyra. Jézusom, gondolta, mit tettem!?

Galyák ismét tápászkodni kezdett, és zsebéből mobiltelefont halászott elő.

– Hívom a rendőrséget.

– Az kéne még csak!

Tamási kikapta a kezéből a telefont, és hatalmas erővel a falhoz csapta. A készülék darabjaira fröccsent. Az eddig a rémülettől elnémult Schwartzné felsikoltott.

– Mátyás!

– Ne aggódj, mindjárt elintézem – mondta higgadtan az öregember, és ismét megpróbált felállni.

Frank egyre kevésbé volt ura a gondolatainak. Végtelenül felbőszítette ezeknek a múmiáknak, ezeknek az emberi karikatúráknak az ellenállása. Hát még mindig azt hiszik, hogy ők diktálnak!? Majd most megtanulják, hogy eljárt felettük az idő! Gonosz ütést vitt be az öregember szegycsontjára. Galyák tüdejéből azonnal kiszorult a levegő, és hörögve a fotelbe hanyatlott.

– Mit akar? – nyögte Schwartzné.

– Kuss!

– De hát mit akar? – nézett fel könnyei fátylán át a törött vállú asszony is.

– Fogd már be a pofád! – üvöltötte ismét Tamási, és csak azt tudta, hogy csendet kell teremtenie, hogy gondolkozni tudjon.

Csend!

Ez az, erre van szüksége!

Olyan gyorsan történt minden, hogy nem is volt ideje átgondolni, mit és hogyan akar csinálni. Vak dühében végighajtott a városon, aztán rárontott ezekre az idős emberekre, és másodpercek alatt már ott tart, hogy egynek eltörte a vállát, egy másikat pedig leütött. Hogyan is írathatná alá velük a még el sem készült szerződést?! Jézusom! Ebből hogy fogok kimászni?

Egy másodpercre eloszlott az agyát borító köd, hogy ismét világosan gondolkozzék, de érezte, hogy nem fog tudni sokáig uralkodni magán. Ismét csak az járt a fejében, hogy mernek ezek ellentmondani neki? Hogy merik olyan helyzetbe hozni, hogy magyarázkodnia kell a megbízója előtt? Hát mit képzelnek ezek a vén trottyok!?

Steinné odadobta a táskáját Franknak.

– Vigye a pénzt, és menjen innen!

Ez visszarántotta a jelenbe.

– Nem a pénzetek kell, vén hülyék! A lakásokat akarom – mordult rá a társaságra.

Galyák levegőhöz jutott, és nyögdécselve megszólalt.

– Azt lesheted!

– Agyonverlek! – Belerúgott az idős férfi lábába.

– Akkor sem adom el! Itt éltem le az egész…

– Leszarom! Most azonnal leírod, hogy eladod, különben agyonváglak!

– Fel a kezekkel!

Tamási döbbenten megfordult.

Vasvári József állt a nappali bejáratában, és az egy héttel korábban még oly büszkén mutogatott Frommert most Frank mellére szegezte.

Tamási egy szemvillanás alatt felmérte a helyzetet. Látta, hogy a reszketeg öregember az idegességtől alig tudja megtartani a súlyos pisztolyt. Könyökét a csípőjének szorította, hogy megtámassza a karját célzás közben. Tamási gyorsan felmérte a távolságot, és azt, ki hol is van éppen.

Talán három méterre volt tőle az agg katonatiszt.

Galyák Tamási háta mögött nyögdécselt a fotelben.

Némediné a földön sírdogált a fájdalomtól.

A másik két asszony a rettegéstől némán meredt rájuk a fotelből.

A veterán a két nőre pillantott.

– Ne féljenek, hölgyeim. Meghallottam a veszekedést, és…

Frank kihasználta az alkalmat, hogy egy negyed másodpercre nem rá, hanem az asszonyokra figyelt az öreg. Villámgyorsan lehajolt, és oldalra lendülve kikerült a lővonalból.

Vasvári a mozgásra odakapta a tekintetét, és ösztönösen tüzelt. Csakhogy öreg keze nem mozdult olyan gyorsan, mint szerette volna, és a lövés oda ment, ahol az imént még a fiatalember állt. Ám ott már csak Galyák volt, ahogy a fotelben ülve levegőért kapkodott. A golyó a homlokán érte, és azonnal megölte. Feje véresen hátrahanyatlott, teste a fotel támlájának vágódott, és lassan lejjebb csúszott.

A nők egyszerre sikítottak fel.

Tamási lekuporodott a földre, kitört oldalra, és felfelé lendítette a lábát, hogy kirúgja az aggastyán kezéből a pisztolyt. Bízott a sikerben, hiszen az öreg egészen lehetetlen módon, a medencecsontja sarkához szorított könyökkel szorongatta. A cipő orra a csukló alatt találta el a fegyvert tartó kezet. Vasvári karja felfelé csapódott, és mutatóujja önkéntelenül megrántotta a billentyűt.

A világháborús veterán gyakorlatilag agyonlőtte magát.

A felfelé lendülő fegyver akkor sült el, amikor a torkolat az álla alá ért. A lövedék áthatolt a nyelven, a szájüregen, és a fejtetőn át távozott, de magával vitt egy féltenyérnyi koponyadarabot és az agy nagy részét. Vasvári rongybabaként zuhant a földre, Tamási pedig felpattant, felkapta a földre hullott fegyvert, és megpördülve körbenézett.

Máris két halott volt a szobában, pedig betörése óta még kettő perc sem telt el.

Az idős asszonyok megállás nélkül sikítottak.

– Csend legyen! – ordította Tamási, de a nők totális pánikban voltak, a két holttestre meredtek, s hangjuk vágott, akár a penge.

A vér gonoszul csobogott elő a fejsebekből, és a szőnyeg szomjasan nyelte a hullámokat.

Frank belerúgott a kanapén ordító asszonyokba, de semmit sem ért. Egy perc, és valaki az utcán meghallja a borzalmas hangokat! Az ablakra pillantott.

– Pofa be!

Az a valaki vagy bejön, vagy kihívja a zsarukat.

A sikoltozás nem csillapodott.

Tamási látta, hogy a távoli sarkon egy kutyasétáltató jelent meg.

– Kuss legyen már!!!

A kutyás ember a ház felé indult.

Egy perc, talán annyi sem, gondolta Frank.

El kell őket hallgattatnia!

Felvett egy díszpárnát, és a Frommerre szorította.

A kanapén ülő két asszonyt lőtte agyon először.

Stein Ernőné kapta az első két lövést, nyakán és mellén vörösen robbant elő a vér.

Schwartzné sikoltástól tágra nyitott szájába kapta a golyót, amely szétroncsolta a nyaki csigolyákat és a kisagyat, így azonnal végzett vele.

Váratlan csend támadt, mely éppoly bántóan visszhangzott, mint az előbbi hangzavar.

Csak Steinné fuldokolt halkan a saját vérében, amely elöntötte a tüdejét.

– Kérem, ne…

Ez már csak suttogás volt. Frank már-már értetlenül nézett le a lábánál heverő Némedinére, aki törött csontjai miatt képtelen volt mozogni.

– Kérem! – suttogta az asszony, és szemében könnyek csillogtak.

Már mindegy, gondolta a férfi.

Lefelé fordította a pisztolyt, és a párnán keresztül két lövést adott le a nő fejére. Még meghúzta párszor a ravaszt, mire ráébredt, hogy a fegyver üresen csattog.

Hátralépett, és szemügyre vette Némedinét. Az arcát roncsolták szét a lövések.

Tamási az asztalra tette a pisztolyt, és mély lélegzetet vett.

– Végre befogtátok a pofátokat! – sóhajtotta.

Lassan körülnézett.

– Ó!… A rohadt… kurva… életbe!!!

Lehajolt, és végigtapogatta mindegyik testet, de egyiküknél sem érzett pulzust, és levegővételtől sem emelkedett a mellkasuk. Ahogy leguggolt Némediné mellé, a zsebéből kihullott a parányi üvegfiola, és begurult a fotel alá. Nem vette észre.

Felállt, és a homlokát masszírozva gondolkodni próbált.

– Lássuk csak! – dörmögte.

Ránézett Vasvári holttestére. Egy ötlet kezdett formálódni az agyában.

– Az öreg bejön… Valamin összevesznek – töprengett hangosan. – A vén hülye lelő mindenkit…

Megállt a holttest mellett, és kezével pisztolyt formázva eljátszotta, hogyan végzett az öreg katonatiszt a többiekkel.

Talán bekattant a gyógyszerétől, vagy a fene tudja. Mindegy. Eldurrant az agya, és bumm… igen… jó helyen fekszenek…

Ismét lenézett Vasvárira.

Te meg rájöttél, mit csináltál, és bumm…

Az öregember álla alatt tátongott a bemeneti nyílás, a vér feketén csordogált az ingére és a szőnyegre. A koponya teteje, ahol a lövedék távozott, jókora helyen hiányzott. Megszemlélte a hullát. Igen. Ez lehetett öngyilkosság, gondolta Frank. Az álla alá tette a csövet, és lőtt. Nem a legmegszokottabb póz ugyan, de hihető és elképzelhető.

Körülnézett.

Mihez értem hozzá?

Meglátta a rommá tört mobiltelefont, és a darabokat felszedte a földről. Gondolatban visszapörgette az eseményeket, a bejárati ajtótól kezdve.

Végigjárta az utat.

Csak az öregasszonyt érintette meg. A földre lökte. Mellbe vágta Galyákot. Igen, konstatálta elégedetten. Mindössze a mobiltelefont fogta meg. A darabokat a zsebébe süllyesztette.

Az ablakhoz ment, és kilesett. A kutyasétáltató pontosan a ház előtt állt, és unottan bámulta az ablakokat, miközben vizslája éppen a dolgát végezte. Amikor az eb befejezte, kényelmesen ballagtak tovább. Frank megkönnyebbült. Ez az egyetlen ember volt az utcán. Ha ő nem hallott semmit, akkor más sem hallhatott.

Tamási kihátrált a lakásból, egy papír zsebkendővel megfogta a kilincset, majd behúzta maga után az ajtót. Már lefelé ment a lépcsőn, amikor megtorpant.

Bassza meg!

Visszarohant a lakásba, és felvette az asztalon hagyott pisztolyt. A zsebkendővel letörölgette, aztán Vasvári még meleg tenyerébe nyomta a Frommer agyát, mutatóujját pedig a kengyelbe igazította. A volt katonatiszt maga is leadott két lövést, kezén tehát volt annyi lőpornyom, ami hihetővé teszi majd a nyomozók előtt, hogy valóban ő lőtt. Legalábbis Tamási nagyon remélte, hogy így lesz.

Felállt, és kihátrált a nappaliból. Az ajtóban megint megállt, de nem látott semmit, amit még el kellett volna rendeznie.

Kiment a lakásból, ki a házból. Az utcán nem volt senki, csak a kutyasétáltató andalgott jó kétszáz méterrel messzebb.

Vért izzadt, hogy leküzdje a vágyat, és rohanni kezdjen a kocsijához.

Befordult a sarkon. Már csak ötven méter a kocsi. Húsz. Tíz.

Beült a Porschéba.

A Thököly úton járva már mindene remegett. A Bosnyák térnél bevizelt az idegességtől, majd hamarosan le kellett húzódnia, és belehányt a kesztyűtartóból sebtében előkapott szatyorba. Soha életében nem érezte még ilyen pocsékul magát.

12

– Jaj… édes kicsi kincsem…

A férfi a kezébe temette az arcát.

Kinyílt az ajtó, és az előbbi nyomozó, Tamás dugta be a fejét.

– Átveszem, Tekla. A főnök hívat.

– Frászt, ez most fontos.

– Menj. Nem én találtam ki.

– Dehogy megyek, hacsak nem valami eget rengetően nagy dolog.

A nyomozó a háta mögé bökött az ujjával.

– Eget rengetően nagy dolog. Na, indulj! Rád várnak.

Miközben Kárpáti őrnagy végigsietett a folyosón, azon morfondírozott, mi lehet egy gyermekgyilkosságnál is eget rengetőbb.

A főnöke irodájához vezető utat egyre dühösebben tette meg. Mi az, hogy őt, az osztályvezető-helyettest megzavarják? Mi az, hogy csak úgy kirángatják egy kihallgatásról?! Már éppen megvolt a kontaktus a gyanúsítottal! Éppen a bizalmába férkőzött. Hiszen mindig ez a legnehezebb! Elnyerni a bizalmát annak, aki, ha beszél, az életfogytig tartó börtönt kockáztatja. Pont ott tartottak, hogy megbeszélték, leírják mindazt, amit az elkövető elmesélt. Hogy jegyzőkönyvbe mondja a gyilkosságot.

Tekla tudta, hogy nem lesz második alkalom, nem lesz újabb lehetőség.

Ez az ember nem gyilkos típus. Kétségbeesésében elkövette azt a bűnt, aminél szörnyűbbet maga sem tudott volna elképzelni. A pasasból láthatóan már megy ki az alkohol, fogy belőle az adrenalin, távozik a feszültség, a sokk. Lassan újra elkezd dolgozni az agya, és hamarosan megérti, mit követett el. Azután jön a következő lépés: rövid idő kérdése, és teljes súlyával rá fog törni a felismerés. Nemcsak megérti, hanem majd át is érzi, hogy az, akit a legjobban szeretett, már nincs. A saját gyermeke. És miatta nincs.

Akkor majd összeomlik. Zokogni fog, a fejét veri a falba, összekarmolja az arcát kínjában. Azután jön az apátia. Az üveges tekintet, ahogy ültében lassan előre-hátra hintázik.

Végül pedig öngyilkos lesz.

Teljesen mindegy, mire ítéli a bíróság – ha ugyan megéri egyáltalán a tárgyalást –, mert meg akarja ölni magát. A rendszer hibája, hogy az apparátus majd megkísérli ezt megakadályozni. Pedig miért is kellene őt életben tartani? Nincs már miért élnie. És nincs miért életben tartani. Élőhalott lesz addig is, amíg nem sikerül neki, hogy felvágja az ereit, vagy felkösse magát a cellában.

Kárpáti Tekla látott már nem egy ilyen esetet. Pontosan tudta, mi a menetrend ilyenkor. Éppen ezért volt mindennél lényegesebb, hogy addig beszéltessék az embert, addig vegyék fel a vallomását, amíg az egyáltalán hajlandó megszólalni. Hamarosan bezár, és soha többé nem nyílik majd meg. A történteket a sírba viszi. Képtelenség hát, hogy egy ilyen pillanatot, egy ilyen kihallgatást zavarnak meg a főnöke utasítására!

A kurva életbe, hát senki sem akarja tudni az igazságot?!

Az őrnagy a folyosó végére érve már sistergett a méregtől.

Odaért a főnöke irodájához, és kopogás nélkül berontott.

– Már éppen beszélni kezdett! – vágott bele dühösen a mondókájába Tekla, amikor a főnöke, Csontos Bálint alezredes rezignáltan leintette.

– Dugó! Ezerszer mondtam, hogy nem beszélhetsz velem ilyen hangon!

– De ez most fontos!

– Emberölésekkel foglalkozunk, Tekla. Minden ügy fontos.

– Éppen elkezdte mondani a…

– Menned kell.

Kárpáti Tekla felhorkant.

– Mi a fene lehet fontosabb ennél a gyilkosságnál?!

– Öt másik.

– Tessék?!

Csontos a noteszébe pillantott.

– Zugló, Abonyi utca, öt halott.

A nő végre kezdte felfogni, mit mond a főnöke.

– Mit tudunk róla?

– Azt, hogy azonnal indulsz. A helyszín a tiéd.

– Ugye tudod, hány hónapos terhes vagyok?

– Akkor eddig miért nem mentél el betegállományba? Így jártál.

Tekla savanyúan elhúzta a száját.

– Végül is, jogos.

– Szarban vagyok, most te vagy az elérhető legjobb. Csináld meg!

– Valami több azért csak van?

– Egy sikoltozó nő, aki a lakásban megtalálta a holttesteket. Alig fél órával ezelőtt történt. Ő ott valami házvezetőnő, vagy ápoló, a fene tudja. Majd kideríted. A 112-re telefonált be, de alig értették a zokogástól, hogy mit mond. A kerületiek kiküldtek egy járőrt, az tíz perce jelentette, hogy a lakásban öt halott van, mindannyian nyolcvan év felettiek.

– Mi az isten történhetett ott?

– Ezt kell kideríteni. Az osztály bent lévő állománya kimegy veled, egy része már el is indult, de azzal a szigorú utasítással, hogy te vagy a parancsnok, várjanak meg, mielőtt bármihez is nyúlnának.

– Hány ember?

– Nyolc. A kerületi kapitány kivezényelte a teljes bűnügyi állományát, az vagy húsz-harminc további nyomozó, aki az utasításodra vár majd.

– A helyszínelők?

– Most riadóztattuk őket. Veled együtt fognak kiérni.

– Akkor indulok.

Csontos alezredes bólintott, majd tollával megkocogtatta az asztalát. A nő visszafordult az ajtóból.

– Igen?

– Tekla, ez az ügy… hogy is mondjam… szenzitív.

– Amennyiben?

– Először is a sajtó. Fél órán belül nyüzsögni fognak ott a hiénák. Az esti híradóba innen akarnak majd vért szerezni. Tartsd őket távol. Amilyen messze csak lehet.

Kárpáti Tekla gonoszul elvigyorodott.

– Ezer örömmel. Az egész utcát lezáratom. Nem fognak bejutni.

– Már lezárattam, de ha kiértél, nézz körül, hogy kijjebb tudjuk-e tolni a kordont. És figyelj oda a kollégákra. Nem akarok az esti híradóban nevetgélő, rágózó zsarukat látni.

– Értem. Más?

– Hogyne lenne. Akin csak tábornoki egyenruha van Pesten, az egy óra múlva ott fog nyüzsögni. Olyan lesz ez, mint tíz éve Mór.

– Fasza – nyögött fel Tekla.

Minden nagy bűntény helyszínén gond volt ez a világ összes rendőrségénél. Van, ahol jobban, van, ahol kevésbé, de gond volt. Minden fejes meg akarta mutatni ilyenkor, hogy mennyire fontosak, ezért aztán amint hírt kaptak, hogy mi történt, azonnal ott termettek. Ez persze csak arra volt jó, hogy hátráltassák a nyomozást.

Amint kiért egy tábornok, azonnal jelentést akart, aztán rendszerint okoskodni kezdett, és húszéves példákat idézett, hogy mit is kellene csinálni, mert amikor ő volt ifjú nyomozó, akkor ez meg az vált be. Bla-bla-bla. Mindig ez a lemez ment. Legtöbbjük be is akart menni a helyszínre, hogy saját szemével lássa, mi történt. És ezzel el is tüntetett egy halom, egyébként talán használható nyomot.

Összetaposták a lábnyomokat, ujjlenyomatokat hagytak maguk után, s ha néhány hajszálat is elveszítettek, utóbb aztán főhetett a szakértők feje, hogy vajon kihez tartozhatnak ezek a bizonyítékok. Vajon a tettesé, avagy csak egy túlbuzgó rendőr tábornoké? Rosszabb esetben még az elkövetés eszközét is összefogdosták.

Az eltelt évtized ellenére a magyar rendőri vezetők keveset tanultak Mórból.

Csontos a fejét ingatta.

– Ez van.

– Hogy a picsába mondjak nemet egy tábornoknak, ha be akar menni?

– Sehogy. Most jelentek a főkapitánynak, aztán megyek utánad az Abonyi utcába.

– Minek? Most mondtad, hogy enyém a helyszín.

– Azért, hogy leszedjem rólad a fejeseket. Majd én szóval tartom őket kint, és valahogy megakadályozom, hogy bemenjenek. Te meg nyugodtan dolgozhatsz a helyszínen.

Tekla azonnal átlátta a helyzetet, és helyeslően bólintott.

– Kösz, az jó lesz.

– Akkor indulj!

Teklát a mélygarázsban már járó motorral várta egy Golf VI-os és három nyomozó. Ahogy a nő beült, a kocsi sivító kerekekkel kilőtt, a sorompót kártyával nyitották, és már süvítettek is felfelé a rámpán.

A Teve utcából balra kanyarodtak a Róbert Károly körútra, ahol a tetőre kirakott kék lámpa fénye és a sziréna üvöltése megtisztította előttük a belső sávot. Szótlanul tették meg a Thököly útig tartó távolságot, ahol a hentesboltnál szinte két keréken kanyarodtak be, és kettő perc elteltével megálltak az Abonyi utca torkolatánál, ahol a XIV. kerületi járőrök Fiat Lineája keresztben elállta az utat. A kocsi mellett körszakállas, erőteljes alkatú rendőr várakozott, kezét a derekára csatolt felszerelésen nyugtatta. Tekla arca felderült.

– Na, ha Karcsi ért ki elsőnek, legalább a helyszín érintetlen lesz – mondta a sofőrnek.

– Ismered?

– Aha. Körzeti megbízott, de még az a fajta, akit érdekel is, mi van a területén. Valahogy őt kéne klónozni, és nem volna bűnözés.

– Fel is kopna az állunk.

– Miért, most olyan kurva jól élsz?

A nyomozó megállította a Golfot az egyenruhás mellett.

– Szervusztok! – bökte meg tányérsapkáját a főtörzszászlós.

Tekla leengedte az ablakot.

– Szervusz, Karcsi rendőr! – nyújtott kezet a nő az ismerősnek.

– Helló, Tekla! Te nyerted meg?

– Ja. Szerencsém volt. Mi történt?

Az egyenruhás bekönyökölt a Golf ablakába.

– Hívás jött, minket az ügyelet küldött ki. A bejelentő itt ült a kapuban, és okádott. Egy hatvan körüli asszony. Alig tudtunk valami értelmeset kihúzni belőle. Csak annyit ismételgetett, hogy meghaltak, meghaltak, meghaltak. Lacival bementünk a házba körülnézni. A lakásban, az első emeleten öt halottat találtunk.

– Hogy történt?

– Szerintem lelőtték őket. Az egyik kezében láttam egy pisztolyt. Megnéztem mindegyiket, de halottak.

– Hogy nézted meg?

– Nyaki verőér. Nem volt pulzus. De többnek is szét volt lőve a feje. Nem élhették túl.

– Értem. Csak te mentél be?

– Dehogy. Laci meg én.

– Senki más?

– Senki.

– Mihez nyúltatok?

– Ne nézz már hülyének! Az ajtó nyitva volt, gondolom, a bejelentő hagyhatta úgy, még a kilincset sem fogtam meg. Utána a fal mellett slisszoltunk be, nem léptünk a szoba közepére. A testeket meg kellett néznünk, hátha van bennük élet, de nem volt.

– Mindketten odamentetek? Laci is?

– Nem, ő ott maradt a nappali bejáratánál. Igyekeztünk minél kevesebbet mozogni bent.

– Remek. Köszi, Karcsi.

– A mentők előbb jöttek, mint ti. A bejelentőt látják el éppen, a nő sokkot kapott.

Tekla az utca közepén látta a sárga mentőautót és a vörös overallos ápolókat, ahogy egy nő körül sürgölődtek. A főtörzszászlós elengedte a Golf ajtaját, és kiegyenesedett.

– Mi az utasítás, Tekla?

– Az utcát a két végén lezárni, de úgy, hogy ne lehessen belátni.

– Akkor a torkolatban lezárjuk a Zichyt két irányból, meg a másik oldalon is.

– Remek. A túlsó végén van már valaki?

– Aha. Laci zárja az utcát. Négyen vagyunk, ketten itt, ketten a túloldalon.

– Laci hogy van? Majd beszélnem kell vele.

– Még mindig zabos rád, mert a múltkor azt mondtad róla, hogy rafkós.

– Nem egyformán gondolkodunk a szó jelentéséről – mosolygott Tekla. – Nekem ez ugyanazt jelenti, mint a vagány.

– Majd ezt egyszer mondd el neki. Olyan ideges lett, hogy száznegyven kilót nyomott fekve.

– Hehe… na, dolgozzunk inkább! – tért vissza az alaptémához az őrnagy. – Ha jönnek a nyomozók meg a bűnügyi technika, ők bejöhetnek, más senki. És szerezzetek nekem még két egyenruhást, akik a ház kapujában állnak, hogy oda még a zsaruk közül is csak az mehessen be, akinek ott dolga van.

– Rendben, mindjárt szólok az ügyeletnek.

A Golf elindult, és behajtott az Abonyi utcába, majd leparkolt a ház előtt. A nyomozók Kárpáti őrnagy vezetésével kiszálltak, de a nő megállította őket a kapuban.

– Oké, uraim, akkor itt megállunk. Megvárjuk a technikusokat.

Hét és fél órával később Kárpáti Tekla immár a fáradtságtól vörös szemmel állt a nappali ajtajában.

Hét teljes órába tellett, mire az alapos szemle lépésről lépésre eljutott az utcai kaputól a folyosón és a lakás előszobáján át a holttestekig. Itt először utat engedtek az orvosnak, aki futólag megvizsgálta a testeket, nincs-e közöttük olyan, akiben még pislákol az élet, de nem talált ilyet. Igaz, erre esély sem volt. A doktor alig mozdított valamit a hullákon, nehogy megváltoztassa a helyszínt. Ezután a technikusok mindent lefényképeztek eredeti állapotában, majd ismét az orvos következett. Ezúttal alaposabban megnézte a holttesteket.

Tekla az ajtóból figyelte, amint a rendőrorvos éppen az utolsó hullát vizsgálja. A kezében tartott diktafonra csendesen mormolva mondta rá a megállapításait. Egy idő múlva kinyomta a hangrögzítőt, és feltápászkodott. Térde hatalmasat reccsent.

– A francba. Nem való már nekem ez a tornázás.

– Vagy éppen többet kéne tornáznod, doki – mosolygott rá Tekla.

– Az is lehet.

– Na?

– Mindegyikkel lövés végzett. Eléggé egyértelmű.

– Hogy történhetett?

– Első blikkre azt mondanám, ez itt – mutatott a földön heverő idős emberre, akinek a fél feje hiányzott – lőtte le az összes többit, aztán magával is végzett.

– Ő önmagával végzett?

– Nála van a fegyver. A bemeneti nyílás az álla alatt van, a fegyver torkolata beleégett a bőrébe az állkapocs ívének a közepén. A bőrre szorítva sütötték el a fegyvert, és a golyó alulról felfelé haladva fúrta át a fejét. Általában ez öngyilkosságra vall. Ennek is megvan a maga kultúrája. Vagy a szájukba veszik a csövet, vagy a halántékhoz szorítják, vagy az áll alá. Itt erről van szó. Nézz csak fel!

Tekla a magasba emelte a tekintetét. A mennyezeten vörös, spriccelt vérnyom látszott. A doki folytatta: – Amit ott fent látsz, az vér, csontszilánk és agyvelő. Pontosan ott állt ez az ember a pisztoly elsütésének pillanatában, ahol a plafon beszennyeződött.

– Miből gondolod, hogy ő lőtt a többire?

– Nem mondtam, hogy ő lőtt. Azt mondtam, első blikkre azt mondanám.

– És másodikra?

– Nem olyan rohadtul egyértelmű. De menjünk sorjában. A többieket is lövés érte, nézd csak meg.

Körbemutogatta a holttesteket.

– Ezt az öregurat itt a fotelben érte a golyó, a fél agya ott van a fotel támláján. A két öregasszonyt ott érték a lövések, ahol vannak. A negyedik meg, itt lenn a földön, az arcába kapta. Egyik sem rászorított lövés, de azért közelről kaphatták.

– Lehetett az ötödik öreg a gyilkosuk?

A doki megvakarta a fejét.

– Valami nem stimmel. Elmondom, miket vettem észre, aztán te majd összerakod. Elvégre a te szakmád.

– Hallgatlak.

– Először is a sérülések.

– A lőtt sebek?

– Nem. Az egyéb sérülések.

– Miféle egyéb sérülések?

– Annak a nőnek ott a földön, akit arcon lőttek, el van törve a válla, és alighanem a combnyakcsontja is.

– Vagyis?

– Valaki még volt itt.

– Ki?

– Aki megverte az öregasszonyt.

– Miért nem bánthatta a fegyveres öreg?

A rendőrorvos szarkasztikusan elmosolyodott.

– Nézz már rá a tatára. A szél is elfújta volna…

– Nincs a kezén ütési nyom?

– Nincs. Nem sérültek a bütykök az öklén.

– És ha a pisztollyal ütötte?

– Elképzelhető. Majd megmondja a nyomszakértő, vagy én az öreglány boncolása után. De van érdekesebb is.

– Mi?

– A fegyvert tartó keze el van törve.

Kárpáti őrnagy szeme kitágult.

– Hogy micsoda?

– El van törve a keze. A csuklócsontjai mozgatásra úgy ropognak, mint egy zacskó kukorica.

– El van törve az a keze, amellyel elvileg lőtt?

– Pontosan.

– Akkor hogy tüzelt?

– Fogalmam sincs. De szerintem ezzel a kézzel sehogy.

– Jézusom!

Tekla tanácstalanul körülnézett. Az eredeti teória egy pillanat alatt szertefoszlott. A technikusok ezalatt négyzetcentiméterenként vizsgálták át a nappalit. Mindegyikük fehér kezeslábast, csuklyát, gumikesztyűt és műanyag borítású cipőt viselt. Úgy mozogtak, mint egy csapat különös manó.

– És akkor még nem beszéltünk a párnáról – mondta lassan a doki.

A nő összerezzent, és ismét a rendőrorvosra nézett.

– Miféle párnáról?

– Arról a díszpárnáról, ami ott hever a halott asszony mellett a földön.

– Mi van vele?

– Át van lőve. Többször is. Az egyik oldala erősen megpörkölődött, ahogy belenyomták a fegyver csövét a lövés előtt. A másik felén tenyérnyi szakadás van, a tömésnek használt kóc szétszóródott, és annak a nőnek az arcsebében is találtam pár szálat, akit ott lőttek le.

– Te most azt magyarázod nekem, hogy hangtompítóként rászorították a fegyverre a párnát, és úgy lőttek?

– Pontosan erről van szó. De nem minden lövést így adtak le. Akkor ugyanis teljesen ronggyá ment volna a párna. Ráadásul többek sebeiben nincs is kóc. Őket a párna nélkül lőtték agyon.

Tekla eltöprengett.

– Miért tompít valaki egy-két lövést, ha nem tompítja mindet?

– Hát ez az!

– És ha már itt tartunk: miért akarja elleplezni a lövések hangját az, aki aztán öngyilkos lesz? Nem mindegy neki?

– Ez pedig a második jó kérdés, Tekla. Találd meg a választ!

Az egyik technikus felnézett, és szemével Kárpáti őrnagyot kereste.

– Tekla!

– Jövök.

A nő leguggolt a nyomrögzítő mellé.

– Mit találtál?

– Egy üvegcsét. – A kezében tartott csipesz hegyén egy alig öt centiméter hosszú, vékony fiola billegett. – A fotel alatt találtam, amiben a halott férfi ült.

Kárpáti Tekla elhűlve nézte a parányi üvegcsét. Pontosan tudta, hogy valahol már látott ilyet. Csak azt nem tudta, hol. Agya kétségbeesetten kutatott az emlékek között, de egyelőre nem lelte a megoldást. Hol a fenében látott már hasonlót?

Megszólalt a mobiltelefonja. A kijelzőn Csontos alezredes neve jelent meg.

– Tessék!

– Mondj valamit, Tekla. Már nem nagyon bírom visszatartani a pizsamásokat – célzott a tábornoki nadrágok szélén látható széles, égszínkék csíkra az alezredes.

– Emberölés. Elsőre úgy tűnt, hogy négyüket az ötödik lőtte le, aztán öngyilkos lett, de egyre kevésbé hiszek benne.

– Miért?

– Hosszú. Majd bent.

– Akkor mi történt?

– Szerintem beállított helyszín. Valaki kivégezte mind az ötöt, aztán azt a látszatot akarta kelteni, hogy négyes gyilkosság és egy öngyilkosság történt.

– És ki lehet az a rejtélyes idegen?

– Fogalmam sincs.

– Az fasza… oké, Tekla, tartom a hátam. Folytassátok!

– Értettem.

A nő kinyomta a mobilt, és ismét a fiolára nézett, amit időközben villámzáras nejlonzacskóba csomagolt a technikus. Az őrnagy a mobiljával készített róla egy fotót, arra gondolt, hátha jó lesz majd, ha végre beugrik, honnan ismerős neki az üvegcse. De addig még rengeteg dolga van. Az órájára nézett. Ma sem végeznek éjfél előtt.

13

Kardos Gitta kihasználta, hogy hosszú napok óta először végre kisütött a nap, és az iroda ablakán kinézve elhatározta, hogy sétál egyet. Itt, a hegyek lábánál egyáltalán nem volt tavaszias a hangulat. Az Alpok ormairól reggelente jeges szél csapott le Lausanne belvárosára, és a polgárok elfeledték, hogy a Genfi-tó víztömege által kisugárzott hő egyébként milyen kellemes mikroklímát teremt a városban. A nap vidáman sütött, és az emberek kiültek a kávéházak teraszára, hogy arcukat a fény felé fordítva magukba szívják a tavaszt.

Gitta hajnali háromig dolgozott egy illaton, ám nem jutott vele előbbre. Ez a folyamat számára mindig is alkotás volt, valódi művészi tevékenység – nem lehetett siettetni. Ilyenkor hiába hadakozott a képletekkel, hiába volt doktorija kémiából, ha nem jött az a bizonyos szikra, nem ment a munka. Már régen megtanulta, hogy ha volt kedve dolgozni, ha ki volt éhezve a munkára, csak úgy szárnyalt, míg ha nem volt ilyen hangulata, akkor vért izzadt. Amikor ihlete támadt, szinte maguktól álltak össze a vegyületek, pontosan tudta, mit, hogyan, mekkora arányban elegyítsen, és hamarosan ott volt előtte az illat, amit megálmodott.

Ez a nap és az előző néhány nem ilyen volt.

Nem ment magától semmi. Megpróbálta összeállítani azt a kompozíciót, amelynek az lett volna a feladata, hogy öntudatlanul válásra késztesse megbízója hűtlen asszonyát, de nem jött meg az a bizonyos szikra, ami ahhoz kellett volna, hogy ez a korántsem mindennapos feladat sikerüljön. Végül félretette a munkát, és inkább hozzálátott, hogy a Budapesten felvett másik rendelés alapján elkészítse a kért parfümöt – ám ez sem akart haladni.

Lassan ébredt csak tudatára a változásnak, de ez mindig így volt. A parfümőrben néhány nap alatt tudatosult, hogy valami megmagyarázhatatlan belső feszültség miatt nem tud dolgozni. Látható ok nélkül volt nyugtalan, idegei pattanásig feszültek, és nem volt türelme senkihez és semmihez. Nem ment az alkotó munka, így aztán sóhajtva félretette az aktuális megrendeléseket.

Megpróbált kikapcsolódni, elment sétálni, fallabdázott, megnézett egy filmet, vásárolgatott Genfben és Zürichben, de nem tudta elterelni gondolatait arról, hogy a benne lévő feszültség valami rossz dolog bekövetkeztének az előjele. Járt már így korábban is nemegyszer, míg mostanra, negyvenéves korára megtanulta felismerni és kezelni ezt a fajta hangulatot. Már viszonylag gyorsan tudatosult benne, hogy ezúttal is valaminek a bekövetkeztét érezte meg, ezért aztán inkább visszavonult, és óvatosan várta, hogy megtörténjen, aminek meg kell történnie, bármi legyen is az.

Kétségbeesésében az iskola ügyeit intéző Étienne Chomarat-hoz fordult, és felajánlotta, hogy segít az ősszel induló évfolyam sürgetővé váló adminisztratív ügyeinek lebonyolításában. Ezek a kissé mechanikus feladatok végre kikapcsolták, agya száguldó energiái tompultak, és előző éjjel ismét egyhuzamban tudott négy-öt órát aludni anélkül, hogy izzadtan felült volna az ágyban, hogy aztán csatakosra izzadt párnáját dühösen a földre dobja.

Ráadásul ez a fajta tevékenység rendkívül hasznos is volt, hiszen Étienne számára pótolhatatlan segítséget jelentett.

Két nap alatt annyit haladtak, amennyi egyébként két hét alatt sem sikerült volna, ha Chomarat egyedül kénytelen elvégezni a munkát. Kettejük együttműködésének hála kezdett összeállni a tananyag gerince, jól haladt a laboratóriumok berendezése, és a vizsgatematika is a megvalósulás fázisába lépett.

Kardos Gitta fogta a székre hajított táskáját és az ajtó felé indult, amikor kopogás hallatszott, majd Étienne Chomarat dugta be a fejét. Hosszú ősz haja enyhén meglebbent a frissen támadt huzatban.

– Kész vagy, Gitta?

– Igen. Éppen ebédelni készültem.

Chomarat kitárta előtte az ajtót, miközben a csuklóján feszülő, a többiektől előző születésnapjára kapott Mont Blanc Starra pillantott.

– Végül is annyi az idő – morogta.

– Velem tartasz?

– Miért ne?

– Akkor indulás!

Együtt léptek ki az utcára, és a Kardos Gitta által bérelt fekete Peugeot 508-as felé tartottak.

– Van valami konkrét elképzelésed is?

A nő a tó felé pillantott, és a friss szélben fázósan összehúzta nyakán a kabátot. Az ablakból nézve jobbnak tűnt az idő, mint ami idekint fogadta. Az jutott eszébe, talán csak itt, a tó partján vág ennyire a szél.

– Arra gondoltam, menjünk be a belvárosba.

– Rendben.

– A Romand-ban elég jó az étel.

– Mikor is nyitnak?

– Fél tizenkettőkor.

– Akkor minden rendben.

A Café Romand-ig tartó másfél kilométert csendben tették meg. Kardos Gitta élvezte a vezetést, a férfit pedig láthatóan elfoglalták a gondolatai.

A Place Saint-François-ra érve Gitta elgurult a parányi téren álló étterem előtt, és nagy meglepetésére azonnal észrevett egy szabad parkolóhelyet a Rue Pépinet-n, alig harminc méterre a saroktól. Egy perc múlva már az étterem előtt álltak.

– Maradjunk kint? – kérdezte tétován a napfénytető alá kitett asztalokra nézve a férfi, de Gitta a fejét rázta: – Fázom. Inkább bent keressünk asztalt.

Az asztalnál ülve gyorsan döntöttek, és némi hezitálás után Chomarat a cervelle au beurre noir mellett döntött, míg az asszony salade de boeuf bouilli vinaigrette-et rendelt, s mindketten bort kértek hozzá.

– Elég jól összeállt a törzsanyag az elmúlt napokban – folytatta a beszélgetést a férfi, miközben az ételre vártak. – Köszönöm a segítséget.

– Szívesen. De ez még nem a vége.

– Tudom. Ha megérkezik Fanny, biztosan lesz néhány szava.

– Arra mérget vehetsz. De már könnyű dolga lesz.

– Miért?

– Neki már nem onnan kell kezdeni, ahonnan nekünk. Mi egy üres lapra kezdtük el felírni az elképzeléseinket, őt viszont már egy kész koncepció várja.

– Ez teljesen igaz – értett egyet Étienne. – Mindig sokkal egyszerűbb egy már kész anyagon alakítani, mint egy teljesen újat a nulláról felépíteni.

– Erről beszélek.

Megcsörrent Chomarat mobilja. A férfi ránézett a kijelzőre, és elfintorodott. Megtörölte a száját, és a telefonnal a kezében felállt. Bocsánatkérőn nézett Kardos Gittára.

– Bocsáss meg egy percre. Ezt mindenképpen fel kell vennem.

– Menj csak.

Étienne kiment az épület elé, és a napsütötte téren sétálgatva beszélt a telefonba. A nő egyedül maradt, s úgy döntött, addig maga is megnézi a leveleit. Elővette iPadjét, de hamarosan konstatálta, hogy a fiókja üres. Mivel az üvegportálon keresztül látta, hogy munkatársa még mindig telefonál, lehívta a képernyőre az index.hu-t, hogy addig kicsit tájékozódjon a magyarországi történésekről. Mivel már egy hete nem járt otthon, némiképp kiesett a magyar eseményekből, ezért ránézett a hírportálra.

A főcím úgy égette a szemét, mintha csak paprikát dörzsölt volna bele.

Először azt hitte, rosszul lát, de aztán újra és újra elolvasta.

Öt idős halott egy zuglói lakásban.

Bár még semmi igazi oka nem volt rá, rossz érzése támadt. Remegő kézzel rákattintott a cikkre. Egyre kerekedő szemmel és összeszoruló gyomorral olvasta végig a rövidke tényközlést:

Rendőrségi forrásaink szerint öt idős ember holttestét találta meg tegnap délelőtt a főváros XIV. kerületében lévő Abonyi utcában az ellátásukra érkező ápolónő. Meg nem erősített hírek szerint a testeken golyó ütötte nyomok találhatók. A rendőrségi szóvivő elmondása szerint a helyszínelés már huszonnégy órája tart. A környéket hermetikusan lezárta a rendőrség. Számos tévéstáb is a helyszínen tartózkodik, de senkit sem engednek a ház közelébe.

A Budapesti Rendőr-főkapitányság későbbre ígért részletesebb információkat.

Ennyi volt az egész, nem több. Illusztrációként csak egy, a keskeny utcán keresztben parkoló rendőrautó fotója szolgált, amely mellett két, kikockázott arcú rendőr posztolt. A háttérben rendőrségi kisbuszok, és egy kezeslábast viselő bűnügyi technikus fémkofferrel a kezében ballagott át az úton.

Gitta gyomra felkavarodott.

Azonnal másik hírportálokat keresett, de másutt is csak annyi volt, mint az Indexen. Nyilván nem volt több elérhető adat, csak a lapok munkatársai találgattak, illetve régebben történt kettős és hármas gyilkosságokat citáltak, hogy addig is megtöltsék az oldalakat, amíg a rendőrség végre kiad valami érdemi információt.

Kardos Gitta az asztalra tette az iPadet, és döbbenten meredt maga elé.

Még a fülében csengtek Tamási néhány nappal korábbi szavai: „A megbízóimnak kell az az ingatlan, ezek a vén faszok meg nem akarják eladni. Öt öregember egy zuglói társasház utolsó öt lakásában, tudja?”

Ez nem lehet véletlen. Hatalmasat nyelt, és egyre erősebb hányinger tört rá. Bevillant neki a férfival a repülőtéren folytatott beszélgetés egy másik részlete is.

„– És ha rosszul sül el valami?

– Mire gondol?

– Mit tudom én! Ezek nagyon öregek, tudja? Nem kaphatnak infarktust, agyvérzést, vagy ilyesmi?”

Árnyék vetült az asztalra, és a nő összerezzent, ahogy Chomarat lezöttyent a székre. A férfi azonnal megérezte a megváltozott hangulatot. Orrcimpái kitágultak, előbb csak kutatóan, majd csodálkozva nézett az asszonyra.

– Mi a baj?

– Semmi.

– Ne csináld. Tudom, hogy valami történt.

– Kérlek!

– Ki vele, Gitta! Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott.

A nő elkínzottan pillantott a férfira. Homlokán jeges verejték gyöngyözött.

– Jézusom, Gitta!… Jól vagy?

Az asszony megrázta a fejét.

– Felkavarodott a gyomrom.

– De hát mi a fene történt?

El kellett mondania. Egyszerűen úgy érezte, felrobban, ha nem oszthatja meg valakivel szörnyű balsejtelmeit. Tekintete az iPadre tévedt, és érte nyúlt. Megfordította a képernyővel lefelé heverő készüléket, és áttolta az asztalon Étienne elé.

– Olvasd el.

– Mi ez?

– Csak olvasd el.

A férfi ránézett, aztán értetlenül felpillantott.

– Ez magyarul van.

– Mi? – nézett rá üveges tekintettel a nő.

– Gitta, ez magyarul van! Nem tudok magyarul. Jézusom, mit történt veled pár perc alatt? Mondj már valamit!

A nő ismét maga elé húzta az iPadet, megint átfutotta a hírt, azután színtelen hangon beszélni kezdett.

– Lefordítom neked a lényeget, Étienne. – Az asszony akadozva motyogott. – Nagyjából annyi, hogy Budapesten, egy lakásban holtan találtak öt idős embert. Egy zuglói lakásban. Biztosan nem tudod, ez a magyar főváros egyik kerülete. Mindegyiket megölték, az első hírek szerint lövések végeztek velük. A rendőrség már egy napja a helyszínen van.

Chomarat hallgatott, de amikor Gitta nem folytatta, megértette, hogy nincs tovább a történet.

– Ennyi?

– Igen. Ennyi.

– Mi közöd van neked ehhez?

– Hát nem érted?

– Talán ismerted valamelyiket? Uramisten, csak nem a szüleid?

– Dehogy a szüleim! Ezek azok, akiket ki kellett űznöm a lakásukból!

A férfi szemében végre felismerés villant.

– Ez az a megbízatás, ami miatt szóváltásba keveredtél Fannyval?

– Igen, az.

A francia tekintete az iPadre esett, melyen még mindig ott világított a magyar nyelvű cikk.

– Honnan tudod biztosan, Gitta?

– Mit?

– Honnan tudod, hogy ez az a lakás és ezek azok az idős emberek? Hátha csak…

– Nem! – csattant fel Kardos Gitta. – Tamási egyértelműen elmondta, hogy egy zuglói házról van szó és öt idős emberről. Tudom, érzem, a zsigereimben érzem, hogy ők azok!… Jézusom, Étienne, most mit csináljak!?

A férfi látta, hogy kollégáján kezd elhatalmasodni a pánik.

– Jó, a feltevés kedvéért fogadjuk el egy pillanatra, hogy ők azok. És akkor mi van?

– Hogyhogy mi?! Meghaltak! Hát nem érted?

– A cikk szerint lelőtték őket.

– Na és? Mit számít az!

– A te vegyületed aligha vehette a nem létező kezébe a fegyvert – mutatott rá a nyilvánvaló tényre Chomarat.

– Ezt most nem értem.

– Abba gondolj bele, hogy miként találhatna bárki is kapcsolatot közted és a lakás között?

A parfümőr végre megértette, mire céloz a férfi.

– Úgy érted, nincs bizonyíték?

– Mi is lehetne?

A nő elgondolkodott, közben intett a pincérnek, aki azonnal az asztalnál termett.

– Egy dupla konyakot, legyen szíves!

– Kettőt – mondta Chomarat.

– Máris.

Egy perc múlva megérkeztek az italok, addig a nő némán rágta a szája szélét, Chomarat pedig töprengve kapirgálta a fehér abroszt, melyen parányi foltot talált. A nő azonnal felhajtotta az itala felét.

– Hol tartottunk?

– Ott, hogy végre kezded megérteni, hogy nem köti hozzád semmi a halottakat. Te itt vagy Lausanne-ban már egy hete, igaz?

– Úgy van.

– Ők meg tegnap haltak meg.

– Nem biztos. Tegnap találták meg őket.

– De csak nem hevertek ott egy hétig vérbe fagyva!

– Hm… ez tényleg valószínűtlen.

– Akkor alibid már van. Nem lesz itt semmi baj.

– Étienne, neked fogalmad sincs róla, mekkora a baj! Engem nem az érdekel, hogy rám kenik-e a halálukat!

– Hanem?

– Az érdekel, hogy tényleg van-e hozzá közöm!

– Hogy lehetne?

– Ne szórakozz már velem! Az illat!

Chomarat is belekortyolt a konyakjába.

– Vegyük át elölről. Milyen hatást akartál kiváltani, hogy elhagyják a lakást?

– Szimplán rossz érzést. Ne találják a helyüket. Enyhe émelygés, rosszullét.

– Tévképzetek? Hallucináció?

– Nem. Az már nagyon az érzékelési küszöb környékén lett volna. Nem akartam, hogy tudatosodjon bennük az érzés.

– Világos. Akkor tehát a tudatossági szint alá lőtted be.

– Ahogy mondod. Legalábbis azt terveztem. De valami balul sült el… Jézusom! Öt halott…

Chomarat látta, hogy az asszonyon ismét kezd elhatalmasodni a pánik. Határozottan megszorította a karját.

– Ezt most hagyd abba! Nincs rá bizonyíték, hogy bármi köze van a haláluknak a te munkádhoz.

– De egyelőre arra sincs, hogy nem volt hozzá közöm!

– Nyugi. Gondolkodjunk. Ott tartottunk, hogy nem terveztél sem hallucinációt, sem tévképzetet.

– Tulajdonképpen mire gondolsz?

– Hm… Például ha a szertől én elkezdeném halottak szellemeit látni a lakásomban, hát nagyon igyekeznék eladni az otthonomat.

Ezen Gitta elábrándozott egy ideig.

– Mi van, ha mégis ez történt?

– Mi?

– Valamelyik idős embernél olyan hatást váltott ki a szer, ami ezt eredményezte.

– Arra gondolsz, egyikük végzett a többivel?

– Aha. Miért ne? Ez azt jelentené, hogy gyilkos vagyok.

– Nem te húztad meg a ravaszt.

– Közvetett tettesről hallottál már?

– Az nem teljesen ugyanaz.

– Ne jogászkodjunk! A lényeg, hogy ha a vegyületemnek ehhez köze volt, akkor bűnös vagyok.

– Egyetlen bíróság sem ítélne el ezért – mutatott rá a kézenfekvő tényre a férfi. – Semmiféle bizonyítékuk nincs. Ugyan melyik szakértő mondaná el eskü alatt, hogy teljesen bizonyos benne, hogy ez a szer vezetett a halálukhoz? Márpedig a kétséget kizáróan nem bizonyított tényt nem lehet a vádlott terhére róni.

Gitta idegesen beletúrt a hajába, és megitta a konyakja maradékát.

– Vádlott? Istenem, már itt tartunk?

– Csak mondtam – vont vállat a férfi. – Ne aggódj, nem lesz ebből semmi.

– Megint nem érted. Ha én bármilyen szinten kapcsolatba hozható leszek ezzel az üggyel, az rád is kihat.

– Amennyiben?

– Az iskolának vége. Sőt talán még a hivatásunknak is. Talán senkinek sem kellenek majd többé parfümőrök.

– Ne dramatizáld túl.

– Én ugyan nem dramatizálom! Ez a realitás. Ugyan ki bízna ránk munkát ezek után, ha ekkora melléfogásra is képesek vagyunk az illatok által?

Ez az üzenet már főbe kólintotta Chomarat-t. Elkomorodott.

– Vegyük át még egyszer.

– Mit?

– Az egészet. Hadd foglaljam össze. Eladtál egy illatot, hogy azzal kifüstöljenek öt idős embert a lakásaikból. Aztán ezeket tegnap lőtt sebekkel holtan találták. És te most attól félsz, valamelyik bekattant a vegyületedtől, és lövöldözni kezdett?

– Így van.

– Lehetett ilyen hatása annak az összetételnek?

– Elvileg nem.

– Használtad már korábban?

– Egyszer. De csak kicsiben. Mint már mondtam az értekezleten is, éppen a te munkádat vettem át és fejlesztettem tovább.

– Mit változtattál meg rajta?

A nő szalvétát húzott maga elé, és tollával egy bonyolult vegyület sematikus rajzát skiccelte rá. Amikor végzett, az egyik láncot egy nyíllal odakanyarította egy gyűrű közepéhez.

– Ezt a kötést oldottam fel, és itt hoztam létre másikat.

– Ez alig valami.

– Tudom.

Chomarat a fejét ingatta.

– Ebből nem lehetett baj… Mi egyébre nem figyeltél?

– Nem értelek.

– Mi lehetett az, ami… – a férfi kiegyenesedett ültében. – Várjunk csak! Milyen idősek voltak a célszemélyek?

– A cikk szerint nyolcvan felettiek.

– De ezt akkor nem tudtad, amikor elfogadtad a megrendelést?

– Nem pontosan. – Gitta értetlenül meredt rá. – Miért kellett volna ezt tudnom? Mit számít?

Chomarat szája pengeélessé vált.

– Láttál már olyan nyolcvanévest, aki nem szed egy maréknyi gyógyszert?

– Persze hogy nem. És?

– Mik is azok a gyógyszerek, Gitta?

– Hogy érted, hogy mik?

– Vegyszerek, hát nem érted?! Ugyan honnan tudhatnád, nem lépett-e reakcióba valamelyik medicinával a te vegyületed, és itt az eredménye!

– Jaj…

Most jött el az ideje, hogy a férfi is felhajtsa a konyakját.

Kardos Gitta tanácstalanul és rémülten bámulta Chomarat-t.

– Mit tegyek, Étienne?

Az iskola igazgatója megpróbált értelmesen gondolkozni, bár ahogy kezdte felfogni a potenciális károk mértékét, maga is hajlamossá vált a pánikra.

– Először is, ne ismerj el semmit!

– Értem.

– Van írásos nyoma a szerződésnek, amit Tamásival kötöttél?

– Természetesen nincs.

– Hogy fizetett?

– Készpénzben. Nem volt átutalás.

– Hála istennek! Annak nincs nyoma. Az is fontos, hogy ne beszélj erről senkivel!

– Na és Fanny meg Jérôme?

Chomarat a fejét rázta.

– Minél kevesebben tudjuk, annál jobb.

– Igaz.

– Aztán itt a következő lépés. Mielőtt tényleg pánikolnánk, ki kell deríteni, vajon valóban a te öt emberedről van-e szó, vagy csak valami fatális egybeeséssel állunk szemben.

– Azonnal indulok Budapestre – mondta határozottan Gitta.

A férfi összerezzent.

– Mit akarsz ott?

– Mindenekelőtt beszélni Tamásival.

– Miért nem hívod fel?

– Szerinted mit kérdezhetek meg, amire telefonban is hajlandó választ adni?

– Igaz – bólintott egyetértően Étienne. – Adná a hülyét.

– Vagy azonnal kinyomná a telefont. Személyesen kell beszélnem vele!

– Jó. Indulj. És egy szót se senkinek!

– Rendben. De mi van, ha bebizonyosodik, hogy azokról az öregekről van szó?

– Egyelőre semmi. Az még messze van. Azzal a problémával majd akkor foglalkozunk. Felesleges addig aggódni valamin, amíg az nem biztos. Majd átmegyünk azon a hídon, amikor odaérünk. Az egyetlen kapocs, ami téged és azt a házat összeköti, nem más, mint Tamási, a közvetítő.

Kardos Gitta sápadtan nézett a kollégájára.

– Bizony, hogy kapocs! Ő járt is abban a házban!

– Tamási?

– Persze. Ő ment oda, hogy elhelyezze a szert.

– Ez nem jó hír – sziszegte elgondolkodva Chomarat. – Bárki megláthatta közben. Ha kihallgatják a rendőrségen, könnyen megnevezhet téged…

– Tudom, ezért is vagyok ideges.

Étienne egy kis idő múltán döntésre jutott.

– Beszélned kell vele, ebben teljesen igazad van.

– És ha Tamási nem akar szóba állni velem?

– Miért ne akarna? Ha sáros, ugyanúgy be van gyulladva, ahogy te. Beszélni fog.

– Igazad lehet.

Gitta megrázkódott, mint aki álomból ébred. A férfi karjára tette a kezét.

– Köszönöm a segítséged.

– Ne aggódj. Megoldjuk.

– Köszönöm. Most megyek.

– Mikor van gép?

– Nem tudom. Majd a reptéren nézek valamit. Képtelen vagyok csak úgy ülni itt, tennem kell valamit. Megyek, és felülök az első járatra, ami kelet felé indul, aztán majdcsak ott leszek Budapesten.

– Megértelek. Majd hívj!

– Mindenképpen.

A nő kiviharzott az ajtón. Alig állt fel, a pincér megérkezett az étellel. Chomarat intett, hogy vigye vissza, és inkább kért még egy konyakot. Az agya úgy zakatolt, akár egy gyorsvonat. Tudta, hogy valamit tennie kell, de képtelen volt bármi okosat kitalálni.

A többiek nem tudták, mert gondosan eltitkolta előlük a tényeknek ezt a részét, de neki ez az iskola az utolsó lehetősége volt. Előző évben egy rosszul sikerült pénzügyi manőverrel elveszítette csaknem mindenét. Amije megmaradt, azt az utolsó centig beleölte az iskolába, de még így is komolyabb hitelt kellett felvennie ahhoz, hogy a ráeső résszel be tudjon szállni a projektbe. Neki ez volt az élete. És amennyiben elbuknak, nincs több lehetősége. Ha a vállalkozás csődbe jut, akár főbe is lőheti magát.

De ezzel nem volt egyedül.

Volt még valaki, akinek szintén az élete függött attól, hogy ez az üzlet sikeres lesz.

Ránézett a telefonjára. Tudnia kell erről. Majd ő tudni fogja, mi a teendő. Neki pedig csak követnie kell.

Nem hagyta nyugodni a tudat, hogy a megoldás már talán el is hangzott. Alig húsz perce éppen ő mondta ki Gittának a lényeget: „Minél kevesebben tudjuk, annál jobb.”

– Minél kevesebben… – motyogta maga elé.

Valami kezdett testet ölteni az agyában, de tudta, egyedül képtelen lesz megbirkózni a formálódó tervvel.

Felemelte a telefont, és bepötyögött egy számot, majd a füléhez emelte a készüléket.

– Halló! Te vagy az, Fanny?

14

A terminálból kilépve Kardos Gitta a sorban elsőként várakozó taxihoz ment, és kinyitotta a hátsó ajtót. A békésen szunyókáló sofőr idegesen összerezzent a zajra, és hátranézett. A nő beszállt.

– A belvárosba – vetette oda a taxisnak.

– Magának is jó estét – morogta epésen a sofőr. – Közelebbről?

– Oktogon. És igyekezzen, kérem!

A férfi ráadta a gyújtást, és a Fiat elindult.

Gitta az órájára nézett; pár perc híján nyolcat mutatott. A Swissair járata 17.30-kor szállt fel Zürichben, és némi késéssel, fél nyolckor landolt Budapesten. A nő még mindig nehezen hitte el, hogy alig hét órával korábban békés munkaebédre készült kollégájával Lausanne egyik kedves kis éttermében. A váratlan utazás előtti események összemosódtak benne. Kibámult az ablakon, miközben a taxi százas tempóban repítette a városközpont felé a gyorsforgalmi úton.

Frankot már kétszer hívta, egyszer Lausanne-ból, egyszer a genfi repülőtérről, de a férfi nem vette fel a telefont. Gittát ez a gondolat sem hagyta nyugodni. Mi van, ha Tamási eltűnt? Nyilván ő is tudja, mi történt, cseppet sem lenne hát meglepő, ha már régen lelépett volna Budapestről, sőt akár az országból is. Öt halott!… Istenem! Gittára megint elemi erővel tört rá a félelem. Hogy elhessegesse magától a gonosz árnyakat, a telefonjáért nyúlt, és ismét Frank számát tárcsázta.

A negyedik csengetésre felvették.

– Igen?

– Kardos Gitta. Maga az, Frank?

– Én. Mit akar?

– Beszélni magával.

A férfi nehéz lélegzetvétele tisztán hallatszott. Némi idő múlva szólalt meg.

– Miről? – kérdezte óvatosan.

– Nem olvas újságot?

– De.

– Akkor pontosan tudja, miről kell beszélnünk.

– Nem hiszem, hogy jó ötlet.

– Nem opciónak szántam! Ezért repültem haza Svájcból. Egy órán belül találkozni akarok magával.

– És ha én nem akarok találkozni?

Kardos Gitta éppen ettől tartott.

Kimerülten megtörölte a homlokát, és ahogy elvette a kezét, tenyerén megcsillant a verejték. Pokolian félt. A gyomra olyan nehéz volt, mintha köveket reggelizett volna, torka elszorult, keze remegett. De ez már nem csak félelem volt. Bűntudat is vegyült belé jócskán. Mi van, ha tényleg felelős öt ember haláláért? Bele sem mert gondolni. Hogyan tudná ezt feldolgozni? Érezte, hogy rettegése átsüt a telefonon, s ez nyilván nem kerüli el Tamási figyelmét.

A férfi ősi ösztönével ugyanúgy reagált, mint a vadászkutya vagy a farkasfalka, ha vérszagot érez. Szenzorai azonnal jelezték a másik félelmét, és rögvest támadott. Amint megneszelte a pánikot, abban a minutumban elzárkózott a találkozótól. A rémület béklyóiban vergődő áldozat, a parfümőr birkózzon csak meg egyedül a szellemekkel.

A nő kényszerítette magát, hogy a kocsi sötétjében néhány mély lélegzetvétellel megnyugtassa valamennyire az idegeit. Olyat kell most mondania, amire a férfi ráharap, és hajlandó lesz vele találkozni. Mégpedig nyilvános helyen. Igen! Valahol, ahol sok ember van. El kell oda csalnia Tamásit.

Halkan szólt bele a telefonba, hogy a taxisofőr ne hallja: – Akkor megyek a rendőrségre.

A vonal másik végén is csend támadt, mielőtt megjött a válasz: – Nem hiszem.

– Próbálja ki, Frank. Most az Oktogonra megyek, a Burger Kingben várom fél órán keresztül. Ha fél tízig nem ér oda, akkor hívok egy taxit, és megyek a rendőrségre.

– Nézze…

– Fél tíz – mondta határozottan az asszony, és kinyomta a telefont.

Remegett, és érezte, hogy a tarkója is csatakos a verejtéktől. Pár órája még minden rendben volt, békésen reggelizett a Genfi-tó partján – mostanra pedig egész világa összeomlani látszott.

Hogy jó ötlet volt-e Tamásit sarokba szorítani, nem tudta eldönteni, de egyszerűen nem maradt mozgástere. Őt kizárólag ez a férfi kapcsolta össze a zuglói társasházban történt eseményekkel, semmi más. Csak itt szerezhetett bizonyosságot, hogy valóban azok az öregemberek haltak meg, akiket az ő segítségével akartak elűzni a lakásukból. Ahogy ezt végiggondolta, azonnal felfogta, hogy a kérdés immár nem kérdés.

Tamási szűkszavú és barátságtalan volt a telefonban.

Normális esetben azt kellett volna mondania, hogy „Jaj, kedves Gitta, tudom, miért keres, de nyugodjon meg, ez az egész nem abban a lakásban történt, amelyik minket érdekel”.

De nem hangzott el ilyesmi.

Gittával ellentétben azonban Frank pontosan tudta, melyik lakásokra volt szüksége a megbízóinak. És mostanra nyilván tudta azt is, hol történt a gyilkosság.

A férfi válaszai alapján nem maradt kérdés: a két helyszín azonos.

Gitta még rosszabbul érezte magát, és ismét elfogta a hányinger.

Vértes Csaba egy órával korábban kapta a telefont, hogy a parfümőr hazatér.

A nyomozó napokon át kutakodott, mire kiderítette, hogy Kardos Gitta Svájcba utazott, és annak az új parfümőriskolának a beindításán tevékenykedik, amelyet negyedmagával alapított pár hónappal korábban. Felvette a kapcsolatot a biztosítótársaság svájci anyacégének biztonsági részlegével, és kérte, hogy informálják, ha a parfümőr elhagyná az alpesi országot. Nagyon készségesek voltak, mivel Vértes neve egy ideje jól csengett a cég berkeiben, hiszen tekintélyes összeget spórolt meg a biztosítónak. Hatszáznegyvenezer frank még Zürichben sem megvetendő summa.

Vértes Csaba friss hírneve a nemzetközi biztosítási szakmában alig pár napos volt.

A Szentjóbi-ügyet az elmúlt héten csendben lezárták. A biztosítótársaság egyik vezérigazgató-helyettese a kifizetési határidő lejárta előtt egy nappal személyes találkozóra invitálta a médiagurut. A hírigazgató ügyvédje kíséretében pöffeszkedve meg is jelent a találkozón. Negyedórányi udvarias csevegést követően a társaság igazgatója sajnálkozásának adott hangot, miszerint bármennyire fájlalják is, a Vén Gulyás csárda leégését nem áll módjukban biztosítási eseményként kezelni, így pedig egyetlen petákot sem fizetnek ki a követelt százötvenkétmillió-négyszázötvenezer-húsz forintnyi összegből.

Szentjóbi Barnabás természetesen hatalmas botrányt csapott. Méltatlankodott, kiabált, dühöngött. A vezérigazgató-helyettes és a mellette üldögélő Vértes Csaba csendben kivárta, míg véget ér a műsor, és jogi képviselője unszolásának engedve a producer rákvörös fejjel visszaül a kanapéra. Ekkor az ügyvéd vette át a szót, és jó tíz percen át szabatos jogi nyelvezetbe burkolt fenyegetések özönét zúdította a biztosítótársaság képviselőinek a nyakába.

Amikor végzett, a vezérigazgató-helyettes szó nélkül odabólintott Vértesnek, aki az asztalra helyezett egy apró diktafont, és lenyomta a lejátszás gombot. Tisztán felismerhető volt az előre beállított helyen elinduló párbeszédben Szentjóbi hangja: „– Kicsit… kicsit meggyorsítottam az ügymenetet.

– Meggyorsítottad?! Hogyan?

– Ez a parfümőr segített.

– Ne kelljen már minden kurva mondatot harapófogóval kihúzni belőled!

– Oké, oké… szóval a nő egy speciális illatot juttatott abba a helyiségbe, ahol a biztosító képviselőivel tárgyaltam, és hát… nos… ez úgy hatott rájuk, hogy simán aláírták a papírt.

– Miféle papírt?

– Amiben a biztosító elismeri, hogy jogos a követelésem, és garanciát vállalnak, hogy két héten belül fizetnek.”

Vértes ekkor előrehajolt, és kikapcsolta a diktafont.

Szentjóbi halálra váltan bámult, ügyvédje pedig némi szakmai elismeréssel nézett a vele szemben ülő férfiakra. A következő tizenöt percben megállapodtak.

A biztosító eltekint a kifizetéstől, amit Szentjóbi elfogad. A vezérigazgató-helyettes felajánlotta továbbá, hogy amennyiben a hírigazgató öt napon belül átutal nyolcmillió forintot a biztosítónak a nyomozás során felmerült költségeire, úgy nem tesznek feljelentést csalás miatt. Végig az ügyvéd beszélt, Szentjóbi csendben volt, csak akkor bólintott egyet-egyet fogcsikorgatva, amikor jogi képviselője erre kérte. Természetesen nem foglalták írásba a megállapodás ezen utóbbi részét, hiszen ezt később nem teljesen hozzáértő emberek esetleg akár zsarolásként is értékelhették volna. De hát ki használ ma már ilyen elavult fogalmakat?

Vértes nem tudta megállni, hogy a végén meg ne jegyezze: – Úriemberek között elég a kézfogás is, nem igaz, Szentjóbi úr?

A feladatot sikerrel elvégezte, és mivel Szentjóbi a határidő előtt utalt, az így beérkező pénzből azonnal ki is fizették a biztosítási nyomozó jutalékát. Vértes Csaba jelenleg boldog ember volt, de tudta, hogy mint minden siker, ez is csak három napig érdekes. Ő már a következő feladatokra koncentrált, és meg volt róla győződve, hogy azok megoldásához nagyon nagy segítséget fog kapni.

Mégpedig Kardos Gittától.

Ennek érdekében a maga számára is eltett egy másolatot a Szentjóbi-féle bizonyító erejű beszélgetésről, és éppen azon töprengett, hogyan tudná ezt a legjobban felhasználni, amikor megjött a hívás a zürichi központból. Az ottani kollégák tudatták vele, hogy Gitta felszállt a Swissair budapesti járatára.

Vértes Csabának innentől egyetlen feladata volt: jó fedőtörténetet találni, amivel odamehet Gittához, pontosabban, a nő odaengedi magához. A nyomozó úgy érezte, nem jó politika egyszerűen odalépni az asszonyhoz, és megzsarolni. Ez minden bizonnyal elriasztaná. Vértes semmit sem érne vele, a nő meg felülne az első gépre, és évekig Magyarország közelébe sem jönne. A férfi úgy vélte, most, hogy kézzelfogható bizonyítékát tárta fel Gitta különleges hatalmának, jobb lenne, ha szépszerével sikerülne rávennie arra, hogy segítsen neki a munkájában. Talán még a felvételre sem lesz szüksége, gondolta optimista pillanataiban a biztosítási nyomozó, noha reálisabban felmérve erre azért maga sem látott igazán esélyt. Ami persze nem jelentette azt, hogy nem kell megpróbálni.

Amikor megtudta, hogy Gitta gépe már a levegőben van, pár percnyi gondolkodás után döntött. Magára kapta a dzsekijét, és elrohant a legközelebbi könyvesboltba, ahol válogatni kezdett a krimik között. Olyat keresett, aminek ütős a borítója, valamint elég vastag és sűrűn nyomtatott ahhoz, hogy ne tűnjék egy hét alatt összecsapott fércmunkának.

Negyedórányi turkálás után Gunnar Vath thrillerére, a Könnyű vér című kötetre esett a választása. Leült a könyvesbolt egyik netkapcsolattal rendelkező gépe elé, és a keresőbe beütötte Gunnar Vath nevét. Csak annyit talált, hogy az író nem szeretne a nyilvánosság elé lépni, ezért jelentette meg első regényét álnéven. Fényképet szintén nem talált a pasasról, aminek nagyon megörült. Éppen ilyen emberre van most szüksége: egy rövid úton ellenőrizhetetlen íróra.

A pénztárhoz sietett, megvásárolta a könyvet, majd hazament.

A következő órát a teendők átgondolásával töltötte, közben megvacsorázott. Zürichi barátaitól tudta, hogy a járat negyed nyolc körül száll le Budapesten. Ráhagyott egy órát, hogy biztos legyen benne, az asszony már leszállt a gépről, és nyilván bekapcsolta a mobilját.

Akkor beütötte a számot a telefonjába.

A Kardos Gittát szállító Fiat taxi már az Erzsébet körúton járt. A nő révetegen bámult ki az ablakon, és érdeklődés nélkül nézte a dugóban araszoló autóból a kirakatokat és az utcán sétáló embereket.

Ráébredt, nem szereti ezt a várost. Már nem.

Mióta annyit járt külföldre, Budapesttől kezdett hányingere lenni. Lausanne, Zürich, de akár csak Amszterdam vagy Brüsszel is magasan verte a magyar fővárost. Nem érezte jól magát, ahogy elnézte az utcán kavargó tömeget, a rengeteg rosszul öltözött embert. És ez nemcsak anyagi kérdés volt, hanem elsősorban ízlésbeli. A magyarok borzalmasan öltöznek, állapította meg magában ki tudja, hányadik alkalommal. Össze nem illő ruhadarabok, csiricsáré anyagok, igénytelen, tisztításért kiáltó lábbelik. És ezek még csak az emberek voltak.

Ha túlnézett rajtuk, ott volt minden más, aminek a bűzét sokszorosára erősítette hihetetlenül érzékeny szaglása. A nyomor kézzelfogható jelei, az elhanyagolt, dohos, vizeletszagot árasztó házak tövében céltalanul üldögélő hajléktalanok. Az elszállításra váró, szeméttel teli, kibuggyanó kukák. A kebabos előtt a járdára kiloccsantott felmosóvíz fanyar szaga. Az aluljárókból felfelé áramló tömény, fülledt testszag, az ázott kutyáéhoz hasonló bűz, mely beleette magát a belváros minden szegletébe.

Arra gondolt, itt minden egyre inkább leépülőben van. Most először felmerült benne, miért is jár ő még egyáltalán ebbe az országba? A szülei már nem élnek, testvére sosem volt, távoli rokonaival pedig eddig sem tartotta a kapcsolatot. Szégyellte bumfordiságukat, műveletlenségüket, azt, hogy egy vasárnapi ebédnél már nem volt velük közös témája, azok viszont állandóan és tapintatlanul az ő pénztárcája iránt érdeklődtek. Erre semmi szüksége nem volt, hát távol tartotta magát tőlük. Csak Margit nénivel tartotta a kapcsolatot, de őt is alig látta.

Na, és mi van a barátokkal?

Ha jobban belegondolt, barátai eddig is inkább külföldön voltak, mint itt. Gyereke nincs, de férfi sem nagyon akadt, akitől gyereket akart volna. Egyszer régen, tizenhat évvel korábban persze volt valaki, akivel el tudta volna képzelni az életét. András másfél évnyi együttélés után szó nélkül lelépett egy másik nővel. Gitta napokig zokogott, mire valahogy összeszedte magát. Tudta, hogy valami eltört benne. Nem volt képes többé arra a fajta bizalomra, amely ahhoz kellett volna, hogy átadja magát egy új, komoly kapcsolatnak. Nem is volt többé ilyenben része.

Persze voltak férfiak. Rendszerint kedvtelésből ment bele egy-egy futó viszonyba. Szomorúan fedezte fel magán, hogy az ágyba bújáshoz már elég számára a vonzalom és a hangulat. Korábban, egészen addig, míg András cserben nem hagyta, a szexhez szerelemre is szüksége volt, ám András távozásával ez is elmúlt. Néha hónapokig is eltartott egy-egy ilyen kapcsolat, mire Gitta bevallotta magának, hogy a pasas hiába hozná le a csillagokat, az sem volna elég.

Amikor kezdett valakihez igazán közel kerülni, megrettent. Mindig beléhasított az emlék: így volt, pontosan így volt Andrással is! És ezen a ponton a viszony menthetetlenül megindult a romlás útján. Gitta ettől kezdve érzékenyebb volt a hibákra, míg a kedves gesztusok mögött hátsó szándékot sejtett. Mint egy önbeteljesítő jóslat, úgy zúzódtak porrá kapcsolatai saját bizalmatlanságának szikláin.

A taxi megállt az Oktogonon.

Fizetett, átment a zebrán, és belépett a Burger Kingbe. Nem kívánt semmit, de nem akart feltűnni azzal, hogy csak ül egy asztalnál, ezért kért a pultnál egy hosszú kávét, azután felment a galériára, és az egyik sarokban letelepedett. Az órája negyed tízet mutatott.

Fogalma sem volt, mit tesz, ha Frank nem jön el.

Megfenyegette persze, hogy azonnal megy a rendőrségre, de esze ágában sem volt ezt tenni. Terve csak odáig terjedt, hogy beszél Tamásival. Jó. És aztán…? Fogalma sem volt.

A sokk, amely szinte gyomorszájon vágta a lausanne-i ebéd alatt, nem akart oldódni. A meleg kávé átforrósította bensőjét, de egy hosszú másodpercig úgy érezte, menten kihányja. Nem volt semmivel sem jobban, mint akkor, amikor elolvasta a hírt az Indexen.

Megcsörrent a telefon. A kijelzőn ismeretlen szám virított. Ezt most nem, döntötte el, és kinyomta, de a hívó nem tágított. Ismét rezegni kezdett a készülék. A másik láthatóan eldöntötte, hogy nem adja fel. Gitta végül fogadta a hívást.

– Igen?

– Jó estét, elnézést a zavarásért, a nevem Vértes Csaba…

A nő ingerülten félbeszakította, miközben kinézett az utcára.

– Tudja, hány óra van?

– Elnézést, de egy igen fontos ügyben…

– Mit akar?

– Kardos Gittával szeretnék beszélni.

– Én vagyok.

– Jaj, de örülök – villanyozódott fel a biztosítási nyomozó hangja. – Azért keresem, mert ha jól tudom, ön parfümőr.

– Igen. És?

– Vértes Csaba vagyok, és…

– Már említette. Kérem, fogja rövidebbre, fontos találkozóra várok éppen.

– Elnézést. Akkor gyorsan mondom. Talán hallott már rólam…

Kardos Gitta ingerülten legyintett.

– Nézze, én most erre nem érek rá.

– Ezért szeretnék önnel találkozni.

– Ha üzleti megbeszélést óhajt, kérem, hívjon vissza holnap tíz után.

– Nem, nem, én egy interjút szeretnék önnel!

Gitta rémülten összerezzent.

– Hívjon holnap!

Kinyomta a telefont. Egy újságíró? Éppen most? Csak nem megszimatolt máris valamit a sajtó? Az egyértelműen az iskola végét jelentené. Nem, vélte pár percnyi töprengés után. Nem lehet, hogy bármit is kitaláltak volna. Ha így lenne, a rendőrség jött volna érte elsőként, nem egy firkász keresi.

A telefonja képernyőjén a beérkező üzenet ikon jelent meg. Ugyanarról a számról jött, amelyről Vértes beszélt. A nő megnyitotta az SMS-t.

Az emberi magatartás illatokkal való befolyásolásáról szeretnék beszélni önnel, és az ezzel kapcsolatos visszaélésekről. Mindjárt újra hívom, kérem, vegye fel!

Jézusom!, nyögött fel az asszony. Ez tudja…

Ezzel kapcsolatos esetleges visszaélések?!

El nem tudta képzelni, hogyan juthatott Vértes ilyen gyorsan ilyen pontos információhoz, de hát az üzenet annyira nyilvánvaló, annyira egyértelmű volt, hogy ezzel az erővel akár hirdetést is feladhatott volna. A pasas tudja, hogy neki valami köze van a zuglói halálesetekhez. Valószínűleg nem száz százalékig biztos az információja, de tapogatózni akar, és jó irányba teszi… A rohadék.

Gitta kétségbeesett. Talán nem volt jó ötlet hazajönni. Svájcban eltűnhetett volna. Megrázta a fejét. Képtelenségnek tartotta, hogy azon jár az agya, hogy eltűnjön. Hiszen az az egész élete összeomlását jelentené. Amit felépített, elért, ami valaha is érdekelte, az egy nap alatt kezdett összedőlni. Ha így megy tovább, hamarosan az egész élete romokban fog heverni. Ki kell kerülnie ebből az ördögi körforgásból, de hiába kutatta a lehetőséget a menekülésre, egyelőre nem látott kiutat.

Sóhajtva kinézett a boltíves ablakon.

Egy Porsche kanyarodott be a túloldalon az Andrássy út szervizútjára, és leparkolt a járdaszegély mellett. A kiszálló férfi alakja jól látszott a kandeláberek fényében. Tamási volt az. Gitta igyekezett megacélozni a lelkét és összeszedni a gondolatait a közelgő fontos találkozó előtt.

Megcsörrent a telefon, a kijelzőn ismét Vértes száma villogott.

Most mit csináljon?

Ha nem beszél vele, minden bizonnyal pontosan azt teszi majd, amit az ilyesfajta keselyűk szoktak. Hazudik valami elképesztőt a lapjában, ő meg magyarázkodhat élete végéig, úgysem hisz neki senki. Ha beszél vele, talán időt nyerhet. Frank még csak most indult el a kocsijától. Van két perce a találkozóig. Felvette a telefont.

– Kardos Gitta.

– Köszönöm, hogy felvette.

– Maga újságíró?

– Nem. Regényeket írok.

Gitta meglepődött. Ez most akkor mi?

– Nem értem. Miért akar tőlem interjút?

– Egy készülő regényhez. Talán hallott már rólam, thrillereket írok, a Gunnar Vath álnevet használom.

– Sajnos nem – mondta Gitta, de a mellette heverő iPaden azonnal beírta a keresőbe a Gunnar Vath nevet. – Maga svéd?

– Nem, dehogy! Magyar vagyok, csak kihasználom ezt a skandináv krimis hullámot. Tudja, mostanság svéd néven bármit el lehet adni.

– Aha – a kereső kidobta a férfi életrajzát, Gitta gyorsan átfutotta. Magyar író, álnevet használ, fotó nincs, első könyve, a Könnyű vér bestseller lett. Szóval létező személy. De mit akarhat? – Mit szeretne tőlem?

– Azért kerestem meg önt, mert az ön hivatásáról szeretnék egy thrillert írni.

– Thrillert? Egy parfümőrről?

– Ahogy mondja. Arra gondoltam, adok önnek egy tiszteletpéldányt az előző könyvemből, a Könnyű vérből, és ha tetszik, segítséget nyújthatna egy hasonló színvonalú könyv megírásához.

A nő zavarban volt, és egyre idegesebb lett. Az utcán meglátta a lámpánál várakozó Tamásit. Már talán csak egy perce maradt.

– Nem hiszem, hogy ez jó ötlet – igyekezett lerázni Vértest.

– Nem, ez remek ötlet, kedves Gitta! Kérem, találkozzon velem!

– Nézze, nekem erre mostanában nincs időm. A fogadóórámat pedig aligha tudná megfizetni.

– Pedig azt hiszem, intellektuálisan biztosan érdekelné önt, ha részt vehetne egy ilyen munkában. Tudja, szeretek reális dolgokat írni, ezért kellene ellenőriznie az elméletemet.

– Miféle elméletet?

– Hogy lehet-e illatokkal befolyásolni egy üzleti szerződés aláírását. Pontosabban elősegíteni azt az aláírást akkor is, ha esetleg a másik fél nem igazán szeretné. Tudja, olyasmire gondolok, mint üzleti tárgyalás, biztosítási csalás vagy valami ilyesmi.

Gitta megfeszült.

Tudja!

Vagy legalábbis sejt valamit. Egy irat aláírása? Miért pont ez jutott ennek az embernek az eszébe? Miért éppen most? Miért?

Frank előtt zöldre váltott a lámpa, átment a zebrán, és a nő látta, hogy belép az étterembe.

– Nos? Segít nekem ebben, kedves Gitta? – ütötte a vasat Vértes. – Ugye nem szeretné, ha valami ostobaságot írnék le, és az esetleg hátrányosan befolyásolná az ön munkáját?

– Nem, az nem lenne jó – értett egyet a nő, csak hogy időt nyerjen.

Döntenie kellett.

Frank megállt lent, és körülnézett. Felfedezte Gittát, és a csigalépcső felé indult. Másodpercei maradtak. Ha elküldi Vértest, az valószínűleg a hasára csap majd az új regénye megírásakor, és ki tudja, mekkora marhaságok sülnek ki belőle. Abban igaza volt, hogy egy rossz regény károkat okozhat a munkájában. Ugyanakkor egy regény elég nagy reklámértéket is hordozhat. Negatív reklám meg nincs.

Talán tényleg nem tud semmit, csak véletlenül beletrafált? Ezt ki kell derítenie. Jobb, ha rászán egy órát, és meghallgatja ezt a fickót. Vagy jól sül el, és kap egy kis ingyenreklámot a munkája és az iskola, vagy minimalizálhatja a károkat azáltal, ha helyes irányba tereli az írót.

Tamási feje feltűnt a lépcső felett. A nő döntött.

– Hívjon holnap – mondta Gitta gyorsan a telefonba. – Megbeszélünk egy személyes találkozót.

– Köszönöm!

A nő kinyomta a telefont.

Tamási dühös tekintettel állt meg az asztal mellett. Gitta nyugalmat erőltetett magára, és hűvösen nézett fel a férfira.

– Üljön le! Mindenki minket néz.

Frank lezöttyent.

– Mit akar?

– Hogy haltak meg?

– Nem tudom. Az újságok szerint lövöldözés volt – meg sem próbálta tagadni.

Gitta szíve ismét összeszorult. A szikár tények eléggé aggasztóak voltak. Eladott egy vegyületet ennek az embernek, az felhasználta, és azok, akikre hatnia kellett volna, meghaltak. Maga sem tudta, hogy a szernek köze lehet-e a halálukhoz, de ez igazából csak morális szempontból bírt jelentőséggel. Maga a botrány önmagában tönkreteszi majd Gittát, az iskolát, és ezáltal a többieket is, függetlenül attól, hogy végül bebizonyosodik-e bármi tényleges összefüggés, avagy sem.

– Tudnak valamit a nyomozók?

– Honnét tudhatnám?

– Látta magát ott valaki?

– Nem. Miért?

– Mert csak maga kapcsolhat össze engem a dologgal.

– És? – nézett rá gúnyosan a férfi. – Most akkor meg fog ölni?

– Ne viccelődjön! Mi a terve?

– Lelépek. Nem csinálok semmit.

– És ha mégis eljutnak magához?

– Nem tudnak semmit. Remélem, maga sem akar elmenni a rendőrségre?

– Volna rá okom? – kérdezett vissza a nő, de aztán valami szöget ütött a fejébe. Mit is mondott az előbb Tamási félig gúnyosan? Mélyen a férfi szemébe nézett: – Csak én árulhatom el magát.

Frank meghökkent, és egy pillanatra kiesett a szerepéből.

– Ez most fenyegetés volt?

– Nem. De nem szeretném, ha el akarná tüntetni az egyetlen tanúját.

– Mert?

– Mert akkor elmegyek a zsarukhoz.

– Nincs a kezében semmi.

– Nem is kell. Csak elmesélem a történetet.

– Sosem tenné. Maga is bajba kerülhet.

– Én ugyan nem! – gondolkodott hangosan Gitta. – Maga egyszerűen túladagolta a szert.

– Nem lehet bebizonyítani.

– Más a véleményem – blöffölt Gitta. – Nem nézi a CSI-t? Tudja maga, hol tart már a bűnügyi szakértők tudománya?

– Nézze, ez engem nem érdekel.

– A megbízóit fogja.

– Nem tudja, kik azok.

– De tudom, hogy vannak. A zsaruk meg majd kiderítik. Előkerítik magát, aztán megnézik a mobiltelefonját, lekérik a hívásait, megvizsgálják, merre járt, milyen maileket írt és fogadott. Megnézik, hol használta a bankkártyáját. Biztos maga abban, hogy nem fognak eljutni a megbízóihoz? És biztos abban, hogy ők ennek örülnének?

Tamási tudta, hogy sarokba szorították.

Nem állt szándékában bántani a nőt, de ismerte már magát annyira, hogy tudja, pár órán belül úgyis eszébe jutott volna: csak Kardos Gitta tud kézzelfogható bizonyítékkal szolgálni ellene. Ujjlenyomatot nem hagyott, senki sem látta, hogy ott járt a házban, más bizonyíték nem maradt utána.

Csak Kardos Gitta.

Nem volt gyilkos típus, sosem végzett korábban senkivel – viszont most nem volt vesztenivalója. Olyan könnyű lenne! Már öttel végzett. Egy hatodik az ára annak, hogy őt soha ne lehessen összefüggésbe hozni az Abonyi utcában történt horrorral.

Hirtelen más szemmel nézett a nőre.

Gitta már azelőtt megérezte, mi zajlik a férfi fejében, hogy annak egyáltalán tudatosultak volna a gondolatai. A parfümőr orrcimpái egy millimétert megemelkedtek, és beleszimatolt a levegőbe. A sült krumpli és a hamburger, a friss saláta és a kávé illata nem tudta elnyomni az elmúlt percekben Frank körül terjengő félelem bűzét, ám az most mintegy varázsütésre eltűnt. Egy ragadozó szilaj illata vette át a helyét. Tesztoszteron és megváltozott izzadság szaga érkezett sűrűsödő hullámokban Tamási felől.

Gitta elébe vágott a készülő viharnak.

– Tudom, mire gondol. Letétbe helyeztem a vallomásomat.

– Hazudik.

Ez nem jött be.

– Segítségért kiáltok.

A férfi csak nézte, és ingujjából vékony pengéjű kést rázott ki az asztalra.

– Ha csak egy picit is nagyobbra meri nyitni a száját, azonnal átvágom a torkát.

Gitta sikoltani akart, ám rémülten döbbent rá, hogy képtelen. A torka nem engedelmeskedett. Fel kellett volna ugrania, ráborítani a gyilkosra az asztalt, leönteni forró kávéval, sikoltani, rúgkapálni, míg jön valaki, és segít. Ehelyett csak ült, lábából kiment minden erő, és halálsápadtan nézte a kést. Orrában saját félelmének illata elnyomta a férfi agresszív szagát. Megbénult. Nem talált kiutat, agya csak egy síkon mozgott, és ott nem volt megoldás. Nem tudott másra gondolni, mint a késre.

Frank hátrább rántotta a pengét, és közelebb hajolt az asztal felett.

– Szép lassan felállunk, és kimegyünk.

– Nem meri megtenni – jött meg lassan Gitta hangja, akibe visszatért némi élet most, hogy a kést már nem látta. – Minden tele van kamerákkal.

– Azért van rajtam baseballsapka. A kamerák a mennyezeten vannak, csak egy sapkás, kabátos alakot látnak. Lassan álljon fel, és indulunk. Ha nem megy, itt vágom át a torkát.

Tamási Frank hátralökte a széket, és felállt.

Gitta kétségbeesetten nézett körül.

Késő volt, lassan tízre járt.

Csak egy fiatal pár ült a galérián, ők is pár méterrel arrébb, de annyira össze voltak bújva a laptopjuk felett, hogy megszűnt számukra a külvilág. Lent az étteremben négy-öt asztalnál vacsoráztak, a pultban alig mozgott eladó. A hely csendes volt, csak a mennyezeti hangszórókból szólt a zene.

A lépcsőn egy férfi jelent meg. Kardos Gitta egy pillanatig nem tudta megmondani, miért, de nem illett a helyhez. Valami nem stimmelt. Azután rájött. A férfinál nem volt tálca. Zsebre dugott kézzel jött felfelé, kutatón villogó fekete szeme és rövid, sötét haja volt. A nyitott bőrkabát, mely a vádlijáig ért, úgy lebegett mögötte, mint egy középkori lovag lebernyege. A nő a félelemtől megsokszorozott élességgel látta az alakot. A férfi felért a galériára, és egyenesen feléjük indult.

Tamási megérezte, hogy az asszony nem őrá néz, hanem a háta mögé.

Nem fordult meg, szája gúnyos mosolyra húzódott.

– Ócska trükk, Gitta – intett a fejével. – Na, keljen fel!

A nő ezúttal engedelmeskedett. A telefonját és iPadjét a táskájába söpörte, azt a vállára kanyarította, és abban a pillanatban állt fel, amikor a szikár, sötét pasas odaért hozzájuk. A férfi a kezét Frank vállára tette, mire az úgy pördült meg, mint akit kígyó mart meg.

– Gyere! – mondta idegen akcentussal a bőrkabátos alak.

Franknak egy másodpercébe tellett, mire megismerte a férfit.

– Zsivko!

– Gyere! – ismételte a szerb, és kifejezéstelen szemét a nőre emelte. – Te meg tűnj innen a picsába!

– De Zsivko! – kezdte volna Tamási, ám a vállán nyugvó kéz gonoszul belemarkolt a nyak és a váll között feszülő csuklyás izomba.

Frank arca eltorzult fájdalmában, és fél térdre zuhant. A két fiatal felnézett, de Zsivko tekintetét látva rémülten elfordultak. Gitta elsuhant a két alak mellett, és már száguldott is lefelé a lépcsőn.

A szerb lenézett Tamási feszült arcára.

– Ne kelljen még egyszer mondanom. Gyere!

15

Zsivkónak nem kellett még egyszer mondania.

Frank feltápászkodott a földről, legyőzötten leporolta a térdét, aztán szótlanul elindult a szerb nyomában. Az nem is nézett vissza, tudta, hogy a magyar követni fogja. Hiszen mi mást is tehetne? Ezzel Frank is hajszálpontosan tisztában volt. Kiss Tibor mindenkit megtalál. Őt is megtalálta. Nincs értelme menekülni. Nincs hová bújni. Egyetlen választása van: ezen most túl kell esnie. Bármi legyen is az.

Tamási bénultsága lassan oldódott, ahogy elindult lefelé a lépcsőn. Először Gitta szorította sarokba, majd pár perccel később a szerb. Ennél is jobban megijesztette, hogy Gittánál ismét úgy reagált, ahogy egy hete az Abonyi utcában. Elveszítette az önuralmát, és egy hajszál választotta el attól, hogy megölje a nőt, méghozzá a következményekre és az aktuális körülményekre való tekintet nélkül. Ha Zsivko nem lép közbe, gondolkodás nélkül végzett volna vele ott és akkor.

Az Oktogonon lévő Burger King galériáján.

Egy fiatal pár előtt.

Tamási gyomra diónyivá zsugorodott az idegességtől, ahogy felismerte, megint nem volt ura önnön tetteinek.

Mert mi is történt volna?

Végez talán a tanúként ott üldögélő két fiatallal is, akik laptopjuk felett összebújva a Facebookon megosztott ostobaságokon vihognak? Aztán meg lefelé menet megöli az étterem alkalmazottait is? Vagy az összes embert, aki véletlenül betér és később azonosíthatja? És akkor még egy szót sem szólt a biztonsági kamerákról! Az utcai térfigyelőkről, amiken pillanatok alatt megtalálták volna, melyik kocsiból szállt ki a gyilkos. Boxster azért nem olyan sok van, hogy ne lett volna meg hipp-hopp a tulajdonos…

Frank nem értette magát, és ez mindennél jobban összezavarta. Vállizma zsibogott, lába remegett, száját savanyú, égő ízzel töltötte el a feltörő gyomorsav hulláma. Elég gyorsan felismerte, hogy fél. Zsivkótól is, ez nem kétséges, de leginkább saját magától. Újra meglepte, mire képes, ha elönti agyát a düh.

A földszintre érve kinézett az ablakon, s még éppen látta, amint Kardos Gitta a járdaszegélynél leint egy taxit, amely azonnal bele is vész vele a körút forgalmába. Valamit ki kell majd találnia a nővel kapcsolatban. Ez nem kérdés. De előbb Kiss következik. Fogalma sem volt, mi fog történni, de azzal nyugtatta magát, akárhogy nézzük, neki dolgozik, tehát nem fogja bántani. Kissről már hallotta, hogy néha eljár a keze, de ez minden. Soha senki sem mondott róla ennél többet. Egy pofont meg kibír. Végül is, tényleg elbaszta. De rendbe is tudja hozni. Őt senki és semmi nem kapcsolja a gyilkosságok helyszínéhez – csak a parfümőr. Kardos Gitta az egyetlen, aki kapcsolatot teremthet közte és az Abonyi utca között. A nő már tudott a gyilkosságokról. Úgy érkezett a találkozóra, hogy tudta. Hogy honnan jöhetett rá, fogalma sem volt. Bár most, hogy jobban belegondolt, éppen ő volt az, aki elmondta neki a repülőtéren, hogy hol akarja felhasználni az illatot. Igen, a fene egye meg, még az utca nevét is említette!

Fekete Lexus húzódott a járdaszegélyhez a Kálvin téren, felugratott a járdára, majd óvatosan behajtott a metróállomás építési területére. A biztonsági őr megbökte a sapkája szélét, és már el is fordult. A kocsinak köszönt, nem látott be az utastérbe, de igazából nem is akart belátni. Kiss Tibor úgy intézte a dolgait, hogy azok ne legyenek szem előtt, s aki mégis látja, az meg ne nagyon akarja tudni a részleteket.

Óvatosan lavírozott a sóderhalmok között. Kissé beljebb azonnal meglátta a két japán terepjárót. Közelebb hajtott, megállította mellettük a limuzint, lekapcsolta a fényszórót, és kiszállt. A két Land Cruiser mellett nem állt senki, de ez így volt megbeszélve.

Kiss az órájára pillantott, és megállapította, hogy időben van. Máshogyan tervezte az estét, de Budáról idefelé jövet megcsörrent a telefonja, és egy pillanat múlva már rá is zúdult üzleti partnere minden dühe és félelme. Csak nagy nehezen tudta annyira megfékezni a másik férfi indulatát, hogy az végre megértse, ezt a témát nem telefonon kell megtárgyalniuk. A sebtében megbeszélt találkozóig már csak kettő perce volt hátra. A saját emberei úgyis megvárják a munkával, attól nem kell tartania, hogy lemaradna. Legalább addig is szórakoznak egy kicsit.

Átszuszakolta súlyos testét az építési területet övező kerítésbe vágott kis kapun, aztán átment a tér túloldalára. A templom előtt így tizenegy után már senki sem üldögélt.

Felballagott a két-három lépcsőn, és a korinthoszi oszlopok tartotta timpanon árnyékában megállt. Hátát a vastag kapunak vetve várakozott. Az ismerős Mercedes egy percen belül megjelent, a tér túlsó oldalán a zebránál felhajtott a járdára, aztán megállt a parkolásgátló oszlopsor mögött. Kiss kifejezéstelen tekintettel nézte, amint Telegdi Géza madárcsontú, arisztokratikus alakja átlibben az úttesten, és csatlakozik hozzá a templom előtt.

Kiss fürkésző tekintettel igyekezett felmérni a közeledő nagyiparost, de az olyan nyugodtnak tűnt, mintha csak egy hosszú masszázsról érkezett volna. Nyoma sem volt viselkedésében az alig húsz perccel korábbi telefonbeszélgetés során tapasztalt idegességnek.

Telegdi egy méterre állt meg üzlettársától, kurtán biccentett, de nem nyújtott kezet. Óvatosan körülnézett, mielőtt megszólalt.

– Köszönöm, hogy ilyen gyorsan tudtál fogadni.

– Téged mindig – mondta szárazon Kiss.

– Ne üljünk be valahova?

– Még dolgom van. Inkább mondjad, mit akarsz?

– A telefonban már elkezdtem – sziszegte fojtott idegességgel Telegdi. – Nem kéne úgy tenned, mintha semmi sem történt volna!

Kiss vállat vont, elnézett a másik mellett, és a késői villamosra várakozó néhány utast bámulta.

– Tényleg nem történt semmi. Nem kellene ennyire beszarnod.

– Meghaltak! Mind az öten meghaltak!

Kiss ismét Telegdire nézett, és elmosolyodott.

– Aha. Meg. És?

– Hogyhogy és? Hát nem érted, mit jelent ez?

– Te nem érted. Azt jelenti, hogy az ápolónő örökli a lakásokat, mi meg pár héten belül simán megvesszük tőle mindet. Két hónap, és indulhat a projekt. Az történt, amit szerettünk volna, nem?

Telegdi hitetlenkedve ingatta a fejét.

– A rendőrség nyomoz!

– Az a dolga.

– Minket is meg fognak keresni.

– Már miért tennék?

– A múltkori botrány miatt. Hogy az öregek nem akarták eladni a lakásaikat, hát nem emlékszel arra a kurva riportra?

– Erre nem fog kijönni a rendőrség. Semmi sem kapcsolja hozzánk a mostani haláleseteket.

– De hát mi…

Kiss szorosan odalépett Telegdi elé, és megmarkolta a nyakánál a ballont.

– Elég volt! Most jól figyelj rám! Ezt most már csak mi baszhatjuk el. Pontosabban te! Az állandó rinyálásoddal. Ülj fel egy repülőre, és utazz el pár hétre Thaiföldre. Vagy a tököm tudja, hova, de tűnj el Budapestről, ha képtelen vagy befogni a pofádat, és nem tudsz uralkodni magadon!

– Úristen, hogy lehetsz ilyen nyugodt?!

– Talán úgy, hogy gondolkozom is néha. – Kiss elengedte üzlettársa kabátját, és lesimította a meggyűrődött hajtókát. – Ha te is gondolkodnál, már rájöttél volna, hogy semmi sem köti hozzánk a házat.

– De te megbíztál valakit…

– Azzal bíztam meg – fojtotta a szót Telegdibe a kövér ingatlanspekuláns –, hogy fogadja fel azt a parfümőrt. Ami egyébként a te ötleted volt. Az emberem azt jelentette, hogy elkészült a cucc, és ő fel is használta a lakásokban. Ennyi, érted? Ennyi!

– És ha annak a mellékhatása volt az ok?

Kiss halkan felnevetett.

– Nem mondod komolyan, hogy ettől félsz? Mit találhatnak a zsaruk, Gézám? Egy illatot? Észre sem fogják venni. Ez Budapest, ember, nem a New York-i helyszínelők. De még ha valahogy analizálnák is az illatot, akkor sem lehet azt hozzánk kötni. Nincs semmi kapcsolat, ezt értsd már meg!

Telegdi dacosan nézett rá.

– Én akkor sem vagyok nyugodt.

– Majd megnyugszol. Csak ne járjon a szád.

– Ha ezt Varga Karcsi megtudja…

– Mit!? – vakkantotta fenyegetően Kiss. – Mit tud meg? Hogy végre eltűnt az akadály a projekt elől? Megmondom, mi lesz akkor. Örülni fog. Nem úgy, mint te.

– Egy jó hete Londonban van. Talán még nem is tud róla, mi történt.

– És ez maradjon is így. Nagyon komolyan mondom neked, Gézám, fel ne merd hívni Karcsit ezzel a faszsággal! Ha elijeszted, a két kezemmel tépem ki a szívedet. Minden csoda három napig tart, jön majd egy másik botrány, és a jövő héten ez már senkit sem fog érdekelni. A zsaruk nem találnak semmit, mi meg a jogászainkkal felpörgetjük a hagyatéki eljárást, aztán az örököstől megvesszük a lakásokat. Ez lesz. Akármit is agyalsz, remegsz, ez lesz. Úgyhogy fel ne merd hívni emiatt Karcsit!

– Jó, rendben – dörmögte Telegdi. – És ha ő hív?

– Irányítsd hozzám. Majd én tálalom neki a sztorit.

Telegdi némán bólintott. Kiss megfogta a vállát, és immár barátságosan megrázta.

– Komolyan mondom. Utazz el pár napra.

– Azt hiszem, igazad van. Ideges vagyok. Tudod, sosem keveredtem még gyilkosságba.

– Röhögni fogsz. Most sem keveredtél.

– Legyen igazad.

– Akkor ezt megbeszéltük. Most dolgom van. Te meg eredj, utazz el! Majd informálj, merre vagy!

– Rendben, Tibi. És kösz.

– Nincs mit.

Kiss megvárta, míg Telegdi elhajt, akkor a földre köpött.

Micsoda egy gyenge fasz!

Megfordult, átvágott a téren, be a kerítés kiskapuján, majd az építési anyagokat kerülgetve a majdani metróállomás főbejáratához indult. Lement a föld alá. Az alagutak már kibetonozva várták a szerelvényeket, de még mindenfelé alkatrészek, gépek, törmelék hevert. Kiss határozottan elindult a bal oldali alagút felé, leugrott az aknába, és ott folytatta az útját. Jól ismerte a járást, a munka egyik alvállalkozójaként már sokszor járt itt. Kétszáz métert ment a betoncsőben, útját pár méterenként elhelyezett lámpák világították meg. Egy oldalvágathoz ért, amely sokkal szűkebb volt. A mélyén több férfi várakozott.

Kiss határozottan indult feléjük. A folyosó közepét kisebb markológép zárta el, a kövér vállalkozó elnyomakodott mellette, hogy a társaság közelébe juthasson. Ügyet sem vetett a fal mellett Zsivko oldalán toporgó Tamásira, hanem egyenesen a két erős testalkatú férfi által közrefogott vékonyabb, láthatóan megszeppent alakot célozta meg. Egyetlen szó nélkül ököllel az arcába csapott. A férfi felnyögött és térdre esett. Kiss ismét megütötte, ezúttal a halántékát találta el, majd hatalmasat rúgott az eldőlő férfi oldalába.

Kiss lihegve kiegyenesedett és hátralépett. Megigazította a nyakkendőjét.

– Szervusz, János – nézett le a földön fetrengő, hörgő alakra. – Hát újra találkoztunk! Na, mesélj csak, mi is volt ez a történet?

Kiss érdeklődve hallgatta a férfi rettegő magyarázkodását, közben rágyújtott.

Tamási egyre növekvő idegességgel figyelte a jelenetet. A szeme sarkából a menekülés lehetőségét kutatta, de egyelőre nem látott rá esélyt. A kihalt vágatnál Kiss emberei állták el a metró főalagútja felé vezető utat.

A másik irányban a járatot sóder borította, és egy kisebb gödör zárta el az utat. Alig öt méterrel arrébb az alagút földfalban ért véget. A lámpák halvány fényében jól látszottak a markológép vájta barázdák.

Tekintete a markolóra siklott.

A széles kanál tele volt valami szürkésen csillogó, nedves anyaggal. Vágyakozón nézett el a munkagép mellett a távoli főalagút felé. Továbbra sem látott esélyt a szökésre. Hiába van remek kondícióban, Kiss emberei is futással és kondizással töltik idejük egyharmadát. Ismerte a két fickót, tudta, hogy utolérnék. És Zsivkót még nem is vette számításba. A szerbtől a hideg futkosott a hátán. Lapos pillantást vetett rá, de az csak egykedvűen bámulta munkaadóját, amint a földön heverő férfira ráolvassa a bűneit.

– Szóval át akartál verni. – Kiss mosolyogva odafordult Tamásihoz, és mintha csak most venné észre, kedélyesen felé bökött a cigarettájával. – Szervusz, Frank. Képzeld, ez a lúzer lehúzott ötmillával. Gondoltad volna, hogy ilyesmi lehetséges?

Tamási megrázta a fejét. Kiss visszafordult a megvert alakhoz.

– Látod? Ő sem érti.

– Visszaadom, Kiss úr, ígérem, visszaadom.

– Ezt már hallottam. Volt rá két hónapod, kisfiam.

– A jövő héten várok egy beérkező nagyobb összeget, és…

– Már ezt is hallottam, János. Kétszer.

– De…

– Csitt! – intette le a férfit Kiss. – Elég volt belőled. Az a baj, tudod, hogy rossz az üzenet. – Megint Tamásira nézett. – Érted, Frank? Rossz az üzenet.

– Értem, Kiss úr – motyogta Tamási, de Kiss megrázta a fejét.

– Dehogy érted! Hogy is érthetnéd! Kérdezd csak meg, hogy értem!

– Hogy érti, Kiss úr?

– Úgy értem, Frank, hogy rossz az üzenet. Rossz az üzenet az üzlettársaim felé, ha hagyom, hogy egy ilyen fasz átverjen. Az nekem nem jó. Az azt üzeni, hogy Kiss Tibort át lehet baszni. És ez egy rossz üzenet, mert Kiss Tibort nem lehet átbaszni. Érted, Frank?

– Értem, Kiss úr.

– Helyes. – Kiss visszafordult a férfi felé, aki közben feltérdelt. – Látod, ő érti. Na, akkor most térjünk vissza hozzád. Te is érted, miért rossz az üzenet, igaz?

A férfi hevesen bólogatott.

– Értem, igen, persze hogy értem!

– És azt is megérted, hogy én ezt miért nem hagyhatom?

– Igen, igen!

– Helyes – ismételte Kiss. – Akkor azt is megérted, mi miért történik.

Kiss előhúzta a kezét a zsebéből, amelyben egy apró pisztolyt tartott. A következő két másodpercben négyszer húzta meg a ravaszt, a lövedékek a térdelő férfi mellébe fúródtak. A fegyver hangja alig volt nagyobb, mint egy pezsgősdugó pukkanása. Az áldozat oldalra zuhant, és hörögve kapkodta a levegőt.

Kiss elfordult, és a fegyverrel a kezében Tamási elé lépett.

– Átvert – mondta közönyösen.

Frank nem szólt, csak nyelt egyet. A félelem minden testi tünetét érzékelhette volna magán, ha van annyi lélekjelenléte, hogy ezeket számba vegye. De nem volt, így csak annyit érzett, hogy pocsékul van. Remegett mindene, és a haja tövénél izzadság gyöngyözött.

– Te nem versz át, igaz?

– Sosem tenném, Kiss úr.

– Nem kell a duma, elég egy igen vagy nem.

– Nem.

– Rendben – bólintott a vállalkozó, aki a válla felett egy pillantást vetett a földön heverő alakra. A szeme már üveges volt, szája sarkából vékony csíkban vér csordogált. Kiss a két emberére nézett: – Csináljátok, mielőtt összevérez itt valamit!

A férfiak felkapták a holttestet, és a kétméternyire lévő gödörbe hajították.

– Tudod, Frank – folytatta megint Tamási felé fordulva Kiss –, ezért jó ez a fegyver.

Felmutatta a kezében lévő kis pisztolyt.

– Taurus. Huszonkettes kaliber, nálunk nem is kapható. Buziknak való, meg nőknek. Se riasztó kinézete, se átütőereje nincs. De gyilkos fegyver, tudod? Közelről ugyanúgy öl, mint bármelyik kilenc milliméteres. A buzik meg a nők mellett az igazi profik használnak még ilyet. Mert ők közel mennek az áldozathoz, tudod? Alig van hangja, könnyű elrejteni. És ekkora sebekből a vér is alig folyik. Már persze ha van annyi eszed, hogy ne az agyát loccsantsd szét a pasasnak. – Kiss félmosolyra húzta a száját. – A fejseb kurvára vérzik. Az nem jó. Nem lehet eltüntetni, valamit mindig összeken. A mellkaslövés! Az igen! Belehal, de befelé vérzik. Ami meg kijönne, azt felszívja a ruha. Egy ideig persze. Ezért is tüntetjük el.

Ezalatt a két testőr alaposan végignézte a talajt, hogy nem maradt-e ott valami olyan tárgy, ami a hulláé volt, vagy nem kenődött-e vér valahová. Amikor ezzel végeztek, az egyik beült a markolóba, és beindította a motort. Tamási csak most látta, hogy a kanálban lévő anyag friss beton.

Kiss egy papír zsebkendővel megtörölgette a pisztolyt, aztán a holttest mellé dobta a gödörbe.

– Ez már nem kell. Tanuld meg, egyet csak egyszer használunk.

– Értem.

– Remek. Szeretem, hogy gyorsan tanulsz. Szóval csak egyszer használja az ember, aztán megszabadul tőle. Meg nem is kell már. Amikor ezt vettem, vásároltam még egy tucatot, ha érted, mire gondolok… ugye érted?

– Értem.

A férfi a verem fölé állt a markolóval, és a betont a tetemre borította. A híg, szürke massza másodpercek alatt körbeölelte a testet, befolyt a résekbe, majd szép lassan elfedte a hullát és a pisztolyt is. Mire az utolsó liter is kicsorgott a kanálból, a gödör színültig telt betonnal. Az anyag saját súlyánál fogva elterült, és vízszintbe állt. A testőr tolatni kezdett a markolóval a főalagút felé, társa pedig elballagott utána. Tamási és Kiss kettesben maradt, csak Zsivko álldogált a falnál, de látszólag nem őket figyelte.

– Na? – vigyorgott Tamásira a vállalkozó. – Hogy dolgozunk? Még a szükséges beton mennyisége is ki lett számolva, nehogy kevés legyen, de túl se folyjon a gödör szélén. Impresszív, igaz?

– Az. Impresszív. – Frank már nagyon rosszul érezte magát.

– Köszönöm az őszinte elismerést – mondta Kiss, aztán váratlanul elkomorult. – Talán csodálkozol, miért tüntetjük el ezt az embert. Hiszen így nem lesz hulla, és mindenki, akinek üzenni akartunk ezzel, bizonytalanságban marad a sorsát illetően. De ez nem igaz. Rosszul látod. Valójában a pasasból városi legenda lesz. Sosem derül majd ki, mi történt vele. De mindenki tudni fogja. A test azonban nem kerül elő. Ezt a vájatot reggel visszatemetik, aztán befalazzák. Már nem kell az építkezéshez. Soha, senki nem ássa majd elő a fickót. Tudod, miért jó ez?

– Miért?

– Mert a bizonytalantól jobban fél mindenki, mint a biztos tudástól. Legyen csak legenda. És rettegjenek.

– Értem.

– Gondoltam… S mi van veled, Frank?

Tamási tudta, mire vonatkozik a kérdés.

– Nem lehet hozzánk kapcsolni az ügyet, Kiss úr.

– És én ezt higgyem el neked? A fél sajtó ott nyüzsög.

– Nem értem én se, Kiss úr. A parfümőr utasítása alapján locsoltam szét a szert. A tévében láttam én is, hogy az egyik bekattant, és halomra ölt mindenkit.

– Honnan volt fegyvere? – kérdezte kétkedve a vállalkozó.

– Egy vén fegyverbuziról van szó. Nekem is megmutatta a pisztolyát.

– Neked? Miért tett volna ilyet?

– Mert hülye. Katonatiszt volt a Donnál, és hazahozta a pisztolyát. Azóta is azt suvickolta.

– Te hogy találkoztál az öreggel?

– Gázszerelőnek öltöztem, és azzal a dumával mentem be, hogy a gázkazánokat ellenőrzöm az önkormányzat megbízásából.

– Ki veszi ezt be?

– Minden nyugdíjas.

Kiss hümmögött egy sort.

– Nem jó ez nekünk, Frank.

– Micsoda, Kiss úr?

– Ennek rossz üzenete van.

Tamási gyomra még jobban összeszorult.

– Ezt most nem értem.

– Öt halott, Frank, mit nem értesz ezen? Öt halott! A sajtó ott nyüzsög, és minden tele van zsarukkal! Az a hülye picsa valami olyat kevert ki, amitől megbolondultak.

– Én ezt nem látom olyan nagy veszélynek.

– Á! Szóval te nem látod annak?

– Nem. Az egyik öreg bekattant, és kinyírta a másik négyet, aztán öngyilkos lett.

– Ezt írta a sajtó.

– Ez semmiképpen sem kapcsol minket az ügyhöz.

– Ez nem is. Csakhogy rendőrségi forrásaim szerint a Teve utcában már gyilkosságként kezelik az ügyet.

Tamási meghökkent.

– Hogyhogy?

– Ütésnyomok voltak a hullákon. Egyik-másikon súlyos törések. Nem egyértelmű, hogy honnan és ki adta le a lövéseket.

– Én ezt nem értem.

– Van neked ehhez valami közöd, Frank?

– Nincs.

– A súlyos töréseket nem értem, tudod? Hogy képes súlyos töréseket okozni egy nyolcvanéves aggastyán… ugye nem hazudnál nekem?

– Nem.

– Oké. A lényeg, hogy van még egy feladatod az ügyben.

– Micsoda?

– Az a parfümőr. Ha ő megérzi, hogy mi történt, elrohanhat a zsarukhoz.

– De… – kezdte volna Frank, ám Kiss leintette.

– Téged ismer. És ha téged megszorongatnak, te meg ismersz minket.

Tamási torkát marni kezdte a gyomorsav. Kiss is rájött arra, amire ő pár órája a Burger Kingben. Kardos Gitta veszélyt jelent rájuk.

– Én soha nem mondanék semmit a zsaruknak.

– Tudom én azt – mosolygott Kiss. – De a parfümőrről ezt már aligha lehet elmondani. Szóval…

Tamási buzgón bólintott.

– Nem kell befejeznie, Kiss úr. Értem.

– Akkor jó.

– Gyorsan elvarrom a szálakat.

– Remek. Ne kelljen csalódnom. És ne érezzem átverve magam. Annak rossz üzenete volna.

– Nem fogja.

– Jó. Akkor menj!

Tamási hitetlenkedve várt még egy pillanatot, aztán amikor látta, hogy semmi sem történik, bólintott, és a kijárat felé indult. Minden pillanatban várta a lövést. Elérte az alagút sarkát, de nem történt semmi. A főalagútban jobbra fordult, és percek alatt a felszínre ért. Az egyik fémkonténer mögé támolygott, és hányni kezdett.

Kiss eközben lent a fogát piszkálta, aztán odaintette Zsivkót.

– Mi a véleményed?

– Ugyanúgy veszélyes ránk nézve, mint a nő.

– Szerintem is. Akkor?

– Értem.

– Nem… nem… Előbb intézze csak el, amivel megbíztam. Majd utána.

– Értem.

– Rendben. Na, menjünk, együnk valamit!

A két férfi a kijárat felé indult.

16

Kardos Gittának fogalma sem volt, mit kéne most tennie. Csak bámult ki a taxi ablakán, de valójában semmit sem látott a Nagykörút elsuhanó üzleteiből. Gondolatai messze jártak, és úgy kavarogtak, akár az esőfelhők. A tapasztalt sofőr már ismerte ezt az arckifejezést. A megcsalt nők merev maszkját ezer közül is megismerte volna. Hagyott időt az utasnak magához térni, lassan vezetett, de amikor a Blaha Lujza térhez ért, hátraszólt.

– Elnézést!

– Igen? – rezzent össze Gitta.

– Hová?

– A Corvin közhöz.

A férfi bólintott, és tapintatosan nem erőltette a beszélgetést.

A parfümőr agya tompa volt. Még mindig képtelen volt értelmesen gondolkodni. Meg akartak ölni!, csak ez járt a fejében, és ez kiszorított minden más gondolatot. Megpróbálta tudatosan ellazítani a testét, hogy kissé megnyugodjon, de csak lassan oldódott a bénító görcs. Ismét működni kezdett a logikája.

Mire a Corvinhoz ért, már tudta, mit fog tenni.

Azonnal elhagyja az országot, és segítséget kér a kollégáitól. Nekik is érdekük, hogy megvédjék, hiszen ezzel az iskolát is védik. Amint kiszállt a taxiból, rögvest felhívta a repülőteret. Percek alatt kiderítette, hogy éjszaka már nem indul gép egyetlen svájci városba sem. A legközelebbi járat a Swiss International zürichi gépe, amely délelőtt 9.40-kor száll majd fel. Gitta foglalt magának egy helyet, aztán a Corvin mozi mögötti utcácskán haladva az órájára pillantott. Majdnem tizenegy volt, tehát mielőtt kimehetne a repülőtérre, ahol a lezárt területen biztonságban lenne Tamásitól, még legalább kilenc órát kell eltöltenie.

Vagy inkább túlélnie.

Vágyakozva nézett fel az épületre, és a máskor oly rideg, személytelen bérelt lakás most meleg fészeknek tűnt, amely védelmet és biztonságot nyújthat a számára. Pedig jól tudta, hogy ez nem igaz. Az a lakás az első hely, ahol Frank keresni fogja, amint megszabadult ismeretlen támadójától.

Gitta beharapta a szája szélét, és gyorsan felmérte, van-e bármi olyan a lakásában, ami miatt fel kellene mennie. A laptopja és a munkájához szükséges információkat tartalmazó adathordozó a lausanne-i irodában maradt. Ezek voltak a legfontosabbak. A lakásban csak ruhák voltak, piperecikkek, alapillatok egy tartóban, meg egy bőrönd. Semmi pótolhatatlan.

Inkább szállodába megy, döntötte el. Áthaladt az üvegpalotán, és a következő utcán jobbra fordult az Üllői út felé, hátha ott fog egy taxit.

Nem volt szerencséje, a forgalom gyér volt, és taxi sem jött. Ahogy találomra elindult a Futó utca felé, észrevette, hogy a fák meglepően sűrű árnyékot vetnek az üres járdára. Bár alig háromszáz méterre beljebb, a mozinál, az éttermek előtti asztaloknál vendégek ücsörögtek, itt senki sem járt. Jó kétszáz métert sétált az Üllői úton, de taxi sehol. Egyre idegesebb lett, mindenhol Tamási felbukkanását várta, minden árnyékban őt látta. A járdaszegélynél két autó várakozott, az egyik vészvillogóval, a másikból, egy kék Opelből pedig éppen egy férfi szállt ki. Kardos Gitta előhalászta az iPhone-t, hogy inkább hívjon egy taxit.

A kapucnis suhanc szemből érkezett, és futás közben egyetlen mozdulattal kikapta a kezéből a telefont. Gitta mintha egy álomban látta volna magát. A srác nem lassított, csak kibillent balra, hogy elkerülje a frontális ütközést, olajozottan odanyúlt az asszony füléhez, és kiemelte a kezéből a mobilt. Még csak nem is ért a bőréhez. Hihetetlen ügyességgel azonnal a zsebébe ejtette a készüléket, és máris tízméternyire járt, mire Gitta egyáltalán sikolyra nyitotta volna a száját.

A sikoly azonban bent ragadt.

A férfi az Opelből, vaskos könyvvel a kezében, éppen felé tartott. Láthatóan azonnal megértette, mi történik, amint észrevette a halálra váltan álló nőt, a rohanó fiút és a mély zsebben eltűnő telefont. A férfi ösztönösen oldalra lépett, hogy kikerüljön a tolvaj útjából, aki erre még jobban belehúzott. Esze ágában sem volt változtatni az irányon, hiszen éppen utat engedtek neki.

Már csak egy-két méterre volt a harmincas évei közepén járó férfitól, amikor az kinyújtotta a kezét, és a könyvet torokmagasságban meglendítette. A srác reflexszerűen lehajtotta a fejét, így nem torokkal, hanem szájjal rohant bele a nagy lendülettel érkező könyv gerincébe. Reccsenés hallatszott, a fiú térdre esett, és úgy csúszott még métereket, mielőtt megállt és kezét vinnyogva az arcára szorította.

A férfi átszelte a kettejüket elválasztó távolságot, és a térdével meglökte a tolvaj vállát, mire az zsákként zuhant az oldalára, és magzatpózban zokogott. Körötte az aszfalton fogdarabok, ujjai közül vér ömlött a járdára. A férfi lehajolt, és a póló kenguruzsebéből kivette az iPhone-t.

Gitta futva ért oda, és hitetlenkedve nézett le a kiskutyaként nyüszítő tolvajra.

A férfi átnyújtotta a telefont.

– Ez a magáé?

– Igen. – A parfümőr ismét lenézett a tolvajra, majd megmentőjére pillantott. – Lekötelezett.

– Szívesen. Akarja, hogy kihívjuk a zsarukat?

– Nem. Felesleges. Nem ért kár.

– Értem. – A férfi tűnődve körülnézett. – Itt lakik valahol?

– Igen, a sétányon.

– Akkor hadd kísérjem haza, ha nem bánja. Úgy tűnik, ma elég veszélyes az élet.

– Köszönöm, de éppen taxit akartam fogni, bemegyek a belvárosba.

– Akkor elviszem.

Gitta csodálkozva nézett rá.

– Hogy érti ezt?

– Nem látok itt taxit, maga meg nyilván nem akar e mellett a szemétláda mellett várakozni.

A nő megértette. Összerázkódott a gondolatra, hogy a tolvaj esetleg feltápászkodik.

– Csak egy szállodába készültem.

– Tényleg szívesen elviszem.

A parfümőr habozott, de ezalatt a fiú összeszedte magát, és négykézlábra állt. A szájából még csorgott a vér. A férfi lenézett rá, és mintha kicserélték volna. Kőkemény hangon szólt rá.

– Ott maradsz!

Gitta döntött.

– Lekötelezne, ha bevinne a Deák térig. A Kempinskihez.

– Persze, jöjjön csak!

Kinyitotta a kék Astra ajtaját a nő előtt, és tartotta, amíg az elhelyezkedett az ülésen. Becsusszant a volán mögé, indított, és besorolt a gyér forgalomba. Egy ideig nem szóltak egymáshoz, de amikor egy lámpa megfogta őket, a férfi ránézett az asszonyra. A közlekedési lámpa vörös fénye kirajzolta a nő apró szarkalábait. Iszonyúan fáradtnak tűnt.

– Jól van?

– Persze. Még meg sem köszöntem.

– Nincs mit. Működik a telefonja? – váltott témát gyorsan a vezető.

– Igen. Semmi baja.

– Az jó.

A lámpa zöldre váltott, a kocsi elindult.

A nő lopva szemügyre vette a férfit, aki most a vezetésre koncentrált. Harmincöt és negyven közöttinek saccolta. Barna, rövidre vágott haja és barna szeme rokonszenvet keltett benne. Nem volt igazán sportosnak nevezhető, de látszott, hogy karbantartja a testét. Egyszerű fehér inget, sötét zakót és világoskék farmert viselt.

Gitta behunyta a szemét, és az orrára próbált hagyatkozni.

Most vette észre, hogy az iménti támadás során teljesen kikapcsolt ez az érzékszerve. Csak lassan kezdett ismét működni. Nem pillantott a férfira, csak a saját orrára figyelt.

Elsőként a tusfürdőt és az arcszeszt érezte meg. Kísérője nem sokkal korábban zuhanyozott és borotválkozott. Friss, citrusos illatokat használt. Nem túl drágák, nem túl elegánsak, de abszolúte vállalhatóak és kellemesek. Persze a magyarok máshogy mérték az illatokat, mint Európa nyugatibb részén. A nő sejtette, hogy a vezető számára már ezek az illatok is drágának számítottak.

Dohány. Nem is igazán a férfiból áradt, hanem inkább a kocsi kárpitjából. Ha dohányzik is a vezető, nagyon ritkán teszi.

Fogkrém. Már biztosan vacsorázott, és nem mulasztotta el a fogmosást.

Aztán, ahogy a mélyebb réteghez ért, megérezte a friss verejték szagát. A férfi megizzadt, de ez nem a fizikai erőfeszítés, hanem a stressz verejtéke volt. A nő érezte benne a hormonokat, érezte a támadás során felszabadult adrenalint. A pasas legalább annyira megijedt, mint ő, ezt kristálytisztán érezte a kipárolgásából. Ennek ellenére gyorsan és határozottan cselekedett. Felülemelkedett a bénultságán, döntött és lépett. Ez jó, gondolta az asszony. Bátor.

Ismét koncentrálni kezdett.

Megérzett még valamit, ami eddig is ott volt, csak elfedték a nyilvánvalóbb szagok. Vágy. Lopva a férfira pillantott, de az a forgalmat figyelte. A Nemzeti Múzeum előtt haladtak el éppen, és a vezető már az Astoriánál lévő közlekedési lámpát figyelte, hogy meg kell-e majd állnia, vagy az zöldre vált, mire odaérnek.

A parfümőr határozottan érezte, hogy a férfi megkívánta. Mulattatta a dolog, s egyáltalán nem félt ettől az embertől. Megszokott jelenség nagy indulati feszültséggel járó események után, hogy az ember az energiákat szexuális úton vezeti le. A legszebb azonban az volt a dologban, és Gitta magában ezen mosolygott leginkább, hogy kísérője láthatóan nem volt ennek tudatában. Ő nem érezte azt, amit a teste minden pórusából üzent.

A nő a műszerfalra nézett, és észrevette a tetején heverő könyvet. A gerincen a felirat kissé maszatos volt a vértől, de ettől még el tudta olvasni.

Gunnar Vath – Könnyű vér.

A parfümőr teste megfeszült.

– Miben tartom fel? – kérdezte óvatosan a férfit.

– Parancsol?

– Mit akart a Corvinnál, amit én megakadályoztam?

– Ja! – legyintett a férfi. – Egy nővel szerettem volna találkozni.

– Elnézést, hogy meghiúsítottam a randevúját.

– Félreért, nem randevú lett volna. A hölggyel csak beszélni szerettem volna.

– Egy ismeretlennel?

– Igen.

– Miért?

– Írogatok – mutatott a műszerfalon fekvő regényre Vértes Csaba. – Csak interjút szerettem volna készíteni vele a következőhöz, de nem nagyon akart szóba állni velem. Gondoltam, meglepem.

– Egy ismeretlen nőt este tíz után?

A férfi hümmögött egy ideig, aztán vállat vont.

– Teljesen igaza van. Hülye ötlet volt. Elragadott a hév. Hirtelen jött a gondolat, és nem töprengtem rajta, csak belevágtam.

– Van így néha az ember.

A kocsi széles ívben bekanyarodott a Kempinski előtti parkolóba, és megállt. Vértes leállította a motort.

– Köszönöm, hogy elhozott. De még a nevét sem tudom. – A nő a könyvre pillantott. – Legalábbis az igazit.

– Vértes Csaba.

– Üdvözlöm, Csaba. A nevem Kardos Gitta.

A férfi eltátotta a száját.

– Maga az? Magára vártam?!

Vértes alakítása jól sikerült, tényleg meggyőzte az asszonyt, hogy nem ismerte. Azért ment oda, hogy meglepje, hogy beszéljen vele, s talán megzsarolja, de az utcai tolvaj roppant nagy szívességet tett. A terve e szerencsés véletlennel együtt már működött. Gitta itt ül mellette, és hálás neki.

– Rám várt. Sajnálom, de nem volt jó ötlet a lakásom előtt várnia.

– Bocsánat. Tudja, a telefonban olyan elutasító volt.

– Nem véletlenül. – Gitta eltűnődött, mielőtt folytatta. – De most felkeltette az érdeklődésemet. Köszönetképpen meghívhatom egy italra a bárba?

A férfi el sem merte hinni, hogy ilyen szerencséje van.

– Köszönöm.

Bő negyedórával később Vértes Csaba a bárban ült egy sarokasztalnál, és a zongorista halk játékát élvezte.

Amíg Kardos Gitta kivett egy szobát és elintézte az adminisztrációt a recepciónál, a férfi rendelt egy italt. A konyak aranybarna és kellemes illatú volt. A férfi elnézte a luxuskörnyezetet, miközben hátradőlt a bézs csíkokkal szegett kék bőrfotelben. Az üvegasztalon álló ernyős olvasólámpák diszkrét fénnyel vonták be a bárt, a vastag, liliommintás kék szőnyeg pedig elnyelte a vendégek lépteinek zaját. A hely már kiürülőben volt, csak két távolabbi asztalnál ült egy-egy pár, és a pultnál támaszkodott két férfi, akik meglazított nyakkendőben, kigombolt nyakú ingben spanyolul beszélgettek, és sört ittak.

A parfümőr belépett a bárba, felfedezte Vértest, és odament hozzá. A férfi megállapította, hogy a karcsú, fekete hajú asszony remekül néz ki. Jó ízléssel válogatja meg a színeket és a ruhákat, az összhatás pedig lenyűgöző. Megállt egy pillanatra a pultnál, rendelt valamit, közben bezsebelte a jó hangulatú spanyolok elismerő pillantásait, majd a biztosítási nyomozó asztala felé indult.

Leült a férfi balján álló fotelbe.

– Mit rendelt? – érdeklődött Vértes.

– Konyakot. Most valami erősre volt szükségem.

– Biztosan jól van?

Gitta elszomorodott. Most mit mondjon ennek a férfinak? Hogy alig másfél órával korábban innen egy kilométerre meg akarták ölni, és csak a hihetetlen szerencséjének volt köszönhető, hogy valaki közbelépett? Hogy nem mehet a rendőrségre és nem jelentheti be a gyilkossági kísérletet, nem kérhet védelmet, mert azt csak akkor tudja megindokolni, ha beismeri, hogy köze van öt öregember tisztázatlan halálához? Hogy tudna ezek után őszintén válaszolni erre a kérdésre, hogy jól van-e? Nem, egyáltalán nincs jól! Egy őszinte válasz azonban csak nemkívánatos kérdéseket generálna. Szerencséjére megérkezett a konyak, amit a felszolgáló legnagyobb csodálkozására egyetlen hajtással megivott, és azonnal rendelt egy másikat is.

Vértes némi hüledezéssel nézte az asszonyt, de nem fűzött megjegyzést a jelenethez.

– Nem vagyok alkoholista – válaszolt Gitta a ki nem mondott kérdésre.

– Nem is feltételeztem.

– Nem szoktam így inni, tudja?

– Ekkora trauma érte azzal a támadással?

– Mit mondjak, nem esett jól.

– Megértem. De most már vége.

A nő fürkésző tekintettel nézett a biztosítási nyomozóra. Az orra ismét elkapott egy könnyű hullámot, amire eddig nem figyelt fel, mert elnyomta a férfiban még nem tudatosodott vágy illata. Egyelőre nem tudta hová tenni ezt a különös szagot, de biztos volt benne, hogy már érezte valamikor. A konyak kissé elnyomta az érzékelését, de emiatt nem izgatta magát, tudta, hogy csak idő kérdése, és beugrik majd neki, mit is érez pontosan.

– Meglehetősen durva volt – jegyezte meg, csak hogy ne róla folyjék tovább a beszélgetés.

– És bánja?

– Kitörte a pasas fogait. Szájsebészre lesz szüksége.

– Nem láttam más lehetőséget a megállítására.

– El is engedhette volna.

– Az nem én lettem volna – rázta a fejét Vértes. – Végignéztem az esetet. Meg sem fordult a fejemben, hogy ne lépjek közbe.

– Hát… köszönöm.

Kardos Gitta saját magán is változást vett észre a beszélgetés alatt. Kiengedett a gyomrát addig oly szoros bilincsben tartó görcs, és már a vádlija is ellazult. Jóleső meleg töltötte el a konyaktól, és úgy érezte, hogy az elképesztő rohanás után most végre leeresztett egy kicsit.

– Fáradt? – kérdezte Vértes.

– Igen. Ma délben még Lausanne-ban voltam.

– Sűrű napja lehetett.

– Az volt.

– Esetleg elmenjek, hogy tudjon pihenni?

A nő elgondolkodott, aztán lassan megrázta a fejét.

Azon kapta magát, hogy jól érzi magát a férfi társaságában. Higgadt, tapintatos beszélgetőpartnernek bizonyult, és vonzónak találta. Nem akarta már rátukmálni magát, és látható aggodalommal tekintett a nőre. Óvta valaki, és ez merőben új élmény volt az asszony számára. Vértes megvédte az utcán, ártalmatlanná tette a támadóját, és visszaszerezte a telefonját. Önzetlenül elhozta a szállodába, és megvárta, míg bejelentkezik. Bocsánatot kért, amiért este rá akart törni, és a megbánás őszintének tűnt. Régen tapasztalt ennyi… kereste a szót, de ami végül az eszébe jutott, elriasztotta. Aztán csak kimondta. Régen tapasztalt ennyi gyengédséget. Úgy, hogy Vértes egyetlen ujjal sem ért hozzá.

Gitta gyorsan tudatosította magában, hogy aznap számos trauma érte. A sokk az Abonyi utcában történtek miatt. A rohanás a repülőtérre. Tamási Frank támadása. Az utcai incidens, majd Vértes hirtelen megjelenése – mind-mind önmagában is elég lett volna, hogy halálos fáradtság kerítse hatalmába.

Most mégsem akart egyedül maradni.

– Nem, még ne menjen. Beszélgetni akarok.

– Ennek örülök.

– Szóval író?

Vértesnek kis híján elállt a lélegzete, de egy másodperc múlva bólintott.

– Igen. Pontosabban egyelőre csak ez az egy könyvem jelent meg.

– A Könnyű vér?

– Igen.

– Miről szól?

A biztosítási nyomozó ismét elakadt. Mivel nem olvasta a regényt, inkább elhárította a kérdést.

– Olvassa el. Magának szántam azt a példányt.

– Véres lett. Érdekesen dedikál.

– Talán vámpírtörténeteket kéne írnom.

A parfümőr elnevette magát.

– Miért álnéven ír?

– A skandináv hullám miatt. Most ilyen neveken lehet könyvet eladni.

– És ez nem zavarja?

– Nem vagyok hiú.

– Valóban? Akkor mi lenne a fő jellemzője?

– Az alaposság.

– Azt láttam. Nem sok foga maradt annak a fiúnak.

– Látja, ez a baj, Gitta! Az nem fiú, hanem egy bűnöző. Nem a megfelelő néven gondol rá, ezért a végén még sajnálatot fog érezni iránta.

– Azt azért talán nem! – hárította el a felvetést a nő, majd témát váltott. – Miért akart velem találkozni?

– Az új könyvem miatt. Egy parfümőrről szólna, ha alá tudja támasztani az elméletemet és válaszol a kérdéseimre.

– Ilyen belépő után hogy is utasíthatnám el, nem igaz?

Vértes pontosan ebben bízott.

– Ez jól hangzik. Tud segíteni?

– Persze. Nos, hol is kezdjük…? Olvasta a Parfüm című regényt?

– Nem.

– Remek. Ne is olvassa el. Csak félrevinné.

– Megfogadom a tanácsát. A filmet azért megnézhetem? Már kivettem a tékából.

– Ne tegye. Dögunalmas. Csak divat imádni, de maga ne legyen sznob. Olyan, mint a Pi élete vagy a Felhőatlasz. Iszonyú rossz filmek, de társaságban muszáj róluk áradozni. Szent küldetésemnek tekintem, hogy mindenkit lebeszéljek ezekről.

– Jó. Ezt is megfogadom.

– Tulajdonképpen mire kíváncsi? – kérdezte a nő, és beleivott az időközben megérkezett második konyakba.

– Egyelőre anyagot gyűjtök a témában, hogy működik-e az ötletem.

– Amit a telefonban mondott? A befolyásolás?

– Az.

– Működik – felelte némi óvatos hezitálás után a nő.

– Csinált már ilyet? – intett a felszolgálónak, aki mindkettőjüknek újabb konyakot hozott. – Mármint, teszem azt, egy tárgyalás befolyásolását?

– Igen. Előfordul.

– Valóban?

– Nem olyan ördögtől való dolog ez! Járt manapság hipermarketben?

– Persze. Miért?

– Általában mi van a bejárat közelében?

– Hát… – Vértes hirtelen megértette, mire gondol a nő, és elámult. – A pékség!

– Pontosan! A pékség. Már befelé menet megérzi a friss kenyér illatát. Megkívánja. Venni fog. Ha meg már kenyeret vett, vagy valami pékárut, akkor vesz, mondjuk, gyümölcsöt, szalámit, vajat. Beindítják az agyát az illatok, és anélkül, hogy tudatosulna, mi zajlik maga körül, vásárolni fog olyasmiket is, amiket egyébként nem venne meg.

Vértes csodálkozva vakargatta az orrát. Nem úgy reagált, ahogy várta.

Nem tudott hűvös maradni, és nem a biztosítási nyomozó kérdezgetett, hanem a benne élő kíváncsi férfi. Vonzotta ez az okos és elegáns asszony. Megrázta a fejét, hogy magához térjen. Úgy döntött, kissé távolabbról folytatja a kérdezősködést, hátha jut vele valamire.

– Sokan vannak a szakmában?

– Parfümőrök? Nem. Alig vagyunk.

– Annyira kivételes ez a képesség?

– Jaj, dehogy! – nevetett Gitta, aki végre oldódott a konyak hatására. – Rengetegen vannak hasonló tehetség vagy inkább képesség birtokában. Csak nem fedezik fel, aztán úgy hozza az élet, hogy mást választanak. Ki asztalos lesz, ki mérnök. A bennük rejlő képesség pedig sosem bontakozik ki. Azért aki ilyen adottság birtokában van, sokszor rokon szakmákban lesz sikeres.

– Miféle rokon szakmára gondol? – kérdezte Vértes, és kortyolt a konyakból.

Kardos Gitta a kezében lévő pohárra mutatott.

– Például az ilyen remek konyakok aromáját fejlesztik. Vagy cukrászok lesznek, hiszen kiválóan érzik a kívánatos arányokat. Vagy gondoljon csak a borra! Egy jó sommelier aranyat ér a piacon.

A férfi a fejét ingatta.

– Erre sosem gondoltam.

– Fejlődni mindenki tud, nem ez az igazán nehéz, hanem a képesség felismerése. Nekem is eltartott egy ideig, míg rájöttem, hogy sokkal, de sokkal jobban érzek illatokat, mint mások. Az ingerküszöböm egészen máshol húzódik. Akkor kezdtem tudatosan fejleszteni magamat. Ez ugyanis a kulcs: a tudatossá válás.

– Magánál hogy kezdődött?

– Mi?

– A tudatos cselekvés. Emlékszik még rá?

– Persze. – Gitta ajka mosolyra húzódott. – Tizennégy éves voltam, és a barátnőm elsírta nekem, hogy hiába tetszik neki egy fiú, az rá sem néz. Azt javasoltam, hogy egy bizonyos illatot használjon. Bejött. Pár nap múlva már csókolóztak a sulibálon.

– És mások miért nem fejlődnek?

– Mert már nincs annyira szükségünk az orrunkra, mint korábban, és mint a többi érzékszervünkre. Az állatoknál élet-halál kérdése, hogy megérzik-e időben a vadászt vagy az oroszlánt. Vagy gondoljon a régi korok orvoslására. Az orvos megszagolta a testet, a testnedveket stb., ezekből következtetett bizonyos dolgokra. Ma már ilyesmire nincs szükségünk, ezért a szaglóképességünknek csak a töredékét használjuk. Persze a szagok továbbra is hatnak ránk, de többnyire a tudatosság szintje alatt. Érezzük például a félelmet. Az erotikát, vagy éppen annak a hiányát.

– A vágyat?

– Nem csak azt. A nők megérzik például, ha egy férfi frissen szeretkezés után van, és jobban vonzódnak hozzá. De ez nem tudatos. Rengeteg szaginger ér bennünket. Van, ami kellemes, más pedig taszító. Ennek számtalan oka van. Az illatpreferenciák a fejlődésünk során alakulnak ki. Függnek a kultúrától, ami persze koronként és földrajzi elhelyezkedéstől változó, no meg persze az egyéntől is. Szóval, érdekes dolog ez.

– És maga ezzel foglalkozik?

– Ezzel is. De főként parfümtervezéssel, mint a többi hivatásos orr.

– És azt hogy csinálja?

– Egyrészt kémia, másrészt intuíció. A célt kell meghatározni, hogy milyen illatot akarunk. Egy múltbeli élményre épül, hogy mit érzünk kellemesnek, ezt az élményt kell megcélozni. – Gitta látta, hogy a férfi kissé értetlenül néz. – Biztos hallotta már, ahogy a nők a babák illatáról beszélnek. Na, hát ez mindenkibe beivódik. A finom bőr, az egészség, a hintőpor, a tisztaság illata. Babaillat. Ezt mindenki szereti. Ez például egy preferencia. Ebben a körben kell illatot keresni, ha mondjuk, kismamákat célzunk meg.

– Kezdem érteni.

– És itt térek vissza az üzleti életre, amit az elején kérdezett. Az üzleti életben a megbízhatóság illatát kell kikevernünk. Az üzleties megbízhatóságot sugalló illatot.

– Az miből áll?

– Titok. De ez már marketing.

– Valahol tanulta ezt?

– Igen, Franciaországban van egy parfümőrakadémia. És egy másik Lausanne-ban. Ennek vagyok én is a munkatársa.

– El nem tudom képzelni, hogyan folyik ott az oktatás.

– Elmélet és rengeteg labormunka. Itt egy illat, szedd részekre! Mik az összetevői? Most rakd össze, de változtasd meg úgy, hogy, mondjuk, szexisebb legyen. Vagy inkább az idősebb nők találják vonzónak. Aztán elölről újra. És egyre kevesebb összetevőből. Nagyjából ilyesmi.

– Mire lehet még ezt a tudást használni a parfümtervezésen kívül?

Kardos Gitta felnevetett.

– Rengeteg mindenre! Legutóbb egy légitársaság alkalmazott egy orrt, hogy a pilótái lelkiállapotát felmérje, vagyis szaglással ellenőrizze, érződik-e rajtuk bizonytalanság, idegesség.

– Most viccel, ugye?

– Nem. Emlékezzen csak, már említettem, hogy a gyógyászati diagnosztikában is szerephez juthat. Aztán ott van a hadászat, több helyen terveznek bűzfegyvereket. De nem marad le a bűnüldözés sem, egy helyszínen meg lehet mondani, ki járt ott, mit evett, mikor fürdött, milyen illatszert használ. Már persze akkor, ha az elkövetés után nem sokkal vizsgálja a helyszínt egy orr. Vagy ott van még például a sportfogadás! Egy bokszoló, egy versenyló vagy egy rövidtávfutó aktuális formájára lehet belőle következtetni, és ehhez megfelelően alakítani a fogadásokat.

A nő elhallgatott, és felhajtotta a konyakját.

– Még egyet? – kérdezte a férfi.

– Nem, majd inkább a szobámban iszom valamit lefekvés előtt.

– Meddig marad?

– Budapesten? Délelőtt megy a gépem.

– Úgy értettem, itt, a bárban. Nem tartom fel? Nagyon élvezem a beszélgetést, de maga fáradtnak tűnik. Talán jobb lesz, ha…

Kardos Gitta átnyúlt az asztal felett, és megfogta a férfi karját.

– Ne menjen még – a nő halálosan megrémült a gondolatra, hogy az éjszaka hátralévő részét egyedül kell töltenie. A férfi szimpatikus volt számára, ezért némi habozás után egyenesen megmondta, amit gondol. – Nem akarok egyedül maradni. Szörnyen megrémisztett a támadás. És bevallom, kellemesen érzem magam önnel. Nem szeretném, ha elmenne. Menjünk fel, és a szobámban igyunk még egyet. Ha nem bánja.

Vértes leplezetlen csodálkozással nézte az asszonyt.

– Lehet, hogy félreértettem, Gitta.

– Nem értett félre, a szobámba invitáltam. De hogy a további félreértéseket elkerüljük: nem akarok lefeküdni magával. Nagyon jólesik most beszélgetni, ezt szeretném folytatni, és ma éjjel nem akarok egyedül lenni. Ha feljön, beszélgetünk és iszogatunk, amíg van kedvünk, aztán elalszunk, én az ágyban, maga a kanapén, vagy szép csendben elmegy. Ez az ajánlatom.

A biztosítási nyomozó mosolyogva bólintott.

– Korrekt ajánlat. Elfogadom.

Vértes felállt.

– Remek – a nő nem mozdult, hanem felnézett, egyenesen a férfi szemébe. – Akkor most mondja el, miért keresett meg valójában?

– Mire gondol? – értetlenkedett a férfi.

– Végig éreztem magán, hogy csak egy részét mondja el az igazságnak. Kicsoda maga?

A nyomozó lassan visszaereszkedett a fotelbe.

– Vértes Csaba, álnevén Gunnar Vath. Író.

– Mi a rendes foglalkozása?

Vértes egy pillanat alatt eldöntötte, hogy az igazat mondja.

– Egy biztosítónak dolgozom. Nyomozó vagyok.

– Mit nyomoz?

– Biztosítási csalásokat.

A nő elgondolkodott. Nem volt dolga biztosítóval, és főleg nem biztosítási nyomozóval. Nem tudott mit kezdeni a helyzettel, a kép nem állt össze. Vértes nem hagyta sokáig gondolkodni. Felmutatta a kötetet.

– Ugye nem hiszi, hogy csak azért írok meg egy könyvet egy évvel ezelőtt, hogy önt ma be tudjam cserkészni?

A parfümőr elnevette magát. Iménti rossz érzése elszállt.

– Jó, rendben van.

– Akkor menjünk!

Felálltak, és a kijárat felé indultak.

A várandós nő a hallban várt, kényelmesen elhelyezkedve az egyik mély fotelben. Amikor Kardos Gitta meglátta, megmerevedett. Kárpáti Tekla feltápászkodott, és odament hozzá.

– Jó estét!

– Jó estét, nyomozó – köszönt Gitta, és lopva Vértesre pillantott. – Csak nem engem várt?

– De igen. Beszélnem kell magával.

– Már éjfél is elmúlt.

– Gondolja, hogy öt hónapos terhesen az az álmom, hogy itt várjak magára, ahelyett, hogy a lábamat felpolcolva pihennék otthon?

– Valami baj van? – lépett oda Vértes.

– Maga meg ki? – nézett rá az őrnagy.

– Vértes Csaba. És ön?

A nő meglengette az igazolványát.

– Kárpáti őrnagy, rendőrség. Kardos Gittával kell beszélnem.

– Nézze, nem hiszem, hogy a hölgy…

– Önt senki sem kérdezte – vágott közbe halkan a rendőrtiszt, aztán a parfümőrre nézett: – Nos? Beszélhetünk itt, vagy hívjak két egyenruhást, és vitessem be a Teve utcába?

– Milyen alapon…? – emelte fel a hangját Vértes, de Gitta leintette.

– Hagyja csak. Ez az este máshogyan alakult. Örülök, hogy megismertem, Csaba, majd találkozunk. – A rendőrtiszthez fordult: – Feljön a szobámba? Ott nyugodtan beszélhetünk.

– Mehetünk – bólintott Tekla.

17

Egyetlen szót sem szóltak, míg felmentek a szobába. A függönyök széthúzva várták, hogy valaki gyönyörködjön az éjszakai Budapest látképében. Kardos Gitta felkattintotta az ablak melletti állólámpát, majd a fotel felé intett.

– Foglaljon helyet. Még a lábát is felteheti a pihenőre, ha gondolja.

– Köszönöm, ám nem hiszem, hogy ildomos volna – jegyezte meg szomorúan Tekla.

Bár nagyon fájt a háta az egész napos állástól, most mégsem tartotta helyénvalónak, hogy elterpeszkedjen és feltegye a lábát.

– Akkor most ott fog állni? Jó ez a babának?

– Nem, dehogy. Leülök, csak nem fogom magam olyan nagyon kényelembe helyezni.

– Ahogy gondolja. – A parfümőr kinyitotta a bárszekrényt, majd a válla felett hátranézett. – Én eddig konyakoztam, tehát azt folytatom. Maga mit kér?

– Nem ihatok…

– …alkoholt. Tudom. Nem is arra gondoltam.

– Nem kérek semmit.

– Mióta van talpon?

– Miért?

– Mert aligha használ ez az életmód a babájának.

– Nagyon foglalkoztatja ez a babakérdés. Magának nincs gyereke?

– Csak próbáltam kedves lenni, de ha nem, hát nem.

Kardos Gitta leült a fotellel szemközt, rákönyökölt az ablak előtti íróasztalra, és ivott egy nagy korty konyakot. Halálosan meg volt rémülve, és fel nem tudta fogni, hogy nem érzi ezt meg rajta a nyomozónő?! Azért is volt vele pikírt, hogy leplezze a félelmét, de ettől egyáltalán nem érezte jobban magát. Alapvetően nem szeretett így bánni az emberekkel, erre most éppen ezt a várandós asszonyt kezeli ilyen pökhendien már másodjára.

– Húzós napom volt, tudja? – vont vállat mentegetőzésképpen.

– Nem tudtam – felelte az őrnagy, és elhelyezkedett a fotelben. – Történt valami?

– Miért kérdi?

– Csak én is próbáltam kedves lenni.

– Inkább mondja el, miért fáradt ide ilyen későn.

– Mert nyomozok.

– Azt gondoltam. Úgy értettem, aligha szokványos eljárás, hogy a szállodában keres meg valakit, és nem az irodájába hívatja.

– Azért előfordult már nemegyszer.

– Hogy talált meg?

– Szükségem volt magára, hát kérdezősködtem. A reptéren két telefonomra megmondták, hogy ma érkezett haza Svájcból.

– Hát a hotel?

– Amennyire magát megismertem, csak az ötcsillagos hoteleket kellett végighívnom. A harmadik telefonnal meg is volt.

– És ha lakásom van Pesten?

– Miért? Van?

Gitta egy pillanatra eltöprengett, aztán lassan megrázta a fejét. Nem kell mindent egy zsaru orrára kötni.

– Nem, nincsen. Alig vagyok Budapesten, minek tartsak fenn egy üres lakást?

– Magam is erre gondoltam.

– Akkor elárulja végre, hogy miben segíthetek?

Tekla hátrasimította a haját, és a foteljével szemközti zsámolyra pillantott. Egy másodpercre megkísértette a gondolat, hogy milyen jó lenne felpolcolni a lábát, lerúgni a cipőt és kényelmesen elhelyezkedni a karosszékben. A parfümőrre pillantott.

– Gyilkossági ügyben nyomozok.

– Abban szokott, amennyire tudom.

– Zuglóban egy társasházi lakásban holtan találtak öt idős embert.

– Szörnyű – mondta kifejezéstelenül Gitta, de közben érezte, hogy a tarkóját elönti a verejték.

– Az. Szörnyű. Lelőtték őket.

– Mi közöm ehhez, őrnagy asszony?

Gitta beleszimatolt a levegőbe. A rendőrnő fáradt – ez volt a legelső, amit nyilvánvalóvá tett a belőle áradó illat. Kárpáti Tekla reggel tusolt utoljára, majd végigdolgozta a napot. Aznap már többször megizzadt, dezodorja hatása semmivé foszlott. Dohány szaga kísérte, mely a ruhájából áradt, nyilván a környezetében cigarettázók fikarcnyit sem törődtek vele, hogy várandós. Kávé és mentolos cukorka meg valami távol-keleti leves bizarr illatát vélte még felfedezni a parfümőr. Vagyis a rendőrnő egész nap lótott-futott, ideges, dohányzó emberekkel tárgyalt, nem volt ideje enni sem rendesen, csak bedobott valami gyorsétteremben egy levest, melynek kellemetlen utóízét cukorkával igyekezett feledtetni. És természetesen egész nap egyik kávét döntötte magába a másik után. Nem volt jó úton. Öt hónapos terhesként teljesen ellentétes életet folytatott ahhoz képest, amit tennie kellett volna ilyen állapotban.

A rendőrnő hümmögve ingatta a fejét.

– Hogy mi köze hozzá?

– Valami csak van ön szerint, ha idefáradt.

– Járt ön valaha Zuglóban?

– Ez most mi? Kihallgatás?

– Egyelőre csak beszélgetünk. Bármilyen furcsa, én most éppen egy gesztust teszek ön felé.

– Lekötelez – mosolygott gúnyosan Gitta, s közben újabb konyakot töltött.

Elege volt, elfáradt, félt, nem zuhanyozott már egy napja, inni akart, és kicsit ellazulni. Haragudott Kárpáti Teklára, mert elrontotta a kellemesnek ígérkező estét. Hiszen olyan jót beszélgetett az íróval, iszogattak, és tényleg ezt akarta folytatni a szobájában is. Nem akart lefeküdni a férfival, legalábbis egyelőre semmiképpen. Pontosan azt tervezte, amit egyenesen meg is mondott neki, de azért azzal is tisztában volt, hogy ez bármikor megváltozhatott volna, ha már egyszer a szobában folytatják a társalgást. Akár így, akár úgy, a rendőrtiszt otromba látogatása mindenképpen elrontotta az estéjét, meg talán az éjszakáját is.

– És mégis mivel tesz nekem gesztust?

– Azzal, hogy adok önnek egy esélyt kimagyarázni magát.

– Miért és miből kellene magam kimagyarázni?

– Ezt igyekszem elmondani.

– Aha… De mielőtt belefogna, számomra ennél is fontosabb, hogy azt elmondja, vajon miért tesz nekem egy gyilkossági nyomozó egy átdolgozott nap után, terhesen, az éjszaka közepén bármiféle gesztust?

Tekla bólintott, már várta a kérdést.

– Mert ön is tett nekem egyszer egy szívességet.

– Én?

– Persze. Amikor elmondta, hogy maga szerint az a múltkori gyilkos raitát evett. Ezzel egy rendkívül fontos és máshogyan be nem szerezhető információt adott a kezembe. Ezt igyekszem viszonozni.

– Nem is olyan rég már elmondtam, hogy további segítségre ne számítson.

– Ez engem nem érdekel. A jövő héttől már nem dolgozom. Majd talán három év múlva ismét munkába állok, addig meg annyi minden történhet, hogy most felesleges lenne bármilyen hosszabb távú együttműködést erőltetnem. De tett nekem egy szívességet, és bár a legutóbb csúnyán elhajtott, attól én még tartozom.

Gitta savanyúan nézte beszélgetőpartnerét.

– Ha csak ez van, akkor ezennel felmentem a viszonzás alól, és mehet nyugodtan aludni.

– Ez azért nem ilyen egyszerű.

– Mindjárt gondoltam.

– Eljöttem ide, és nem egy kocsit küldtem önért. Ezt azért méltányolhatná, de ha nem, hát nem. Térjünk rá inkább a tárgyra.

– Az jó lenne.

– Az ajánlatom a következő: vagy válaszol nekem itt és most, s talán egyszer s mindenkorra le is zárhatjuk az ügyet, vagy, ha ez nem tetszik, akkor hívok egy járőrautót, és a Teve utcai központban folytatjuk ezt a beszélgetést. De azt és ott már kihallgatásnak fogjuk nevezni, jegyzőkönyvbe kerül és nyoma marad.

A parfümőr első indulatból felháborodott, de aztán visszanyelte a mérgét.

Tényleg semmi kedve nem volt az éjszaka hátralévő részét a rendőrségen tölteni. Bár ott nyilván biztonságban lenne Tamásitól, de könnyen lehet, hogy lekési a gépet. Azt pedig semmiképpen nem akarta. Bármennyire keménynek mutatta magát, valójában halálosan félt. Félt Franktól, és félt a vele szemben ülő határozott nyomozótól is. Fogalma sem volt, mit tud a rendőrség, vagy hogy tud-e egyáltalán valamit. Akárhogy is, Kárpátinak igaza volt. Az, hogy idejött, tényleg szívesség, ám egyben akaratlanul bizonyság is, hogy valószínűleg nincs semmi konkrét bizonyíték birtokában.

Azt azért Gitta is sejtette, hogy ha bármi komolyabb lett volna a tarsolyában, akkor egyszerűen beviteti a rendőrségre. Túl akart esni ezen az egészen, hogy kialudja magát, és reggel mielőbb kiérjen a repülőtérre. Már hajnali egy óra volt, és olyan nap volt mögötte, mint talán még soha. Lenyelte ingerültségét, és békülékenyen intett.

– Kérdezzen!

– Ott tartottunk, hogy járt-e már Zuglóban.

– Persze. Az Állatkertben.

– Úgy értem, járt-e az Abonyi utcában?

– Nem.

– Tudja, az merre van?

– Fogalmam sincs. De, gondolom, Zuglóban, ha ennyire erőlteti.

– Ott. Az Abonyi utcában van az a lakás, ahol az öt halottat megtalálták.

– Még mindig nem értem, hogy jövök én a képbe.

– Ezzel. – Kárpáti Tekla a zsebébe nyúlt, és egy műanyag tasakot vett elő, amit az asztal fölött átnyúlva a parfümőr orra alá dugott. – Ismerős?

Gitta megnézte a zacskót, amelyben parányi üvegcsét látott. A szíve legalább két ütemet kihagyott. Bár olyan volt, mint az ezer másik, amit használni szokott, mégis pontosan tudta, hogy ezt adta oda Tamásinak a repülőtéri kávézóban.

Kényszerítette magát, hogy közönyösen visszaadja a zacskót.

– Egy fiola. Millió ilyet láttam már.

– Hol?

– Bármelyik drogériában. Az illatmintákat tartják ilyenben, hogy csak egy példát mondjak.

A nyomozó átható pillantást vetett a parfümőrre.

– Ezt a fiolát az Abonyi utcai gyilkosság helyszínén találtam.

Kardos Gitta a fejét ingatta. Nem hitte volna, hogy Tamási ilyen elképesztően ostoba lesz, hogy tárgyi bizonyítékot hagy maga után. A férfi ezek szerint elveszítette a lakásban, a rendőrségi szemle során pedig előkerült. Ami pedig az alján lötyögő két csepp folyadékot illeti, félreérthetetlenül hozzá kapcsolódik. Igaz, csak egy igazi szakember tudna valamit kezdeni ezzel a vegyülettel. Kérdés, van-e ilyen szakértője a rendőrségnek.

– És? – kérdezte végül Gitta rekedten.

– Tudja, én is láttam már ilyet.

– Valóban?

– Valóban. Önnél. Amikor a Vörösmarty téren találkoztunk. Hosszan gondolkoztam, mire beugrott, hol is találkoztam efféle fiolával, de a végén csak rájöttem. Így jutottam el magához. Szóval, szerintem ez az öné.

– Elképzelhető.

– Használ ön ilyet?

– Néha. Miért?

– Mostanában adott el ilyen üvegcsében valakinek valamit?

Gitta végre megértette, hogy egyelőre nem ő a célpont. A nyomozó arra a személyre kíváncsi, aki a fiolát megvette. Csakhogy ezt ő nem mondhatja meg. Ha Tamásit kiadja, pillanatok alatt megtalálják a férfit, aki nyilván elmondja majd, mi volt a fiolában.

Mást kellett kitalálnia.

– Persze hogy adtam el ilyenben illatokat.

– Hol?

– Leginkább Svájcban. Lausanne-ban van az irodám.

– És Budapesten adott el ilyet? Vagy akár másutt Magyarországon?

– Csak Budapesten.

– Kinek?

– Többen rendeltek tőlem parfümöt az elmúlt egy évben.

– Egyelőre csak az idei év adataira lenne szükségem. Ki vett, mit vett, mikor és milyen fiolában?

– Ez üzleti titok.

– Ez meg emberölés. Ha nem segít, lefoglalhatom a nyilvántartásait, a számítógépét…

Kardos Gitta nemet intett.

– Ne fenyegessen, kérem! Svájcban van minden adatom, maga is tudja, hogy sosem kapná meg az ottani hatóságoktól.

– Más a véleményem, és ha nem akar együttműködni…

– Felesleges folytatni. Segítek magának. Átadom a vevők adatait. De ezzel én milliókat veszítek. Ezek az emberek, ha megkeresi majd őket, mert ugyebár erről van szó, soha többé nem fognak tőlem rendelni. Mielőtt megkérdezné, azért adom át mégis, mert ha nem tenném, és tovább nyüzsög körülöttem, sokkal többet veszítek. Ez diszkrét üzlet, nem tesz jót neki a rendőrség jövés-menése.

– Mikor kapom meg az adatokat?

– Holnap. Amint újra a számítógépem közelében leszek.

– És hol van az a gép?

– Lausanne-ban.

– Az eléggé messze van. Nem tárol véletlenül ilyen adatokat pendrive-on?

Kardos Gitta megint arra gondolt, hogy most engednie kell. Ha ellenkezik, akár még azt is meghiúsíthatja a nő, hogy elhagyja az országot.

– A telefonommal hozzáférek.

– Remek. Kérem, intézkedjen!

A parfümőr megadóan bólintott.

– Máris.

A táskájáért nyúlt, és elővette az iPhone-t. Lehívta a levelezőprogramot. A készüléket odatolta a rendőrnő elé.

– Begépelné az e-mail címét?

– Persze.

Gitta csatolta a parfümös megrendeléseket tartalmazó dokumentumot az e-mailhez, aztán elküldte a címre. Gyorsan kikapcsolta a telefont, mielőtt Kárpáti őrnagynak valami más is az eszébe jutott volna.

– Óhajt még valamit?

Az őrnagy töprengve a szeme elé emelte a fiolát tartalmazó zacskót.

– Mi van az üvegcsében?

– Honnan tudjam? – vakkantotta Gitta.

– Most mondta, hogy a magáé.

– Téved. Azt mondtam, én is használok ilyet. Fogalmam sincs, hogy konkrétan ez honnan van, de elképzelhető, hogy az enyém volt valamikor. És ez nem egészen az, amit ön állít.

– Mi lehet benne? – morfondírozott Tekla.

– Maga nem tudja?

– Valami folyadéknak tűnik. Mintha víz lenne. De alig egy-két csepp lehet.

A rendőrnő óvatosan felnyitotta a zacskót, és kirázta a fiolát az asztalra, aztán a zacskóval megfogta. A kupakot finoman kimozgatta egy papír zsebkendővel. Gitta csodálkozva nézte.

– Nem vagyok szakember, de szabályos, amit csinál?

– Cseppet sem. De most van lehetőségem igénybe venni az ön szaktudását.

– Hogy érti?

Tekla beleszagolt a csőbe, majd felnézett.

– Semmit sem érzek. Hát ön?

– Szagoljak bele?

– Ha megkérhetem.

A parfümőr orrához emelte a fiolát, aki beleszagolt, azután megrázta a fejét.

– Semmit sem érzek.

– Van ilyen parfümje?

– Nincs. Mindnek van valami illata, még ha sokkal enyhébb is, mint amit egy átlagos drogériában megszokott az átlagos vásárló.

– Tehát nem tudja megmondani, mi van benne?

– Nem. Még csak nem is analizálták? – nézett rá gunyoros csodálkozással Gitta.

– Nem.

– És ez nem mulasztás?

– Ez Magyarország. Egyelőre nem találtam megfelelő vegyész szakértőt. Ha majd találok, árajánlatot kell tőle kérnem, amire először a pénzügyeseknek kell rábólintaniuk, már ha van rá fedezet egyáltalán. Aztán, ha megvan a pecsét, lehet kérni, hogy analizálja a fiola tartalmát. Ez a bürokrácia minimum heteket vesz majd igénybe.

– Még egy ötös gyilkosságnál is?

– Kis pénz, kis foci.

– Hihetetlen.

A rendőrnő feltápászkodott, és az ajtó felé indult.

– Köszönöm, hogy fogadott.

– Nem sok választásom volt – állt fel Gitta is, hogy kikísérje a vendégét, de megingott, és majdnem elesett. A konyak már erősen hatott. Szerencsére Kárpáti őrnagy éppen háttal állt, így nem vette észre a parfümőr elbizonytalanodását.

– Megkérem, hogy ne hagyja el az országot – fordult még vissza a folyosóról a rendőrtiszt.

– Ha jól sejtem, ezt csak kérheti.

– Így van. Nem utasíthatom.

– Köszönöm. Majd figyelembe veszem a kérését.

– Viszlát.

Kardos Gitta csak intett, és becsukta az ajtót. Lerogyott az ágyra, és idegesen végigsimított az arcán. A konyakosüveg az íróasztalon állt, átült hát oda, és az öblös poharat ismét megtöltötte. Kis híján hajnali kettőre járt. Az ablakon túl meglepően csendes volt a város, a kandeláberek melletti bokrok hosszú árnyakat vetettek a fűre.

Ivott, aztán a telefonjáért nyúlt, és beütött egy számot. Hosszan kicsengett a készülék, mire egy álomittas férfihang felvette.

– Halló?

– Étienne? Gitta vagyok.

– Az isten szerelmére, tudod, hány óra van?

– Tudom.

A férfi viszonylag gyorsan magához tért.

– Mire jutottál?

– Meg akart ölni!

– Kicsoda?

– A férfi… a közvetítő.

– Jézusom, és hogy úsztad meg?

– Sikerült elmenekülnöm, aztán vettem egy jegyet a reggeli gépre.

– Visszarepülsz Svájcba?

– Igen.

– Most hol vagy?

– Nem mertem hazamenni, szerintem ott keresne először.

– Úgy érted, hogy újra meg fog keresni?

– Biztos vagyok benne. Most a Kempinskiben vettem ki egy szobát. Reggelig kihúzom, aztán kimegyek a repülőtérre.

– Jó ötlet ez?

– Hová máshová mehetnék?

– Nem az, hogy hazajössz, hanem az, hogy repülsz!

– Nem értelek.

– Az a pasas tudja, hogy repülővel közlekedsz. Ott fog legközelebb várni rád, ha nem talál a lakásban.

Gitta elsápadt.

– Milyen igazad van! Majdnem belesétáltam a csapdába.

– Figyelj rám! Hívd fel a recepciót, és bérelj egy kocsit. Azzal menj el Bécsig, két óra alatt ott lehetsz. Mielőbb indulj!

– Egy csomó konyakot megittam, így nem vezethetek.

– Akkor bérelj sofőrt is, mit bánom én, csak gyere el onnan! Várunk.

– Van más is.

– Mi?

– A zsaruk megkerestek az ötös gyilkossággal kapcsolatban.

– Úristen!

– A klienseim nevét kérték, akik Magyarországon rendeltek tőlem illatot.

– Megadtad?

– Mi mást tehettem volna?! A közvetítőt persze nem említettem.

– De hát hogy jutottak el hozzád ilyen pokoli gyorsan?

– Az a hülye ott felejtette a lakásban a fiolát, amit tőlem kapott.

– Volt még benne anyag?

– Igen. De nem tudták még analizálni.

– Valószínűleg akkor sem lesz vele gond, ha tudják. Hiszen csak egy illat, nem méreg.

– Te mindig meg tudsz nyugtatni, Étienne.

– Bár ne kellene! Intézkedj! Gyere haza mielőbb!

– Jó, igyekszem.

A nő letette a telefont, és a szobai készüléken a recepciót tárcsázta.

Ugyanebben a pillanatban Lausanne-ban Étienne Chomarat már Fanny Mondont hívta.

18

Fanny Mondon fúriaként robbant ki a kocsijából, bevágta az ajtót, rányomott a zár gombjára a slusszkulcson, s már rohant is befelé az irodaépületbe. A Genfi-tó felől éles szél vágott a hátába, és muszlinsálját az arca elé fújta. Az asszony ingerülten söpörte ki a szeméből a könnyű szövetet, majd lerántotta a nyakából. Mérgesen belehajította a táskájába. Az irodaház ajtónállója jó érzékkel ellépett a nő útjából, hagyta, hogy az köszönés nélkül elrobogjon mellette.

Az asszony akkor sem volt nyugodtabb, amikor kilépett a liftből, és kopogtatás nélkül rányitott Chomarat-ra, aki az íróasztala mögött ült, és elmélyülten tanulmányozott egy vaskos könyvet.

– Most mondjad!

A férfi összerezzent, és felnézett a szemüvege felett.

– Szervusz, Fanny.

– Mi az isten történt?!

– Már elmeséltem a telefonban, és…

– Hajnali kettőkor felcsörgettél, és összevissza beszéltél.

– A lényeget elmeséltem.

– A fenét! Bevágtam magam a kocsiba, és most itt vagyok. Na, ki vele, ne csigázz!

– Várjuk meg Jérôme-ot is – javasolta higgadtan a férfi.

– Mikor jön meg?

– Már itt is vagyok – lépett be az izmos, negyvenhárom éves parfümőr, és zakóját a szék támlájára tette. – Szervusztok. Mi ez a nagy kétségbeesés?

– Te nem tudsz semmit? – kérdezte élesen Fanny Mondon.

– Nem tud – válaszolta Chomarat. – Miután te úgy felkaptad a vizet, neki már nem mondtam telefonban semmit, csak azt kértem, jöjjön ide reggel.

– De hát mi történt? – értetlenkedett Baradeau.

– Mondd el neki! – csattant fel Mondon, és ledobta magát egy fotelbe. Úgy fújtatott, mint egy fúria, miközben lábát keresztbe tette és elszántan meredt a két férfira.

Chomarat a másik fotel felé intett, majd miután barátja leült, maga is helyet foglalt.

– A helyzet az – kezdte az iskola igazgatója –, hogy éjjel felhívott Gitta. Budapestről.

– Mit keres Budapesten? – kérdezte csodálkozva Baradeau.

– Tegnap hírt kapott arról, hogy egy budapesti lakásban meghalt öt idős ember. Történetesen abban a lakásban, amelyiknek a kiürítéséhez ő adott egy illatot a megrendelőnek.

Baradeau egyelőre higgadtnak mutatkozott, csak hümmögve bólintott, bár lassan, de biztosan sápadni kezdett.

– Úgy gondoljátok, a szer nem kívánt mellékhatásáról van szó?

– Nem valószínű. Ugyanis lelőtték őket, és ahogy hajnalban a neten utánaolvastam, elképzelhető, hogy az egyik öngyilkos lett.

– Értem. De ez sem változtat a kérdésem jogosságán.

– Amennyiben?

– Arra gondolok, a vegyület talán olyan hatást váltott ki, amit Gitta nem kívánt, de elrontott valamit. Talán egy összetevő sok lett.

– Erre nincs adat. Gitta tegnap délután Budapestre repült, hogy kiderítse, mi is történt valójában. A megbízó képviselőjével megszervezett egy találkozót. És a férfi meg akarta ölni. A neve ott van a múltkori megbeszélésünk emlékeztetőjében.

– Uramisten!

– Na, ez már gond! – jegyezte meg gúnyosan Fanny.

– Hogy úszta meg?

– Nem tudjuk pontosan. Zaklatott volt, amikor hajnalban hívott.

– Hol van most?

– A Kempinskiben szállt meg.

– Azonnal szólnia kell a rendőrségnek!

– Jérôme! Normális vagy? – kérdezte szúrósan a nő.

Chomarat sokkal türelmesebbnek bizonyult.

– Nem szólhat a rendőrségnek, mert akkor nyilván mesélnie kell arról is, hogy miként csöppent bele a történetbe. Még az is lehet, hogy letartóztatnák.

– Ugyan milyen váddal?

– Öt halottnál nem hiszem, hogy nagyon válogatna a rendőrség az okok közt, nem gondolod? Ráadásul ki a fene bízik meg egy keleti ország rendőrségében? Én például biztosan nem szeretnék a karmaik közé kerülni, s szerintem ezzel Gitta is így van.

Baradeau szája széle észrevehetően remegett.

– Akkor most mi lesz?

– Haza akart jönni, de lebeszéltem róla, hogy repülőre szálljon. A szálloda jó ötlet volt, ott a merénylője nehezen találja meg, de a repülőtéren biztosan várt volna rá. Arra kértem, béreljen kocsit, és menjen Bécsbe. Onnan már könnyedén és biztonságosan hazarepülhet.

Fanny Mondon bólintott. Láthatóan elszállóban volt az ingerültsége. Ahogy Baradeau egyre idegesebb lett, Fanny éppen az ellenkező úton járt. Agya működni kezdett, és mindinkább elemezni tudta a lehetőségeket.

– Ez jó ötlet volt, Étienne, el kell ismerni.

Chomarat felállt, és egy-egy pohárka likőrt töltött mindegyiküknek.

– Akkor most szépen megvárjuk, míg Gitta ideér? – kérdezte az első korty után Baradeau.

– Nagyjából – értett egyet Chomarat. – Addig nem sok mindent lehet tenni.

– Ez nem igaz! – csattant fel Fanny. – Használjuk ki ezt az időt.

– Mire?

– Hogy döntésre jussunk.

– Nem értelek.

– Már az első pillanattól, amikor Gitta elmesélte ezt a projektet, a zsigereimben éreztem, hogy ebből baj lesz. Emlékezzetek csak vissza! Úgy kértem, hogy mondja vissza! Úgy kértem!

– De akkor már túl volt rajta, ha jól emlékszem.

– Igen. Nem volt mit tenni. Most azonban meg kell tennünk néhány lépést, ha úgy tetszik, kármentésre kényszerültünk.

A két férfi összenézett.

– Nem igazán értjük, miről beszélsz, Fanny.

– El kell döntenünk, hogyan tovább.

– Mármint az iskola?

– Az iskola, és úgy általában a mi négyünk együttműködése.

– Fejtsd ki kicsit pontosabban, mire gondolsz.

– Arra, hogy Gitta mostantól komoly veszélyt jelent az iskolára, ránk és a munkánkra. Mindannyiunk személyes egzisztenciájára és szakmai hitelességére. Sőt, ha belegondolok, talán az egész parfümőrszakmára.

Baradeau feszülten nézett az asszonyra. Láthatóan a robbanás szélén volt.

– Rémeket látsz. Nem lehet Gittát a halottakhoz kapcsolni. Csak egy illat maradt a helyszínen, kötve hiszem, hogy van a világon zsaru, aki azt analizálni tudná.

Chomarat szomorúan csettintett egyet.

– Ezen már túl vagyunk. Gitta sajnos egy malőr miatt köthető a gyilkossági helyszínhez. Egy nyomozótiszt járt nála az éjjel, és megmutatott neki egy fiolát, amit a helyszínen találtak. Történetesen abban adta át a kolléganő a megrendelőnek a vegyületet. A zsaruk máris fel tudnak állítani kapcsolatot Gitta és gyilkosságok között.

Baradeau csak bámult a másik két parfümőrre, majd hirtelen felállt.

– Én ebből nem kérek! Semmi közöm a gyilkosságokhoz, világéletemben tisztességesen végeztem a munkámat. Kiszállok. Mostantól tudni sem akarok erről az egészről. Jézusom! – Megtörölte izzadó homlokát, és az ajtó felé indult, ám Fanny felpattant és elébe került.

– Nem mész innen sehova!

– Eressz! Ehhez semmi közöm!

Fanny megrázta a férfi vállát, és a szemébe nézett.

– Azt értsd meg, hogy máris van hozzá közöd!

– Nincs!

– De van. Ülj vissza, és azonnal megérted! Most!

Baradeau, mintha csak alvajáró lenne, lassan visszaaraszolt a fotelhez, és leült. Chomarat még egy italt töltött neki.

– Idd meg, aztán figyelj. Még nincs vége.

– Mi van még?

– Fanny már érti. Mindjárt elmagyarázzuk neked is, ha még nem lenne világos.

– A lényeg a következő: már te sem tudsz kiszállni – vette át a szót az asszony. – Ahogy mi sem. Minden pénzünk ebben az iskolában van. Én még hitelt is vettem fel, hogy beindíthassuk.

– Én is – bólintott Chomarat.

– És én is – csatlakozott Baradeau is.

– Ha most elmész, mindannyian csődbe kerülünk. Egyedül Gitta nem függ teljesen ettől a projekttől. A magam részéről én minden bizonnyal mehetek a híd alá, de szerintem ti is – a nő Baradeau szemébe nézett. – Jérôme, neked gyerekeid vannak. Iskoláztatnod kell őket, meg enni adnod nekik. A házadon jelzálog. A nejed nem dolgozik. Ha te is hitelt vettél fel az iskolára, akkor minden bizonnyal egy cent megtakarításod sincs. Ha most kimész azon az ajtón, rendkívül nehéz helyzetbe hozol minket. És magadat is. Innen mi csak előremenekülhetünk, tudod? Érted, hogy mit mondok?

Baradeau bólintott. Chomarat átvette a szót.

– Én is ideges vagyok, mert hajnali kettő óta már ezen gondolkozom. Ezt most csak együtt oldhatjuk meg. Mindannyian érdekeltek vagyunk benne, hogy Gitta ne hozzon romlást az iskolánkra, különben vele bukunk.

– Rúgjuk ki – emelte fel hirtelen a fejét Jérôme.

– Nem tudjuk. Huszonöt százalékkal van az üzletben, akárcsak mi. Nem rúghatjuk ki, csak kivásárlásról lehet szó. Van valakinek annyija?

Senki sem válaszolt, így a férfi pár másodperc múlva folytatta.

– Akkor ez nem járható út.

Baradeau a homlokát törölgette, agya láthatóan minden sejtjével a kiutat kereste.

– És ha nem is lesz belőle semmi?

– Mármint?

– Ha szépen elalszik az ügy.

– Jérôme – kezdte egyre feszültebb hangon Mondon –, úgy látom, te már képtelen vagy logikusan gondolkodni. Ha nem vetted volna észre, öt halott van. Öt! Hogy a fenébe tudna ez az ügy elaludni?!

– A nagyobb gond inkább az – vette át a szót Chomarat –, ha a sajtó kiszagolja a sztorit. Márpedig nem sok kell hozzá, hogy valamelyik zsarunak eljárjon a szája, hogy egy parfümőrt is kihallgattak az ügyben. Akkor elindul a kombinálás, és iszonyú gyorsan Kardos Gitta lesz a magyar lapok címoldalán.

– Akkor mit tegyünk? – kérdezte halkan Baradeau, aki láthatóan teljesen összeomlott.

Chomarat sokatmondó pillantást vetett a nőre, majd Baradeau vállára tette a kezét.

– Jérôme!

– Igen? – rezzent össze a férfi.

– Arra gondoltam, most inkább mégis hagyunk elmenni. Pihenj egy kicsit! Dolgozd fel, amit hallottál.

A férfi csak a fejét ingatta.

– Csak arra kérünk, senkinek se beszélj erről.

– Persze, senkinek.

– Ugye velünk vagy?

– Igen, hát hogyne – válaszolt gépiesen Baradeau.

– Akkor menj haza, és nyugodj meg. Fannyval majd kitalálunk valamit, és értesítünk.

– Köszönöm.

Baradeau felállt, magára kanyarította a zakóját, és csendben elhagyta az irodát. Amikor a külső ajtó is becsukódott mögötte, Chomarat felsóhajtott, és a likőröspalackért nyúlt. Kéretlenül töltött a nőnek is.

– Láttad?

– Teljesen összeomlott. Bizonyára te is megérezted.

– Meg. Ritkán érezni ennyire tisztán a félelem szagát. Már attól tartottam, bevizel. Szerintem az utolsó pillanatban kapott észbe.

– A legdöbbenetesebb az volt, hogy egy másodperc alatt dőlt be. Egyik percben még szinte mosolygott, aztán, ahogy tudatosult benne, mit csinált Gitta, és ennek milyen következményei lehetnek, azonnal a padlóra került.

– Jérôme mindig is ilyen volt. Egyszer fent, egyszer lent.

– Most azért érthető volt ez a reakció. Az egész élete, az egzisztenciája forog kockán.

– Mint ahogy neked is meg nekem is.

– Csak mi nem engedhetjük meg magunknak a luxust, hogy összeomoljunk.

– Nekünk kell megoldanunk a helyzetet.

– Jól mondod. Jérôme-ot el kellett engedni. Most csak hátráltatott volna.

– Teljesen igazad van.

– Valamit ki kell találnunk.

– Egyetértek. Vegyük át lépésenként, mit tudunk.

Fanny ivott egy kortyot, aztán közelebb ült Chomarat-hoz, és halkan beszélni kezdett.

– Ahogy én látom a helyzetet, nagy bajban vagyunk. Alig tud a világ a munkánkról, és az többnyire amúgy is a diszkrécióra épül. Ha Gitta bukik, minket is magával ránt. Nem sokat tehetünk ellene, hiszen egy a cégünk, egy iskolát vezetünk. Pontosabban még nem is vezetjük, hiszen csak most indul majd az első évfolyam. Az iskola fő bevétele számunkra a reklám, ezt mindannyian tudjuk. Komoly PR-értéke van annak, hogy iskolát alapítottunk, s a megrendelők azt is megfizetik majd, hogy nem egyszerű parfümőrrel dolgoztatnak, hanem olyannal, aki ezt oktatja is. Ez a dolog került igazán veszélybe. Egy ilyen botrány romba dönti a kialakítandó pozitív arculatunkat, és éppen azt a gazdag megrendelői kört riasztja el.

– Gittának mennie kell – értett egyet a férfi.

– Csakhogy ez már kevés – mutatott rá Fanny Mondon. – A baj akkor következett be, amikor Gitta a csapatunk tagja volt. Innentől lényegtelen, ha utólag eltávolítjuk. Pillanatnyilag vonatkoztassunk el attól, hogy ha kiszáll, ki kell fizetnünk, és azt nem tudjuk. Egyelőre dolgozzuk ki a stratégiát.

– Akkor viszont úgy kellene kitennünk, hogy a pénze itt maradjon.

– Csendestársként nem maradna, a rossz sajtónk viszont marad, akármi köze is van hozzánk. Még ha pusztán csendestárs is.

– Igaz – töprengett el a férfi. – Olyasmit kellene kommunikálnunk bármiféle médiaérdeklődésre, hogy Kardos Gittával már a gyilkosságok előtt megszűnt a kapcsolatunk. Ráadásul jó lenne, ha nem kellene őt most kifizetni, hanem csak ha már beindult az iskola.

– Pontosan! – helyeselt Fanny, majd hangosan kezdett gondolkozni: – A mi szempontunkból ez lenne a legjobb verzió. Rá kell hát vennünk, hogy önként szálljon ki, és írjon alá egy visszadátumozott okiratot, mely szerint, mondjuk, már egy negyedéve nem dolgozik velünk. És persze hagyja bent a tulajdonrészét.

– Ebbe így sosem fog belemenni. Az anyagiakon túl ő ehhez túl konok. Hiszen ismered.

– Ismerem… Gitta akaratos. Fel fog háborodni, és csak azért sem fog belemenni, hogy kihagyjuk az üzletből.

– Ezen ne csodálkozz. Neki legalább annyira fontos ez az iskola, mint nekünk. Ő is valami maradandót szeretne alkotni, és persze szakmailag is komoly eredmény, hogy az alapítók között lehet.

– Márpedig én nem hagyom, hogy egy élet munkája romba dőljön miatta!

– Mindenképpen meg kell győznünk, hogy önként…

– Most mondom, hogy nem fog belemenni!

– Akkor mondj jobbat!

– Nem tudok. – Mondon kétségbeesetten kereste a megoldást, s mint általában, mikor bajban volt, most is hangosan gondolkozott: – Gittának el kell tűnnie.

– Hogy ne tudja megcáfolni az állításunkat, hogy már régebben elhagyott minket?

– Valahogy rá kell vennünk, hogy tűnjön el. Akkor azt mondhatjuk, már jó ideje nem láttuk, és az iskolához sincs semmi köze.

– Ne viccelj, Fanny! Ez ugyanaz. Gitta együttműködésére apellálsz, márpedig mindketten tudjuk, hogy nem fog nekünk segíteni, ha rájön, mire készülünk.

– Pedig érzem, hogy valahol itt van a megoldás. Tudom… ha eltűnik, és nem tud megcáfolni…

Fanny hirtelen felkapta a fejét, és döbbenten Chomarat szemébe nézett. A férfinak eltartott pár másodpercig, mire megértette.

– Fanny…

– Nem látok más megoldást, Étienne!

– Ezt ne…

– Most én hozom elő, amit az imént te: mondj jobbat!

– Tudod, hogy nem tudok!

– Választanunk kell, ezt értsd meg! Az egész életünk, a pályánk, az egzisztenciánk múlik ezen. Jérôme-é is. És én nem akarok azon elbukni, hogy Gitta csinált egy óriási hülyeséget!

– Sosem fogják rábizonyítani.

– Mit számít az, mit mond a bíróság! Hát nem érted?! A sajtónyilvánosság a gondunk, Étienne! Amint ez kiderül, bármelyik firkász rákeres Gittára a neten, és negyedóra múlva már a mi számainkat fogja hívogatni. Csak úgy menekülhetünk meg a botránytól és ezáltal a teljes csődtől, ha akkor, amikor ez majd bekövetkezik, már azt tudjuk mondani, a kolléganő jó ideje nem velünk dolgozik.

– Ha ez bekövetkezik…

– Nem ha! Bekövetkezik. Ez biztos.

Chomarat a nő szemébe nézett.

– Jérôme nem fog belemenni.

– Jérôme nem is fogja tudni. Máris összeomlott. Nem bíznék rá további információt. Ő a másik gyenge láncszem.

Chomarat megrázta a fejét.

– Én erre képtelen vagyok.

– Ó, baszd meg! – csattant fel Mondon, és felpattant az asztaltól.

Negyed óra alatt a második férfit látta összeroppanni, és elege lett belőlük. Dühösen járkálni kezdett, miközben szavai úgy vágtak a társába, akár az éles penge: – Ti, férfiak! Milyen gyengék vagytok, csak a nagy duma! Ha meg tenni kellett, akkor mindig nekem maradt a feladat, és persze Gittának. Most is nekem kell lépnem, hát azt hiszed, nem tudom?

– Te képes lennél rá?

– Ki mondta, hogy én fogom megtenni? Ki?

A férfi meglepetten felnézett.

– Én azt hittem…

– Ugyan már! Szakember kell ide, és én nem vagyok az.

– Én nem ismerek senkit, aki ezt megcsinálná.

– Nem leptél meg. Nekem viszont vannak kapcsolataim.

– Honnan? Ki?

– Nem mindegy? A lényeg, hogy megcsináljam, nem? Neked és Jérôme-nak pedig csak annyi dolgotok van, hogy üljetek és figyeljetek…

– Hála istennek!

– Meg hogy átadjatok nekem fejenként tizenhárom százalékot.

– Tessék?!

– Mindent én csinálok – állt meg a nő Chomarat felett, és kérlelhetetlen tekintettel meredt rá. – És ezt meg kell fizetnetek.

– De hát én vezetem az iskolát!

– Névleg igen. Vezetheted is tovább. De én leszek a többségi tulajdonos. A huszonöt százalékom mellé átadtok mindketten tizenhármat, azzal nekem ötvenegy lesz. Onnantól nem fogunk újra ilyen helyzetbe kerülni, akárki is örökli majd Gitta huszonöt százalékát.

Chomarat a fejét ingatta, de nem látott kiutat. Végül beadta a derekát.

– Én benne vagyok. De hogy vesszük rá Jérôme-ot az átadásra?

– Oldd meg! Ez már a te feladatod lesz.

– Nincs ötletem.

– Az istenit, akkor gondolkozz! Csak egyet nem tehetsz, nem mondhatod el neki, hogy mi történt. Ha meghallja a hírt, majd azt hiszi, hogy az érte utol, aki már Budapesten is rátámadt. Jérôme ezt akarja majd hinni, és el is hiszi, mert nem akar tudni semmiről. Te meg szépen ráveszed az átadásra. Ennyi a dolgod. Minden mást én intézek.

A férfi szóra nyitotta a száját, de Mondon már kifelé ment, és csak az ajtóból nézett vissza. Mutatóujját a férfira szegezte.

– Ezt most ne cseszd el, Étienne! Ezt most ne.

Fanny Mondon legördült a férfi testéről, és lihegve a selyemlepedőre hanyatlott.

Alig egy órája ért haza a parfümőrökkel folytatott válságmegbeszélésről, és nem tétlenkedett. Már a kocsiból felhívta a férfit, akit lausanne-i tartózkodásai alkalmával mindig úgy használt, ahogy kedve tartotta. Ilyenkor lefeküdtek, aztán mindenki ment a dolgára. A nőnek csak erre volt ideje. Úgy gondolta, a rengeteg utazás mellett nem lehet állandó partnere. Egyetlen férfi sem viselné el, hogy csak a sokadik a sorban a munka és a mindenféle egyéb teendő mögött. És itt jött a képbe a volt katona. Ő is hasonlóképpen rendezte az életét, mint Fanny. Járta Európát, és csak ritkán volt Svájcban. De ha mindketten ott tartózkodtak, sosem mulasztották el, hogy találkozzanak.

Egyszerre érkeztek a nő lakásához, és már az előszobában egymásnak estek. Fannyt mindig felizgatta a félelem, és most jócskán kijutott neki belőle, míg dűlőre nem jutott a többiekkel. Ahogy meglátta partnerét, azonnal rávetette magát, az pedig nem kérdezett semmit, hiszen kedvére volt a dolog.

Szűk egy óra elteltével meztelenül hevertek az ágyon, és alig kaptak levegőt.

Elsőként a férfi tért magához, nehézkesen felült, lábát a vastag báránybőr szőnyegre tette, és felemelte földön heverő ingét. A gombok helyén csak árva cérnaszálak meredeztek.

– Varrni is úgy tudsz, mint kefélni? – nézett hátra vigyorogva a nőre, de Fanny nem volt vicces kedvében. Meglendítette a lábát, és vesetájékon rúgta a férfit. Az felnyögött.

– Jól van, na! Csak kérdeztem!

– Pontosan tudod, hogy nem fecsérlem az időmet ilyesmire.

– Valamiben csak el kell mennem.

– A gardróbban van ing. Negyvenkettest hordasz, nem?

– Minek van a szekrényedben negyvenkettes ing?

– Szerinted?

– Elképesztő vagy.

A férfi vigyorogva megcsóválta a fejét, felállt, majd elhúzta a gardrób tolóajtaját. Miközben a fél tucat celofánba csomagolt ing között válogatott, Fanny végigmérte Ludovic Ballát.

Inkább szikár volt, mint izmos, de egyetlen gramm felesleg sem volt rajta. Hátán táncot jártak az inak, miközben nyújtózkodott. Vékony volt, kék szemű, erősen őszülő haját tüskére vágatta. Markáns arcát ráncok barázdálták, de ötven événél így is fiatalabbnak látszott. A nő kedvtelve nézte, amint végre kiválaszt egy hófehér inget, letépi róla a borítást, aztán felpróbálja. Mikor a tükörben látta, hogy jól áll, a szék karfájára dobta, és meztelenül visszamászott a nő mellé. Az asszony odabújt hozzá, és megmarkolta a hímtagját.

– Egyre lassabban regenerálódsz.

– Ebben a korban már az is szép teljesítmény, ha egyáltalán feláll.

– Hülye vagy.

– Te meg fehérmájú.

– Nem vitatom. – Fannyi megharapta a férfi nyakát, majd hirtelen felült, és végigmérte a másik testét. Ujjai egy heget tapintottak a mellén.

– Kés?

– Az. Már régi.

– És ez? A kör alakú?

– Golyó

– Veszélyes helyen van. A szíved fölött.

– Nem ment mélyre. Megállt az izomban.

– Hol szerezted?

– Afrikában.

– A légióban?

– Ott.

– Sosem mesélsz róla.

– Nem női történetek azok. Néha én is szeretném elfelejteni azt a tizenegy évet.

– Egyáltalán miért léptél be, ha így kikészít?

– Menekültem. Már meséltem, hogy el kellett jönnöm Szegedről.

– Sosem tudom megjegyezni azt a városnevet.

– Bonyolult nyelv.

– Mi elől menekültél?

A férfi elhúzta a száját, és elgondolkodott. Nem tudta, jól teszi-e, de hát már huszonöt év eltelt azóta.

– Huszonhat éves voltam. Verekedtem egy diszkóban, aztán akit megcsaptam, elesett. Hetekig kómában volt, s amikor magához tért, abban sem volt köszönet. Agykárosodás. Nem akartam börtönbe menni, hát megszöktem. Így kötöttem ki a légióban, ott el lehetett tűnni. Legalábbis akkoriban még el.

Fanny komolyan bólintott. Valójában már ismerte a történetet. Amikor ráébredt, hogy sűrűbben fog találkozni a férfival, mert annak szexuális kisugárzása magával ragadta, felfogadott egy magánnyomozót, aki kicsit utánajárt Ludovicnak. Mondon nem kedvelte a meglepetéseket, inkább fizetett a bizonyosságért.

Három hét elteltével a magánnyomozó visszatért, és elmondta, hogy Balla alighanem behajtó. Járja a kontinenst, és szívességeket tesz jó pénzért. Hogy miféle szívességeket, azt nem tudta meg, de a férfi fegyver nélkül egy lépést sem tett. A fekete pisztoly most is ott volt a közeli széken, a levetett nadrág derékszíján. Ez legalább annyira idegesítette Fannyt, mint amennyire izgatta. De általában az izgalom kerekedett felül.

– Miért nem mentél később haza?

– Haza? Nincs ott nekem semmim.

– Azóta nem is jártál Magyarországon?

– De. Időnként. De itt jobb élni.

– Itt? Miért, hol élsz pontosan?

Ludovic összefonta a tarkója alatt a karját, és derűsen nézett az asszonyra.

– Nem fognád meg inkább a farkam?

– Kérdeztem valamit.

A férfi elkomorodott.

– Mi ez? Kihallgatás?

– Nem. Csak érdekel, hol laksz, mit csinálsz.

– Mire ez a hirtelen támadt érdeklődés?

– Lehet, hogy munkát akarok adni neked.

– Miféle munkát? Azt sem tudod, mivel foglalkozom.

– Pont ezért kérdezgetlek.

– Mit akarsz?

Fanny felkelt, és a székhez ment a férfi nadrágjáért. Felemelte, és kivette a tokból a fekete pisztolyt.

– Minek ez neked?

– Tedd le – mondta halkan a férfi, bár attól nem tartott, hogy a nő kezében elsülne a fegyver. Egy jól biztosított Glock volt, véletlenül nemigen lehetett lőni vele.

– Mindenhová ezzel mész.

– És?

A nő visszament az ágyhoz, és megállt Balla felett. A férfi kinyújtotta a kezét, és ujjait a nő lába közé dugta. Simogatni kezdte az asszonyt, aki felnyögött, de a pisztolyt nem tette le. Egy perc múlva Ludovic abbahagyta a kényeztetést.

– Ki vele, Fanny!

– Folytasd!

– Csak akkor folytatom, ha elmondod, mi a fenét akarsz.

– Szemét!

A férfi beljebb lökte az ujját, és megfeszítette. Mondon felszisszent.

– Ez fáj! – A fegyvert ráfogta Balla mellkasára. – Ne merészeld még egyszer!

Ludovic megismételte a lökést. Durva mozdulat volt, most már két ujjal hatolt a nőbe.

– Mit akarsz?

Mondon felsikoltott, de nem lépett hátra, és a férfi kezét sem próbálta meg eltolni.

– Ezt kéne használnod. – Felmutatta a Glockot, aztán a férfi mellére hajította. A fegyver nagyot puffant, majd lecsúszott a lepedőre.

– Miből gondolod, hogy egyáltalán szoktam használni?

– Elfelejtetted, mi a szakmám? – A nő megszagolta az ujját, majd ránézett a férfira. – Lőpor. Friss. Szerintem nincs több pár órásnál.

– Lőgyakorlaton voltam.

Fanny kihúzta a lába közül Balla kezét, és az orrához emelte.

– Ezen is lőpor van.

Letérdelt az ágy mellé, és a férfi ágyéka fölé hajolt. Orrával megérintette a merevedő péniszt.

– És itt is van lőpor. Nem mostál kezet vizelés előtt, Ludovic?

– Utána szoktam.

– Pedig megtisztelhetnéd a barátodat azzal, hogy tiszta kézzel nyúlsz hozzá. És megtisztelhetnél engem is, hogy tiszta farokkal érkezel.

– Annyi minden kerül a szádba, egy kis lőpor igazán nem számít.

Mondon megint belebokszolt a férfi veséjébe, aztán felpattant, és ráült.

– Tedd be! – utasította Balla, de a nő a fejét rázta.

– Majd ha ezt megbeszéltük.

– Mit akarsz?

– Valaki útban van nekem.

– Hát kerüld ki.

– Nem lehet.

– Akkor lépd át.

– Neked kell átlépned.

Balla a fekete pisztolyra pillantott.

– Azt akarod, hogy mutassam be a másik barátomnak?

– Valami ilyesmire gondoltam. – Az asszony kicsit megemelte a csípőjét, majd rácsúszott partnerére. Mindketten felszisszentek.

– Ne hagyd abba!

– Még nem mondtál igent.

– Még nem beszéltünk árról.

– Azt gondoltam, nekem barátilag megoldod.

– Nem keverném az üzletet a magánélettel.

– Bennem van a farkad. Máris kevered.

– Még nem mozgok. Ez egyelőre határeset.

– Mennyi?

– Tíz lepedő.

– Nem sok az?

– Akkor csináld te.

– Ha meg tudnám csinálni, már el volna intézve.

– Hát erről beszélek.

– Megkapod.

A férfi meglökte a csípőjét, beljebb tolakodott, és elmosolyodott.

– Máris megkaptam.

– A pénzt kapod meg. Csináltál már ilyet máskor?

– Kell ezt neked tudni?

– Igaz… megoldod, vagy kiadod valakinek? Én nem ismerek mást rajtad kívül.

– Megint megkérdezem: kell ezt neked tudni?

– Oké.

– Kiről van szó?

– Majd elmondom. Most azonban más dolgunk van…

19

A Budapesti Rendőr-főkapitányság Teve utcai épülete kívülről inkább tűnt luxusszállodának, mintsem egy nemzeti rendőrség főhadiszállásának. A kék üvegpalota oldalán vastag csíkokban csorgott le az eső, az északi oldalon pedig permetté zúzódtak a cseppek, ahogy az erős szélben nekiverődtek az üvegtábláknak.

Csontos alezredes felvette a kabátját, és a kijárat felé indult, amikor kopogtattak, majd szembe találta magát a belépő Kárpáti őrnaggyal.

– Jó reggelt, főnök!

– Jó, hogy jössz. Gyere velem!

– Hová? – lepődött meg az asszony, aki elengedte maga mellett a főnökét, aztán a nyomába szegődött a folyosón.

– Az ügyészhez indultam.

– Az Abonyi utcai ügy miatt?

– Mi másért?

– Mit akar már megint? Tegnap voltunk nála referálni.

– Most megint jelentést akar.

– Nem mondtad neki, főnök, hogy egyszer ő is idejöhetne? Naponta óráink mennek el azzal, hogy jelentéseket gyártunk neki, meg házhoz megyünk az úrhoz. Ott aztán lecsűr minket, hogy nem halad a nyomozás, miközben jórészt azért nem halad, mert az ő információéhségét kell jelentésekkel meg seggnyaló megbeszélésekkel csillapítani.

– Igazad van, Tekla. Az a gond, hogy az a kis fasz ebben az ügyben látja élete nagy lehetőségét.

Beszálltak a liftbe, az alezredes megnyomta a -1 szint gombját. Tekla megvonta a vállát.

– Ha jobban belegondolunk, igaza van.

– Kinek?

– Az ügyésznek. Ez tényleg élete nagy ügye lehet.

– Majd a bíróságon az lesz. Ott brillírozzon az a kis pöcs! – dühöngött az osztályvezető. – Egyelőre még nem ott tartunk! Lövésünk sincs, mi történt abban a lakásban. Ez a majom még az egyetemen koptatta a padot, ha ugyan bejárt egyáltalán órára, amikor én már zsaru voltam. És akkor ez mondja meg nekem, hogyan nyomozzak! Az agyam eldurran!

Megállt a lift, a két rendőrtiszt kiszállt a mélygarázsban. A fehér Golf a terem túlsó felén parkolt.

– Mostanában egyre inkább kiakasztanak téged az ügyészek.

– A faszt! Csak ez az új generáció. Húsz éve leültünk az öreggel, megittunk egy konyakot, megbeszéltük az ügyet, aztán ő szépen elvitte bíróságra. Ma meg magázódva tárgyalunk huszonéves jogászkákkal, akik öltönyben és nyakkendőben látják először a gyanúsítottat, mert félnek kimenni egy mocskosabb helyszínre! Olyanok ugatnak bele emberölési ügyekbe, akik soha nem mertek bemenni egy boncolásra…

– Nyugi, főnök – csitította Csontost a nyomozónő, miközben beültek a Volkswagenbe, de az csak folytatta: – …fogalmuk nincs, mi megy az utcán! Fogalmuk nincs! – A férfi a volánra csapott. – Jogászcsaládban születnek, a széltől is óvják őket, aztán jön egy elit gimnázium, ahol megint csak nem találkoznak az élettel. Utána be az egyetemre csupa hasonszőrű közé. Burokban nőnek fel, sosem kapnak egy pofont, nem ugatja le őket az utcán egy hajléktalan, soha senki nem köpött a cipőjükre. Fingjuk nincs az életről, de kijönnek az egyetemről méteres egóval, és huss! Be egy bíróságra vagy ügyészségre. Az meg, ugyebár, megint csak elefántcsonttorony. Nem tudják, mi megy kint, de az a baj, hogy nem is érdekli őket. Az igazság esetleg belerondítana az egyébként oly szépen kialakult képbe…

– Nyugalom…

– …és ott vannak huszonöt évesen az ügyészségen, és sorsokról döntenek. Nulla élettapasztalattal. Kiengedi a rablót, mert nehéz gyerekkora volt, de becsukja a bolti tolvajt, mert ő is abba a boltba jár, és hát felháborító, hogy mik történnek!

– Állj már le! Mire odaérünk, csak annyit fogsz neki mondani, mint a malacka a viccben, hogy baszd meg a létrádat! Nyugi.

– Ne nyugtass már engem!

– Nézzük máshogy a dolgot.

– Na, még egy okos! Ne kímélj! Mi az elméleted?

– Én mindig úgy vagyok az ügyésszel, főnök, hogy az a szabálykönyv része.

– Nem igazán értelek.

– Focihasonlat.

– Mióta érdekel a foci?

– Sosem érdekelt, viszont egy barátomtól hallottam ezt a metaforát, és a magamévá tettem. A lényeg, hogy ezek a szabályok, hát ezekkel focizunk. Az ügyész a pálya része, akár a szögletzászló. Az is útban van, mégsem lehet kihúzni.

– A gond csak az, hogy normális szabálykönyvvel sokkal több gólt tudnánk rúgni.

– Nem mi írjuk a könyvet. Ezekkel a keretekkel ennyi telik.

– Mondd ezt el majd annak a ficsúrnak is.

– Szívesen.

Csontos, mialatt a rámpán kihajtottak az utcára, átsandított Teklára, és szemügyre vette növekedő pocakját.

– Inkább ne – bökte ki végül a férfi.

– Mit ne?

– Inkább ne mondd el az ügyésznek. Jól beolvasol neki, aztán pár nap múlva elmész két-három évre babázni. Én meg itt maradok a szarban egy felhergelt ügyésszel a nyakamon.

– Akkor csendben maradok – vigyorgott Tekla. – Amúgy is csak meg akartalak nyugtatni.

– Kurvára nem sikerült. Ez alapján bele sem merek gondolni, mit csinálnál, ha egyszer igazán fel akarnál idegesíteni.

– Bocs.

A kocsi rákanyarodott a Róbert Károly körútra.

– Tudod, mivel tudnál igazán megnyugtatni?

– Mivel?

– Ha azt mondanád, az öreg tette.

– Megölte a másik négyet, aztán öngyilkos lett?

– Aha. Na, ez aztán tényleg megnyugtatna.

– Ki kell hogy ábrándítsalak. Tutira nem történhetett így.

– Már biztos?

– Teljesen.

– És mi biztos még?

– Szinte semmi egyéb.

– Mi az istent csinálnak a szakértők egész nap!?

– Ütöm-vágom őket, hogy haladjanak az üggyel, és lassan állnak össze a kép darabkái. Ahogy már az elején is sejtettem, ez nem gyilkosság-öngyilkosság volt.

– Kár. Jó lett volna letudni ezt a nagy halom trágyát.

– Basztatnak?

– Persze. – A férfi kibámult a szélvédőn. Az esőcseppeket vörösre festette a tilosat mutató lámpa fénye.

– Az ügyész csak a dolog egyik fele?

– Fele? Hah! Jó, ha a tizede.

– Zöld.

– Mi van?

– Zöld a lámpa.

– Ja!

– A főnökség?

– Az hát. A sajátom óránként hív, az ő főnöke szintén, aztán persze az országos főkapitányságon is vannak páran, akiknek benne vagyok a telefonos emlékeztetőjében: „Csontost kúrogatni!” Komolyan mondom, szerintem csináltak ott fent egy osztályt, ami csak azért van, hogy piszkálja azt a kevés embert, aki még nyomoz!

Tekla megrázta a fejét.

– Ez hülyeség. Aligha van ilyen osztály.

– Biztos nincs?

– Nincs hát. Ez minimum igazgatóság lehet.

– Nálad a pont.

– Kösz. Mit akar ma Keresztes?

– Gőzöm sincs. Tájékozódni. Meg majd kér egy jelentést, hogy mi történt az előző jelentés óta. Most írjam le neki, hogy azóta annyi történt, hogy a kérésére megírtam a jelentést, ami meg az előző jelentéskérése óta eltelt semmit taglalta, aztán írtam még négy jelentést felfelé?!

– Ki érdeklődik fentről?

– Mindenki, akinek parkettás a vállán a rangjelzés és pizsamanadrágot hord. Szerintem nem nagyon van Pesten tábornok, aki nem csörgetett meg az eset óta.

– Építed a kapcsolatokat? – kérdezte gúnyosan a nő.

– Menj a francba! Kinyírnak, ha nem kapjuk el ezt a gyilkost.

– Akkor ne akadályozzanak.

– És ezt ki mondja el nekik?

– Neked kéne. Te vagy a főnök.

– Kösz! Egyszerűbb lesz, ha én is felcsináltatom magam, és elmegyek szülni.

– Az is egy megoldás.

Bekanyarodtak egy kisebb utcába.

– Mire jutottak a szakértők?

– Van pár új fejlemény. A helyszínen műanyag darabokat találtak a technikusok. Egy mobiltelefonból származnak.

– Hol a többi része?

– Ez az érdekes. Sehol.

– Tehát járt ott valaki, és elvitte.

– Igen.

– Vagy hetekkel korábban tört össze a mobil, és az öreg ritkán takarított.

– Lehet, de ebben te sem hiszel.

– Nem hát. Mi van az öreggel, aki öngyilkos lett?

– Nem lehetett öngyilkos. A boncolás igazolta az orvos helyszíni jelentését. A fegyvert tartó keze törött volt. A csuklója. Nem tudta volna fejbe lőni magát, vagy ha mégis, csak jelentős fájdalmak árán.

– Talán abban a felfokozott állapotban nem törődött a fájdalommal – kockáztatta meg Csontos.

– Nem logikus. Ha törött a jobbom, ballal lövöm magam fejbe, még akkor is, ha egyébként jobbkezes vagyok. Nem?

– Az volna életszerű. Mikor tört el a csuklója?

– Friss törés. A doki azt mondta, el tudja képzelni, hogy közvetlenül a halála előtt.

– Hogyan tört el?

– Rúgástól. A boncoláson megvilágították egy speciális lámpával, és egy cipőorr recés széle rajzolódott ki a borsócsont körül.

A férfi felsóhajtott.

– Tudod, mit fog mondani elsőnek az a fasz?

– Melyik? Az ügyész?

– Aha. Azt fogja kérdezni, összehasonlítottuk-e már a recés nyomot a cipőtalp-nyilvántartással.

– Nincs is olyan, hogy cipőtalp-nyilvántartás.

– Én tudom – vont vállat gyanús nyugalommal Csontos. – De az a majom a Helyszínelőkből szokott tájékozódni. Tudod, mit mondott a múltkor a Keszthelyi-gyilkosságnál? Hogy ennyi bizonyíték miatt nem csukja be a gyanúsítottat, hanem szabadlábra helyezi, de azért állítsak rá valakit.

– Hogyhogy állíts rá? Mi az, hogy állíts rá? Ilyen csak a filmeken van.

– Hát ő ezt nem tudja. Fogalma sincs, hogy egy rendes figyelés legalább hat-nyolc kocsi meg tizenöt ember. Honnan a tökömből szedjek ennyit?! Csak azt kellett volna tennie, hogy becsukja a pasast, de hát neki kétségei voltak. Nincs olyan, hogy csak úgy ráállítok valakit egy gyanúsítottra! Idióta.

– Mi van a sajtóval?

– A sajtóiroda tartja a frontot, de a rámenősek engem csörgetnek meg. Alig győzöm elhajtani őket.

– Láttad a reggeli lapokat?

– Ja. Meg az estieket, meg a híradókat. Celebek leszünk a végére, én mondom.

– Vagy munkanélküliek. Fent elviselik a médianyomást?

– Á, dehogy! Ezért is engem csesztetnek. Ők se tudnak mit mondani a sajtónak, és ez kellemetlen számukra. Ezért aztán engem piszkálnak, amitől megint csak nem tudok a lényegre koncentrálni.

A nő megköszörülte a torkát.

– Mindjárt ott vagyunk. Nem vehetnénk át a részleteket addig?

– Igazad van. Mi van még?

– Tudod, hogy az áldozatok egy részét egy díszpárnán keresztül lőtte le a gyilkos.

– De nem értjük, miért tompít egyes lövéseket, ha nem halkítja le az összeset.

– Ez csak az egyik dolog. A másik az, hogy abban az esetben, ha az öreg lett volna a tettes, akkor érthetetlen, hogy egy alapvetően indulatinak látszó cselekmény során miért tesz valaki párnát a fegyverre? Aki bekattan, azt nem érdekli, hogy ki hallja meg a lövéseket. Ez viszont tudatos gondolkodásra vall. Ha az öreg tette, pontosan a tudatos gondolkodás az, amire abban az állapotban képtelennek kellett lennie.

– Jogos.

A Golf megállt az ügyészség épülete előtt. A két nyomozó sietve átvágott a járdán, és beléptek a fogadótérbe.

– Az sem áll össze – folytatta Tekla –, hogy több hullán találtunk ütésnyomokat és sérüléseket. Az öreg kezén viszont nem volt sérülés. Márpedig ilyen erejű behatásoknál az okozónak is sérülnie kell.

– Ahogy elnéztem a boncolási fotókat, az öreg örülhetett, hogy egyáltalán él, nemhogy még megverjen valakit.

– Így igaz.

Elindultak felfelé a lépcsőn. Egymás mellett baktattak a megkopott fokokon.

– Mi van a fiolával?

Tekla beharapta a szája szélét. Már megbánta, hogy éjjel kiteregette a kártyáit Kardos Gittának, és tudta, hogy ezt soha nem fogja elmesélni a főnökének. A tíz körméről is lekapnák érte. Fáradt volt, és akkor jó ötletnek tűnt, hogy rátörjön a parfümőrre. Ma már máshogy csinálná.

– Mire gondolsz?

– Azt mondtad elsőre, hogy neked nagyon ismerős, és már láttál ilyet valahol.

– Ja, igen… Azóta sem ugrott be, hol láthattam.

– Kár. Mi van a tartalmával?

– Egyelőre nem találtunk vegyész szakértőt.

– Az meg hogy lehet?

– Mert olyat kell keresnünk, aki ezt a szakvéleményt úgy is elkészíti, hogy majd valamikor ki lesz fizetve. Szóval puszira kéne melóznia.

– Vagy úgy. Már megint.

– Állandósulni látszik a helyzet, igen.

Az ügyész irodájának ajtajához értek. Az alezredes felsóhajtott.

– Én beszélek. Te csak akkor szólj közbe, ha már nem vagyok elég diplomatikus.

– Ki fogsz akadni?

– Ez a nyálas mindig kiváltja belőlem.

– Mi lenne, ha egyszerűen csak jól megvernénk? Ki hinne neki?

– És a babád?

– Az igaz… Fogadjunk?

– Mire?

– Hogy mi lesz az első mondata.

– Arra nem fogadok. Úgyis tudom.

– Akkor menjünk be.

Csontos kopogott, aztán benyitott az ajtón.

Keresztes felnézett az iratból. Talán harmincéves lehetett, vékony alkatú, kese hajú, keret nélküli szemüveget viselő férfi.

– Jó reggelt, alezredes úr! Éppen a boncolási jelentést olvasom, látom, hogy recéket találtak az elhalt csuklóján. Összehasonlították már a nyomot a cipőtalp-nyilvántartással?

20

Vértes Csaba gépe billegve leszállt a lausanne-i repülőtéren. A kis Cessna egyszer elpattant a betontól, de aztán már a földön maradtak a kerekek, és odagördült az alig buszpályaudvar méretű terminálhoz. A pilóta végre leállította a motort, és ránézett a nyomozóra, akinek elfehéredett ujjai lassan elengedték a karfát.

– Megérkeztünk.

– Hála istennek!

– Féltél?

– Sosem utaztam még ilyen kis géppel.

– Útközben nem tűntél megszeppentnek – nevetett Galló Gábor, a Cessna tulajdonosa.

– Az Alpok azért elég húzós volt.

– Ne viccelj, nem is repültük át. A völgyekben lavíroztunk.

– Hát éppen ez az!

Kikászálódtak az ülésből, és a forgalmi épület felé indultak.

Galló a Vértest foglalkoztató biztosító egyik vezérigazgató-helyettese volt, és aznap hajnalban döntötte el, hogy Svájcba repül kicsit pihenni. A reggeli megbeszélés után a büfében kávézott, ahol szóba elegyedett Vértessel, és gratulált neki a Szentjóbi-ügy megoldásához.

A nyomozó a kapucíner felett elmesélte, hogy az ügyből talán később is tudna a biztosító profitálni, ám ehhez még be kell cserkésznie valakit. Mikor Galló megtudta, hogy az, akit Vértes keres, éppen Svájcba utazott, hangosan felnevetett, és felajánlotta, hogy a detektív kísérje el, hiszen ő éppen Genfbe tart. Vértes igyekezett elhárítani a felajánlást azzal, hogy neki igazából Lausanne-ban van dolga, de az igazgató nem tágított. Közölte, hogy neki Lausanne is megfelel, és nem tart semeddig, hogy módosítson a terveken. Ráadásul így nem fog unatkozni az úton.

Mire Vértes észbe kapott, már a repülőtéren voltak, aztán egy csodálatos, majdnem négyórás repülőút után, délután hat körül landoltak Lausanne-ban. Az ötlet hirtelen jött, de a férfi úgy volt vele, az ilyenek sok esetben meghozzák a kívánt eredményt. Még jól is jöhet, hogy ilyen meglepetést okoz a nőnek, aki, mint azt a Kempinskiben megtudta, hajnalban kocsit bérelt sofőrrel, és hazaindult Svájcba.

A terminálban a két férfi elbúcsúzott, a nyomozó pedig fogott egy taxit. Már korábban kiderítette, hol van Kardos Gitta irodája, így bemondta a tóra néző irodaház címét. A kocsi ablakából nézelődve meg kellett állapítania, hogy a nő nagyon szép helyet választott lakhelyül.

A város barátságos volt, egyszerre elegáns és modern. Az épületek nem nyúltak az égig, tervezőik megmaradtak az emberi méreteknél. A cseréptetős, három-négy emeletes házak, az üveggel borított irodák vagy a vászon előtetős kis kávéházak otthonos városképet festettek. Csabát kifejezetten elbűvölte, hogy akármerre kanyargott az út, mindenütt tisztaság fogadta. Az utak takarítva, sehol egy eldobott csikk, sehol egy gazcsomó, amely erős szárával átküzdötte magát a járda résén. A parkok füve gondosan nyírva, a fák megmetszve, a sövények tökéletesen karbantartva. Látszott, hogy itt nem csak a pénz és az ízlés van meg, hanem a mentalitás is a rend mellett szól.

– Megérkeztünk – szólt hátra a sofőr, miközben a Mercedes lehúzódott a járdaszegélyhez.

Vértes fizetett, kiszállt, és bement az üvegajtón. A recepciós mosolyogva várta, a nyomozó pedig angolul köszöntötte.

– Jó estét, Kardos Gittát keresem.

– Jó estét, uram. A hölgy már elment.

– Ó! – a férfi az órájára pillantott. Majdnem hét volt. – Nem mondta, hová megy innen?

– Miért érdekli, uram, ha szabad kérdeznem?

– Együtt vacsoráztunk volna.

– Ah, értem. Nem, uram, sajnos nem említette, hová indul.

– Köszönöm.

Megértette, hogy nem fog többet megtudni. Ez mégiscsak Svájc, felesleges lenne egy alapvetően diszkrét alkalmazottat arra kérni, hogy többet áruljon el neki, mint amit bárkinek elárulhatna. Csak gyanút fogna az illető. Kiment az utcára, és elővette a noteszét. Svájci kollégája jó munkát végzett, a jegyzetek között ott állt Kardos Gitta lausanne-i bérelt lakásának a címe is. Ismét leintett egy taxit, és a sofőrnek bemondta a címet.

Amikor megérkezett és kifizette a taxit, a sarki üzletben hirtelen ötlettől vezérelve vett egy üveg chardonnay-t. Az apartmanház egyszintes volt, a körbefutó folyosóról nyíltak a lakások, melyeket jellemzően üzletemberek, diákok tehetős szülei, valamint a középosztályba tartozó hivatalnokok béreltek. A parfümőr lakása a függőfolyosó végén volt. Vértes bekopogott.

Kardos Gitta éppen vacsorához készülődött, amikor halk kopogást hallott a bejárat felől. Letette a sajtot és a salátát, amit egy tálcán éppen be akart vinni a nappaliba. Nem sokkal korábban fürdött, most kissé fázósan összehúzta magán a puha fürdőköpenyt, és kiment az előszobába.

Amikor kitárta az ajtót, a szava is elállt a meglepetéstől.

– Maga?!

– Jó estét…

– Mit akar?

– Elnézést, hogy csak így magára törtem.

– Ugye, tudja, hogy hol van?

– Pontosan mire gondol?

– Arra, hogy most nem Budapesten beszélgetünk, hanem Svájcban. Maga mégis úgy tesz, mintha csak beugrott volna.

– Nézze…

– Mit akar? – Gitta az első sokk után hirtelen megijedt. Most örült csak igazán, hogy nem kapcsolta ki a biztonsági láncot.

– Beszélni szeretnék magával.

– Miért nem hívott fel?

– Személyesen kell beszélnünk.

– De én nem akarok magával most beszélgetni. Hát nem érti, hogy ez nem normális?

– Fontos lenne, hogy szót válthassunk.

– Nem! Jézusom! Maga halálra rémít! Miért utazott ezer kilométert?!

– Nem bántom.

– Hagyjon! – csattant fel az asszony. – Ha nem megy el, hívom a rendőrséget.

– Mondom, hogy nem akarom bántani.

A nő végigmérte Vértest, majd beleszagolt a levegőbe. Nem érzett fenyegetést, ez volt az első és legerősebb megérzése. Kávé és fogkrém illata lengte körül a biztosítási nyomozót. Gitta becsukta a szemét, és csak az orrát használta. Nem, gondolta, nem fogkrém. Mentolos cukorka. Aztán a ruhájából valami más is áradt. Valami üzemanyag. Talán benzin. Mégsem. Tudta, hogy már érzett ilyet, tulajdonképpen egy jól ismert illatkompozíciót nem ismert fel azonnal, de gyorsan összerakta a mozaikot. Benzin és fertőtlenítőszer, kávé és a tömeg félreismerhetetlen bűze. Repülőtér! Hát persze. És akkor ez nem benzin, hanem kerozin. Vértes egyenesen a repülőtérről érkezett, és azonnal idejött.

Valami nagyon fontos lehet neki.

De csak izgalmat érzett rajta, ám ebben most nyoma sem volt szexualitásnak.

Csak ideges volt, valamit nagyon közölni akart, ezért az otromba mód, ahogy rátört. Nem volt benne fenyegetés, ám az asszonyt már azzal is megijesztette, hogy csak úgy megjelent.

Gitta most nem volt felkészülve semmiféle beszélgetésre. Egyszerűen félt, minden ésszerű ok nélkül. Becsapta az ajtót, és ráfordította a kulcsot.

– Menjen el! – kiabálta, és elhátrált az ajtótól.

Vértes felsóhajtott, és kopogott.

– Kérem, hallgasson meg!

– Menjen már innen!

– Munkát szeretnék adni magának.

– Nem érdekel!

A férfi tudta, hogy most már azt kockáztatja, hogy a nő valóban kihívja a rendőrséget. Magyarként semmi esélye nem volt a svájci zsarukkal szemben, simán becsukják reggelig, ha itt találják. Nem így tervezte, de ahhoz, hogy tovább tudjon lépni, ki kellett játszania a fő aduját.

Ismét bekopogott.

– Gitta!

– Máris hívom a rendőrséget.

– Egyetlen szót mondok magának. Ha nem érdekli, elmegyek. De ha érdekli, nyissa ki az ajtót, és hadd mondjam el, amit szeretnék.

– Nem érti, hogy tűnjön innen a fenébe!?

– Szentjóbi Barnabás.

Az ajtó túloldalán csend volt.

Teltek a másodpercek, s Vértes már arra gondolt, feleslegesen utazott idáig, amikor kattant a zár, és az ajtó kinyílt. Kardos Gitta durcásan karba tett kézzel állt az előszobában, arca halálsápadt volt. Egy ideig mereven bámulta a férfit, majd megfordult, és bement a nappaliba.

Vértes észrevétlenül felsóhajtott, belépett, becsukta maga mögött az ajtót, és követte a nőt. Nézte az asszony alakját, és megállapította, hogy remekül fest a puha köntösben is.

Gitta a kedvenc karosszékébe ült, és morcosan maga alá húzta a lábát. Máris megbánta, hogy beengedte a férfit. Nem volt rendesen felöltözve, kisminkelve. Nem számított vendégre, ám a Szentjóbi név okozta sokk egy pillanatra kikapcsolta az agyát, és ajtót nyitott. Tudta, hogy hibázott, de ez azon ritka alkalmak egyike volt, amikor agya helyett az ösztönei irányították. Sok volt neki, ami az elmúlt egy-két napban történt. A gyilkosságok, Tamási támadása, a rohanás, a beszélgetés a rendőrtiszttel – és most Vértes. Nem értette az egészet, minden kusza volt és kavargó.

Szótlanul bámulta a férfit, aki meglehetősen tétován álldogált a nappali küszöbén.

Az asszony megértette, hogy a másik sem teljesen biztos a dolgában.

Egyszerre inkább lehetőséget látott a helyzetben, és már nem szorította össze vasmarokkal a gyomrát a félelem. Ha Vértes is ilyen bizonytalan, lehet, hogy csak vagdalkozik Szentjóbi említésével? Meg kell hát próbálnia előnyt kovácsolni a helyzetből. Ugyan mit tudhat a férfi a producerről? És egyáltalán, ki ez az ember? Először írónak tűnt, majd detektívnek, most meg már egyenesen kalandornak látszott, ahogy ripsz-ropsz átutazta Európát azért, hogy bekopogtasson hozzá.

Gitta furcsamód romantikusnak érezte a helyzetet, és vonzónak találta a férfit, sőt most már kíváncsi is volt rá.

Nagyvonalú mozdulattal a tőle balra álló karosszék felé intett, amely egy kényelmes, régi darab volt, és kissé alacsonyabb annál, mint amiben ő ült. Ahogy a férfi belesüppedt, fél fejjel lejjebb ült, mint Gitta, így fel kellett néznie a nőre. Vértes az asztalra tette az üveg chardonnay-t, de ehhez kényelmetlenül nyújtózkodnia kellett. A parfümőr megtette az első, alig látható lépést, hogy fölénybe kerüljön.

– Nos?

– Elnézést kérek, hogy csak így magára törtem.

– Mit akar Szentjóbival?

– Ismeri?

– Persze. Az ügyfelem volt. Magát viszont láthatóan mégsem ismerem. Ki maga valójában?

A detektív megköszörülte a torkát, és átadott egy plasztikkártyát.

– Vértes Csaba. Tessék, nézze csak meg!

– A neve tehát igaz – pillantott bele a parfümőr a személyi igazolványba, majd visszaadta a férfinak. – És valóban író?

– Nem. Sajnálom, ezzel becsaptam önt. De csak így kerülhettem a közelébe.

– Nem biztos az, de nyilván maga tudja, miért kellett ilyen aljas módon a bizalmamba férkőznie. – Gitta felöltötte legmegvetőbb arckifejezését, de csak megjátszotta a sértődést.

A férfi valójában mulattatta és elismerésre késztette. Az író története, aki anyagot gyűjt, újszerű ötletnek bizonyult, és célt is ért vele. Gitta pedig szerette a kreatív megoldásokat. Nem akarta azonban, hogy az elismerést a másik is megérezze.

– Szóval? Ki maga valójában?

– Egy biztosítónak dolgozom.

– Mint mi?

– Nyomozó vagyok.

– Nocsak! Még valami, ami igaz?

– Szentjóbi csalást követett el, ezért bíztak meg az üggyel.

A nő beharapta az ajkát. Ettől sokszor tartott már korábban is szakmai életében. Egyszer valami majd balul sül el – és most össze is jött minden. Két napon belül a második olyan üggyel szembesítették, ami miatt felelősség terhelte.

– Mi közöm hozzá?

– Mindjárt megvilágítom – bólintott komolyan a férfi, és a zsebéből egy diktafont húzott elő, és az asztalra tette. Mivel a nő nem mondott semmit, hát elindította a felvételt:

„– Kicsit… kicsit meggyorsítottam az ügymenetet.

– Meggyorsítottad?! Hogyan?

– Ez a parfümőr segített.

– Ne kelljen már minden kurva mondatot harapófogóval kihúzni belőled!

– Oké, oké… szóval a nő egy speciális illatot juttatott abba a helyiségbe, ahol a biztosító képviselőivel tárgyaltam, és hát… nos… ez úgy hatott rájuk, hogy simán aláírták azt a papírt, ami kellett.

– Miféle papírt?

– Amivel a biztosító elismeri, hogy jogos a követelésem, és garanciát vállalnak, hogy két héten belül fizetnek.”

A férfi kikapcsolta a diktafont, és visszacsúsztatta a zsebébe. Egy percig kihívóan nézte az asszonyt, aki állta a pillantását, aztán hirtelen elfogyott a türelme, és ingerülten legyintett egyet.

Gitta felállt, és töltött magának egy martinit.

– Kér?

– Miért ne?

A nő letett egy poharat a férfi elé, és mellé a palackot is.

– Szolgálja ki magát.

Újabb perc telt el, mire Gitta lehiggadt annyira, hogy ura legyen szavainak.

– Ki vele! – vakkantott rá Vértesre.

A férfi kényelmesen hátradőlt a karosszékben, lábát keresztbe tette, ujjait egymásnak támasztotta. Láthatóan nyeregben érezte magát.

– Szentjóbi csalt. Azt hiszem, ez egyértelmű.

– Magának.

– Felgyújtotta a csárdát, mert már-már csődbe ment, és úgy akart szabadulni, hogy a biztosító majd fizet neki. Nem új történet, gyakran megesik. Csakhogy itt most nagyjából százötvenmillió forintról volt szó… – Vértes sokatmondó pillantást vetett az asszonyra. – Az még itt is sok. Cirka félmillió euró.

– Hogy jövök én a képbe?

– Mint bűnsegéd. Azt hittem, ez egyértelmű. Amit Szentjóbi csinált, jogilag csalás. Magyarországon ezért akár nyolc évet is lehet kapni. A bűnsegédet ugyanez a büntetés fenyegeti.

– Most inkább maga fenyeget – mondta Gitta gúnyosan, de egy kicsit elsápadt.

– Csak vázolom a helyzetét.

– Mi van Szentjóbival?

– Nem akart nyolc évet kapni.

– Aha… Gondolom, megegyeztek.

A nő azonnal rátapintott a lényegre, Vértes elismerően elmosolyodott. De nem adhatta fel ilyen könnyen.

– Nem mindegy?

– De nem ám! Ha a biztosító megegyezett vele, akkor engem már aligha fenyegethet ezzel az üggyel.

– Éppen elég a botrány, ami beüthet. A nyomozás. És még Szentjóbival sem végeztünk teljesen.

– Hát persze – húzta el a száját Gitta, de közben száguldottak a gondolatai.

Mivel Vértes ezzel rukkolt elő, minden bizonnyal ez volt a hangfelvétel rá nézve legterhelőbb pár mondata. És ez sem ér már semmit, ha egyezségre jutottak a producerrel, hiszen annak része nyilván, hogy Szentjóbi megússza a büntetést. Ha így van, akkor már a bűnsegéd sem büntethető, mivel a biztosító nem fog feljelentést tenni. Efelől tehát nem kell tartania.

Az sem mellékes, hogy egyébként sem lehet más a kezükben, mint Szentjóbi hangja a felvételen, mivel ő nem hagyott semmiféle nyomot a tevékenysége után. Más bizonyíték tehát megint csak nincs, így a médiacápa állításai bizonyíthatatlanok. Milyen jól jött most, hogy nem volt pénzátutalás! Gitta ettől is nyugodtan alhat.

Az igazi veszély valóban pusztán az esetleges negatív sajtóvisszhang. Érdemes lesz komolyan meghallgatnia a férfit, mivel az iskola jó hírére semmiképpen sem kerülhetett folt. Az már azelőtt csődbe vinné őket, hogy egyáltalán megkezdték volna a munkát.

– Tulajdonképpen mit akar?

– Dolgozzon nekem.

– Hogy érti?

– Néha segíthetne nekem a nyomozásokban.

– Simán meg is kérhetett volna.

– Mást is elutasított ilyen kéréssel.

– Kit?

– A budapesti zsarukat – célzott Vértes arra a beszélgetésre, amit Gitta a BRFK őrnagyával folytatott a cukrászdában.

– Ezt meg honnan tudja?

– Tudom és kész. Ez a munkám.

– Szerződni akar velem?

– Eszemben sincs. Semmi papírmunka. Csak a szaktudása kell.

– Feltételezem, ingyen.

– Persze.

– És ebben nekem mi a jó?

– Nem kerül bajba.

– Úgy érzem, máris bajban vagyok.

A férfi zavarba jött. Az egész beszélgetés nem úgy alakult, ahogy azt ő szerette volna. A nő gyakran átvette a kezdeményezést, és neki minduntalan oda kellett figyelnie, hogy ne hagyja magát legyűrni. Határozottan figyelemre méltó asszonynak találta Kardos Gittát, és bánta, hogy csak a Szentjóbi név említése nyitotta meg számára az ajtót. Ez ugyanis mindent megváltoztatott.

– Kezdjük akkor inkább elölről – folytatta simulékonyabb modorban a detektív. – Sajnálom, hogy így kellett magára törnöm. A tegnapi beszélgetésünk során nagyon szimpatikussá vált számomra…

– Ezért most megzsarol – mondta gúnyosan az asszony. – Gondolom, nincs állandó partnere. Ezzel az udvarlási technikával nem nagyon érhet célt.

Vértes elengedte a füle mellett az utolsó megjegyzést.

– Nem állt szándékomban megzsarolni. Beszélni szerettem volna magával, és igazából nem is akartam előhozakodni a Szentjóbi névvel. De maga annyira ellenállt, nekem meg be kellett jutnom magához. Egyszerűen nem maradt más lehetőségem…

– Nem tűnt fel, hogy rám tört? Ezer kilométert utazott ezért úgy, hogy csak előző este találkoztunk. Ez nem normális. Persze hogy megijedtem!

– Ne haragudjon.

Gitta összeszorította a száját. Tombolt benne a düh, de érdekes módon nem a férfira haragudott, hanem önmagára. Csak magát okolhatta, hogy ilyen helyzetbe került. Ha nem vállalja el ezt a két ügyet, akkor most nem lenne bajban, és élhetné világát. Ehelyett az a veszély fenyegeti immár két irányból is, hogy börtönbe kerül.

Ugyanakkor Vértes szimpatikus volt neki. Nem tudott igazán mérges lenni rá, inkább csak sajnálta a helyzetet, hogy így kerültek kapcsolatba, s ezért semmi sem lett olyan, mint amilyen talán lehetett volna. Hirtelen felnézett, és úgy bámult a férfira, mintha csak most látná meg.

– Elgondolkodott már rajta, egyáltalán miben tudnék én magának segíteni?

A férfi szeme felcsillant.

– Biztosítási csalások felderítésében.

– Hogy gondolja ezt pontosan?

– Hát… – Vértes rádöbbent, hogy igazából fogalma sincs.

A parfümőr gúnyosan nézett rá.

– Nem is tudja… Idejön Magyarországról, és közben halvány gőze sincs, mit is akar valójában?

– Nos… igen. Inkább megfordítanám a kérdést. Miben tudna nekem segíteni?

– Mint parfümőr?

– Igen.

– Semmiben.

– De ha esetleg…

– Mit tud maga az illatokról, már persze azon túl, amit tegnap tőlem hallott?

– Azon túl? Semmit.

– Várjon, rosszul kérdeztem. Volt-e valaha is olyan élménye, amit illathoz kötne?

– Nem tudok róla.

– Tehát semmiféle személyes tapasztalata nincs azzal kapcsolatban, amiben az én segítségemet várja.

– Nincs.

– Így azt sem tudja, hogy mit kér.

– Nagyjából.

– Akkor figyeljen. – Gitta a polchoz ment, és egy fadobozkával tért vissza. – Mutatok magának valami érdekeset.

Visszaült a székébe, kényelmesen elhelyezkedett, és némi válogatás után kiválasztott két apró fiolát. Az egyiken sárga, a másikon szürke címke volt, rajtuk kézírással felirat. A sárgának óvatosan felpattintotta a fedelét, és egy cseppnyi folyadékot elmaszatolt a kézfején, aztán visszatette az üveget a többi közé. Előrenyújtotta a kezét, és intett Vértesnek.

– Szagolja csak meg!

A férfi körbeszimatolta a csuklót, aztán felpillantott.

– Ez valami vicc?

– Miért?

– Nem érzek semmit.

– Nem, nem viccelek. Ez egy illat, amit maga ezek szerint egyszerűen nem érez…

Vértesen valami furcsa érzés vett erőt. Úgy érezte, kipirul az arca.

– …pedig csak arról van szó, hogy tudatosan nem érzi. Nem éri el az ingerküszöbét…

A férfi gyomra remegni kezdett, és úgy nézett Gittára, mintha először látná. A vér dobolni kezdett a fülében.

– …nekem itt van az orromban, sőt számomra egy kicsit túl erős is ebben a koncentrációban. De attól, hogy az agya nem veszi az adást, mert az orra nem elég érzékeny ahhoz, hogy ingerületet küldjön neki…

A biztosítási nyomozó döbbenten vette tudomásul, hogy hihetetlenül gyorsan merevedése támad. Idegesen a nadrágjára pillantott, de a szoros farmerben nem látszott semmi. Zavarba jött, tizenéves kora óta nem állt fel neki ilyen gyorsan.

– …szóval attól ez az illat még itt van, körülleng minket. – Kardos Gitta mélyen a férfi szemébe nézett: – És hat ránk.

Vértes felállt a karosszékéből, és letérdelt az asszony előtt a szőnyegre.

– Gitta… én…

A nő komolyan nézte.

– Nagyjából tudom, mit érez. Gyorsabban száguld a vére, remeg a bensője, és alighanem merevedése van. A pupillája tág, nehezen, zihálva veszi a levegőt. Maga, kedves Csaba, felizgult.

– Maga annyira… annyira…

– Csodálatos?

– Igen! Az! – Vértes lehajolt, és ajkával végigsimított a nő meztelen bokáján. – Csodálatos…

– Tudom. Általában ezt szokták mondani ilyenkor. – Gitta mosolyogva nézett le a férfi fejére, miközben az a lábát simogatta és csókolgatta. Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy hagyja a dolgot, de aztán eszébe jutott, hogy nem lenne szerencsés ily módon elcsábítani a férfit. Felsóhajtott, és átnyúlt Vértes feje felett. Felpattintotta a szürke címkés üvegcsét, és egy cseppet a kézfejére dörzsölt.

A férfi nem is vette észre a manővert, s amikor a nő lenyúlt és megfogta az állát, örömmel belecsókolt a tenyerébe. Szájába vette az asszony ujjait, ám ekkor megremegett. Érezte, hogy vágya elszáll, és ott lent a vér immár kifelé áramlott. Szégyenérzet tört rá. Rugóként pattant fel, az arca rákvörösre pirult.

– Gitta, én… annyira…!

– Sajnálja?

– Igen. Kérem, bocsásson meg! – Elfordult, és beletúrt a hajába. – Jézusom, hogy tehettem ilyet! Kérem…

– Nyugalom, Csaba, nyugalom! Kérem, üljön vissza!

– Nézze… Én most elmegyek!

– Várjon már!

– De ez annyira kellemetlen! Megyek…

– Csak bemutattam, mire képes egy jól megválasztott illat.

Vértes megfordult, a nőre bámult, majd szó nélkül visszaült a fotelbe.

– Maradjon itt, nyugodjon meg, én addig megmosakszom. Aztán majd elmagyarázom.

Gitta kiment a fürdőszobába, és alaposan megmosta a kezét, mielőtt visszatért a nappaliba. Vértes ugyanúgy ült, mintha csak megkövült volna. A nő a kezébe nyomott még egy italt, és magának is töltött, mielőtt visszakuporodott a karosszékébe.

– Jól van?

– Nem is tudom.

– Tudja, ez egy vágykeltő és egy taszító vegyület hatása, illetve ellenhatása volt.

– Iszonyúan szégyellem magam.

– Nem ez volt a szándékom.

– Bárkire így hatott volna?

– Nem. Sok tényezőtől függ a hatás, ezért én előtte kicsit csaltam. Pontosabban csak használtam a tudásomat. Megéreztem a maga testének a szagát, és ehhez igazítottam a választást. Az illatából azonnal tudtam, melyik vegyület lesz a leginkább a maga alkatához való, és eleve azt választottam ki. Maga nem volt ura többé a testének, amint ez az illat beáramlott az orrába. Ahogy akkor sem, amikor a második, a taszító illat következett. Csak annyit fogott fel, hogy jézusom, mit keresek én itt, ezt azonnal abba kell hagyni, és el akart menekülni. Pontosan ezt a hatást akartam kiváltani.

A férfi leplezetlen csodálattal nézett az asszonyra.

– Maga boszorkány.

– Nem, nem vagyok az, pusztán használom azt, amit maga nem tud. De az tény, hogy ötszáz éve könnyen máglyán végezhettem volna.

Vértes a fejét csóválta, és csettintett a nyelvével. Teljesen mást gondolt már erről az egészről, mint azt eleinte tervezte. A nő elbűvölte.

– Köszönöm a bemutatót.

– Most már talán érti, hogy mi az, amit nem tud. Ezért mondtam, hogy alighanem maga sem tudja megfogalmazni, mit akar tőlem. Maga talán nem is azért jött ide, hogy megzsaroljon.

– Könnyen lehet. Már semmit sem értek. Az előbb olyasmin mentem át, amit ha egy fél nappal korábban elmesélnek nekem, csak mosolygok.

– Megérdemelte ezt a kis leckét.

– Kiegyezhetnénk esetleg egy döntetlenben?

– Hogy érti?

– Azt hiszem, felülvizsgálom a véleményemet. Nem akarom magát bántani, Gitta. Azt a hangfelvételt felejtse el. Nem fogom felhasználni.

– Miért nem?

– Bocsánatot kérek. Belátom, nem voltam fair. Sajnálom. Meg fogom kérni minden esetben, ha megszorulok a munkámban, és úgy érzem, csak maga segíthet, de nem fogom zsarolni. Ha nem segít, hát nem segít, de nem akarom kicsikarni a segítségét.

– Megérti, ugye, ha most csodálkozom ezen a hirtelen váltáson?

– Egyszerűen csak vettem az adást.

– Ennyi?

A férfi felállt, és odalépett a nőhöz. Kétoldalt a szék karfájára támaszkodott, és Gitta fölé hajolt.

– Nem csak ennyi.

Az asszony első gondolata a menekülés volt, de aztán magát is meglepte, hogy nem mozdult. Csak bámult felfelé a férfira, szemük alig arasznyira volt egymástól. Kacéran elmosolyodott.

– És ha most is használtam valami szert?

– Azt sem bánom. De szerintem csak a meglepetés okozta stressz hat így magára.

– Hogyan így?

– Hogy most maga jött izgalomba.

– Honnan tudja?

A férfi közelebb hajolt, és suttogni kezdett.

– Nekem is hasonló szakmám van. Látom a jeleket.

– Miféle jeleket?

– Pirosló arc és fül, remegő szempilla, tág pupillák, sóhajok.

– Rendben. Tényleg egyezzünk ki döntetlenben.

Gitta felemelte az ajkát, és hagyta, hogy Vértes megcsókolja. Nem érdekelte többé semmilyen következmény. Ma nem. Előző este meg akarták ölni, elmenekült, két bűntényben való részvétellel is megvádolták. Elfogyott testéből minden adrenalin. Halálosan fáradt volt, és csak arra vágyott, hogy valaki átölelje. Vértes Csaba tetszett neki, vonzódott hozzá. És oly régen volt már, hogy valaki nőként megérintette.

A férfi felemelte, megfordult vele, majd lenézett az asszonyra.

– Melyik a háló?

– A bal oldali ajtó.

21

Ludovic Balla délután ötkor vette fel a telefont. A számot fejből ismerte, azon ritka telefonszámok egyike volt, amelyek nem változtak immár tizenöt éve.

A férfi kissé nyűgös volt. Fanny megrendelése csak félig volt üzlet, hiszen vonzódott az asszonyhoz, aki azonban csak a szexuális szolgáltatásait vette igénybe, s érezhetően nem is vágyott többre. Ludovic remélte, ha ezt a munkát megcsinálja neki, talán kicsit komolyabban veszi majd férfiként is. Ráadásul a célszemély éppen Lausanne-ban volt, nem tartott tehát túl sokáig eldönteni, hogy rábólintson Fanny Mondon ki nem mondott kérésére.

Aztán az ügy reggelre bonyolódni kezdett.

Kiderült, hogy Kardos Gitta egy ismeretlen férfi társaságában hajnalban elhagyta a várost. Balla felhívta Fannyt, aki valami mondvacsinált ürüggyel megcsörgette a magyar parfümőrt. Gitta kocsiban ült, amikor felvette a telefont. Kiderült, hogy Budapestre tart éppen, hogy valami új megbízást teljesítsen.

Egyszerre az egész kuszává vált. Kardos Gitta Budapest felé tart, tehát Ballának is ki kell mozdulnia, ha meg akar felelni Fannynak. Már bánta, hogy olyan meggondolatlanul rábólintott a dologra. A svájci zsaruk kényelmesek voltak. Mivel nem lett volna holttest, egyszerűen eltűnésként kezelték volna az ügyet. Sőt valószínűleg még annak sem, hiszen kinek is tűnne fel, hogy egy magyar eltűnt Svájcban? Fanny és kollégái nyilván mélyen hallgatnának, így nagy eséllyel még csak bejelentést sem tett volna senki a lausanne-i rendőrségen.

Budapest azonban más. Balla régen járt a magyar fővárosban, de már akkor is nehezebb volt ott eltüntetni egy hullát. A zsaruk meg, bár az eltűnéseket a magyarok sem vették igazán komolyan, ha gyilkosságot orrontottak, sokkal agilisabban álltak hozzá az ügyhöz, mint az itteniek. Nem kedvezett Ballának a terep változása. Még szerencse, hogy Fanny elmondott neki mindent, amit csak tudott, közte a budapesti gyilkosságot is, ami az egész vállalkozásukat veszélybe sodorta, és beszélt neki arról a férfiról is, aki felbérelte Gittát a vegyület elkészítésére.

A szám hosszan kicsengett. Ludovic magában számolta a csengetéseket. A huszonötödik után vették csak fel, ahogy az rendesen lenni szokott. Ennyit csak olyasvalaki csöngetett, aki tényleg beszélni akart a hívott féllel.

– Igen? – halk, simulékony hang volt, azonban oly tisztán hangzott, mintha csak a volt légiós mellett ülne a lausanne-i szobában.

– Balla. Megvan?

– Meg. Nem volt olcsó.

– Az ilyen információ sosem az. Nos?

– Százötvenezer forint.

– Rendben.

– Hogy fizetsz?

– Hogy fizessek?

– Készpénzben. Személyesen a közvetítőmnél.

– Ő hol van?

– Budapest. Az Anker közben.

– Csak nem ő?

– De.

– Remek. – Elhúzta a száját. Egyszer úgyis szembe kell vele néznie. – Hallgatlak.

– Utánanézettem, már nem köröznek. Tavaly május végén évült el az utolsó ügyed.

– Mennyire biztos az információ?

– Teljesen. Az ügyészségen nézettem meg, a zsarukban nem bízom. Azok sokszor trükköznek.

– Kösz. Ha mégsem jó a sztori, levágom a kezed, és a hátadba tűzöm.

– Jó az információ, ne aggódj. Most már nyugodtan beléphetsz Magyarországra.

Balla tudta, hogy ennek ellenére sem fog Hegyeshalomnál próbálkozni. Hitt ugyan a kapcsolatnak, de azért úgy volt vele, az ördög nem alszik. Pontosan tudta, melyik a legbiztonságosabb módja a bejutásnak, így nem aggódott különösebben.

– Más is kell?

– Honnan gondolod?

– Mindig kell neked más is. Mondjad!

– Kéne egy kézre álló szerszám.

Kis csend támadt a vonal túlsó végén. Balla a homlokát ráncolta.

– Talán gondot jelent?

– Nem, nem, csak gondolkoztam. Milyen kéne?

– Halk munkához való. Mondjuk, egy huszonkettes lenne a legjobb, vagy valami hasonló.

– Tehát kicsi.

– Aha. Meg kellene papír is.

– Milyen?

– Ottani.

– Valódi vagy módosított?

– Nem bankhitelhez kell. Csak állja ki egy utcai ellenőrzés próbáját.

– Megoldható. Ugyanott veszed át.

– Fotó?

– Küldj egyet mailben. – Lediktált egy e-mail címet, amit Balla lefirkantott egy cédulára. – Mikor érsz ide?

– Szerintem holnap dél körül.

– Addigra meglesz.

– Mibe fáj ez majd nekem?

– Százas a szerszám és ugyannyi a papír.

– Vastag a ceruzád.

– Válság van.

– Rendben.

A vonal megszakadt. Balla felkapta már előkészített táskáját, lesietett az utcára, és beült a bérelt Opelbe. A sebességhatárokat betartva vezetett. Az A9-esen, majd az A1-esen haladva elhagyta Bernt, és Zürichnél tartotta meg az első pihenőt. Félórás kávézás és két szendvics után továbbindult, megkerülte a Boden-tó keleti csücskét, és Németországban hajtott tovább. Itt már nekiengedte az autót, de a tempomatot százötvenre állította, hogy ne nagyon lógjon ki a forgalomból se azért, mert lassú, se azért, mert túl gyors. A következő kávét a müncheni körgyűrű egyik benzinkútjánál itta meg, majd rákényszerült egy harmadik megállóra is, de ekkor már Linznél járt.

A célállomás Bécs volt, ahol reggel hétkor tette le az autót a kölcsönzőcég telepénél, ahonnan aztán taxival ment ki a dunai rakpartra.

A Bécs-Budapest szárnyashajójárat reggel kilences indulása előtt harminc perccel érkezett meg, a pénztárnál megvette a százkilenc eurós jegyet, aztán kényelmesen elhelyezkedett a Sólyom utasterében.

Amikor a hajó elhúzott a rakparttól, Balla még egy darabig bámulta Bécs elmaradozó házait, aztán a nagy teljesítményű motor brummogása elálmosította. Egész éjszaka vezetett, így nem is ellenkezett, amikor lecsukódott a szeme. A hat és fél órás utat szinte végigaludta, csak Esztergomnál ébredt fel egy percre, de aztán nagyon gyorsan újra elszunnyadt.

Arra tért magához, hogy az utaskísérő könnyedén megérinti a vállát.

– Elnézést, uram, pár perc múlva megérkezünk.

– Köszönöm.

Balla felkelt, nyújtózkodott, aztán a mosdóban kicsit rendbe szedte magát. Látta a tükörben, hogy megviselte az utazás, ezért elhatározta, hogy először szállást keres, megborotválkozik, s csak utána indul neki a városnak.

Mire végzett a mosdással, a hajó már hozzásimult a Belgrád rakpart pontonjához, és megkezdődött a kiszállás. A férfi feltűnés nélkül beállt a sorba, majd a partra lépve elvegyült a járókelők között. Tizenegy éve nem járt magyar földön, s bár várta, hogy majd megrohanja a meghatottság, valójában semmit sem érzett. Egy újabb ország, egy újabb város, egy újabb megbízás. Persze ez azért rendhagyó munka, ilyet igazából csak egyszer vállalt eddig, és az is Afrikában volt, ahol nem sokat számít, ki és miért tűnik el. Európa közepén ennél nehezebb a helyzet. Nem tartotta magát profinak, de Fannyt meghagyta ebben a hitben.

Ahogy elhagyta a folyó partját, bement az első mellékutcába. Nem kellett sokat sétálnia, az első kisebb hotel alig száz méterrel beljebb kellette magát. Balla bejelentkezett, melyhez egy régi francia útlevelet használt. Ezt még két évvel korábban egy portugál strandon lopta el a mellette napozó férfi zsákjából éppen azért, mert úgy látta, a pasas meglehetősen hasonlít rá. Volt néhány ilyen okmánya, de ezeket nem akarta Budapesten használni, ezt is kizárólag a bejelentkezéshez vette elő, és tudta, hogy többé nem használhatja majd. Amikor elhagyja a hotelt, el fogja égetni, de addig még szükség lehetett rá.

A lifttel felment a harmadikra, és birtokba vette a szobát. Levetkőzött, forró fürdőt vett, megborotválkozott, aztán tiszta ruhát húzott, és az ablakhoz állított parányi íróasztalhoz ült.

A magával hozott notebookot az asztalra tette, és megnyitotta a levelezőprogramot. Ezt az e-mail fiókot kizárólag erre a célra hozta létre még Lausanne-ban, és egyetlen ember ismerte a címet, Fanny Mondon. Amikor a nőnek elmagyarázta, hogy miért van erre szükség, az csak a fejét rázta.

– Nem értem, Ludovic, miért bonyolítod túl a dolgokat. Ha valamit akarok tőled, majd egyszerűen felhívlak.

– Ez az én szakmám, Fanny. Kérlek, hallgass rám.

– Mitől félsz? Hogy lehallgatnak?

– Akár az is megeshet, bár messze nem igaz, hogy a zsaruk mindenkit lehallgatnak. Gondolj csak bele, mi minden kellene hozzá. Ezt egyetlen állam rendőrsége sem bírja emberrel.

– Ez is azt mutatja, hogy feleslegesen aggódsz.

– Hogy sok munkába kerül a lehallgatás, nem jelenti azt, hogy néha azért nem kerül rá sor. Inkább óvatos vagyok. Főleg, ha olyasmire készülünk, mint éppen most.

– Ezért kell a mailfiók?

– Igen, ezért.

– Azt is tudják ellenőrizni. Ugyanott vagyunk, ahol voltunk.

– Nem egészen. A zsaruk az adatforgalmat ellenőrzik, ha valakinek a postáját figyelik. De nálunk nem lesz adatforgalom.

– Akkor meg hogy tartunk kapcsolatot? Most már végképp nem értelek.

– A következőt csináljuk, Fanny. Ha üzenni akarsz, belépsz a fiókba, nem a sajátodba, hanem ebbe, amit most készítettem és megadtam neked a jelszót, és írsz egy levelet…

– Aztán elküldöm. Írtam már mailt.

– Nem! Éppen az a lényeg, hogy nem küldöd el! Ha kész vagy, elmented piszkozatnak. Én időnként rá fogok nézni a fiókra, és ha van piszkozat, megnyitom, és elolvasom. És ugyanígy üzenek neked én is. Az olvasott piszkozatokat pedig töröljük a kukából is.

– Tehát ne küldjem el, csak mentsem el piszkozatnak?

– Igen. Mivel nincs küldés, nincs adatforgalom. Bárhol a világon be tudok lépni a fiókba a jelszóval, de technikailag nem levelezünk, csak olvassuk és írjuk a piszkozatokat.

– Ezt te találtad ki?

– Nem. A kábítószer-rendelések elég nagy része így bonyolódik, de most nekünk is meg fog felelni. Mivel minket senki sem keres egyelőre, így egy felületes ellenőrzés próbáját bármikor kiállja.

Balla a hotelszobában megnézte a piszkozatok mappát. Fanny levele ott várta. Valamennyi információt tartalmazta, amit az elmúlt nap során a nő összeszedett Kardos Gittáról. A kocsija rendszáma, a lakása címe, ismerősei, ismert üzletfelei, kedvenc éttermei és bárjai. Minden, ahol jó eséllyel fel lehetett lelni az asszonyt, ha az Budapesten tartózkodik. A levélhez néhány jó minőségű fényképet is csatolt Fanny, melyek általában őt és Gittát ábrázolták partikon vagy az irodában.

Balla alaposan megnézte a fotókat. A monitoron kinagyította a képeket, és memorizálta a parfümőr vonásait. Aztán még kétszer elolvasta a levelet. Megtanulta a címeket és az adatokat, végül törölte a levelet. Amikor végzett, egysoros válaszlevelet írt, és elmentette piszkozatként. A tartalma csak annyi volt, hogy tudatta Fannyval, az üzenetet megkapta.

Délután hatra járt, amikor lement a szálloda halljába, szó nélkül elballagott a recepciós mellett, aki amúgy is egy fiatal párral foglalkozott, és kilépett az utcára. Nem akart járművet igénybe venni, inkább gyalogolt. A Március 15. tér felé vette az irányt, majd a Ferenciek terénél rátért a Váci utcára. Régen járt erre, így kedvtelve nézelődött, de ugyanaz az érzés fogta el, mint ezen az utcán már annyiszor.

A rengeteg külföldi meg szuvenírárus miatt fojtogatta a környék. Le is tért, inkább a Régiposta utcán kelet felé fordult, és több kanyar után elérte a Deák teret. Az Anker köz szemben volt. Átment az aluljárón, vett egy perecet, majd a Király utca elején azt eszegette, miközben egy ideig fel alá sétált, a kirakatokat nézegette, mintha csak várna valakit. Mire a perec elfogyott, ő is meggyőződött róla, hogy biztonságban van.

Ismerte a járást, odament a házhoz, és megvárta, míg jön valaki, majd nem hagyta becsukódni a kaput. A lakás a második emeleten volt. Balla megkocogtatta az üveget, aztán várt. Észrevette a szemöldökfához erősített apró kamerát. Belebámult a lencsébe, hogy mielőbb felismerje a lakó, és ne kelljen a folyosón várakoznia.

A zárak kattantak, majd alacsony, bermudanadrágot és szakadt pólót viselő, huszonöt év körüli lány nyitott ajtót.

– Azt hittem, sosem érsz már ide.

– Jöttem, ahogy tudtam. – Balla belépett, a nő meg becsukta utána az ajtót.

Beljebb mentek. A lakásban hatalmas felfordulás volt, mindenütt ruhadarabok és könyvek, a fal mellett dobozok sorakoztak, néhol egészen a mennyezetig felpolcolva. A fürdőben szennyes hevert a földön, a kád felett fehérnemű száradt. A lány bement a hátsó szobába, amely valaha könyvtárként szolgált. Az összes falat eltakarták a polcok, s rajtuk hihetetlen kuszaságban mindenütt kötetek álltak, feküdtek, imbolyogtak. Balla megcsóválta a fejét.

– Apád forogna a sírjában, ha látná, mit csináltál a gyűjteményével.

– Apám bekaphatja. A faszom tele volt a rendmániájával. Most végre úgy élek, ahogy nekem tetszik.

– Hogy találsz meg itt bármit is?

– Én pontosan tudom, mi hol van.

– Nem kétlem. Mikor vetted át az üzletét?

– Két éve. Na és te?

– Melózgatok.

– Nem erre gondoltam. Tíz éve nem láttalak.

– Mondom, melóztam.

– Bekaphatod, Balla. Megdugtál, itt hagytál. Tizenöt éves voltam, és terhes maradtam.

A férfi kifejezéstelenül meredt rá.

– És most mit akarsz?

– Meg sem kérdezed, mi van a gyerekkel?

– Nem igazán érdekel.

– Nem szültem meg. Elment.

– Mondom, hogy nem igazán érdekel. Üzleti ügyben jöttem.

– Micsoda egy szemét fasz vagy!

– Erkölcsprédikációt is kapok? Azért nem fizetek külön.

A lány hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Elképesztő vagy. Most látom csak, micsoda szerencse, hogy nem maradt meg a magzat.

– Így igaz. Szerencse. Látod, mindig mindennek meglesz utóbb az értelme.

– Na, most menj a picsába!

Ludovic felsóhajtott.

– Csevegünk még, vagy elég a pettingből, és dolgozhatunk végre?

A lány felfogta, hogy nem tudja a férfit sem megbántani, sem kizökkenteni. A polcokhoz lépett, és levett egy cipősdobozt. A nekitámasztott kötetek kisebb porfelhőt kavarva, puffanva eldőltek. A dobozt odadobta Balla ölébe. A volt légiós közömbösen kinyitotta, és kivett belőle egy magyar személyi igazolványt. Egy pillanatig bámulta rajta a saját fényképét, majd felnézett a lányra.

– Férges Tamás névre?

– A Gennyes vezetéknév túl feltűnő lett volna.

Nem szólt semmit, csak megvizsgálta az okmányt, majd eltette. A másik dolog, ami a dobozból előkerült, egy pisztoly volt. A magyar gyártású PA-63 egy példányát ismerte fel, ami ránézésre a klasszikus Walther PPK utánérzése, csak sokkal silányabb minőségben.

– Ez kilenc milliméteres. Kisebbet kértem.

– Ez van. Ennyi idő alatt nem tudtam mást felhajtani.

– Ennyiért viszont drága.

– Ez az ára. Kell vagy nem kell?

– Kell. Honnan van?

– Mit érdekel az téged?

– Mondjuk, ha korábban egy minisztert lőttek vele agyon és nálam találják meg, nagyon megszívom.

– Nem ez a helyzet. Sajnos. Egy zsarué volt, állítólag a 2006-os őszi zavargások során hagyta el.

– Oké. Lőszer?

A lány elmosolyodott.

– Előbb fizess.

A férfi nem vitatkozott, egy borítékban az asztalra tette a pénzt, amit a nő gondosan átszámolt.

– Meglesz. Nem verlek át.

– Nem is! Egyszer már megtetted.

– Nos?

– Megvan. – A nő a farzsebébe tette a pénzt, és felnézett. – Gyere, kiengedlek.

– Hol a lőszer? – kérdezte Balla, mialatt a nő után ment a kijárat felé.

– A postaládámban.

– Miért?

– Majd rájössz. Egy dobozzal tettem bele. Ha több kell, már régen rossz neked. Adom a kulcsot, lefelé vedd ki és tedd el a cuccot. A kulcsot dobd be a ládába, majd később lemegyek érte.

– És hogy szeded ki?

– Van másik.

– Ennyire nem bízol bennem?

– Mit is mondjak? – engedte ki a folyosóra a férfit a lány. – Átbasztál. A legkevesebb, hogy nem akarlak a lakásomban tudni töltött fegyverrel.

Köszönés nélkül becsapta az ajtót, és Balla hallotta, amint ráfordítja a zárakat. Lement a földszintre. A postaládában jelöletlen szürke dobozkában ott ragyogott harminc darab lőszer, sárga talpukon megcsillant a homályos lámpafény.

Balla eltette, majd kilépett a házból. Jobbra fordult, és a Paulay Ede utcában beült a Vakvarjúba. A mobiljáról rövid e-mailt írt a fiókjába:

A helyemen vagyok. Sikerült már kideríteni, mi a fenéért ment a nő Budapestre?! Egyébként ez az utolsó érdeklődés. Elkezdjem?

Elmentette az üzenetet a piszkozatok közé, majd az órájára nézett. Éhes volt. Intett a pincérnek, és kért egy étlapot.

22

Kardos Gitta és Vértes Csaba csak estére ért Budapestre. Nem siettek, több alkalommal is megálltak enni vagy inni. Éjjelre megszálltak egy panzióban Ausztria nyugati határán, s csak hajnalban indultak tovább. Amikor megérkeztek Budapestre, a bérelt kocsit a kölcsönző reptéri telepén hagyták, majd taxival mentek a belvárosba. Mialatt az autó a város felé vezető gyorsforgalmi úton haladt, a parfümőr aggódva nézegetett hátra. A nyomozó nyugtatóan végigsimította a nő arcát.

– Nem lesz semmi baj.

– Nem vagyok benne olyan biztos.

– Nyugalom, Gitta. Megoldjuk.

– Nem tudom, jó ötlet-e ez az egész. Már nem vagyok benne biztos.

– Miben? Hogy hazajöttünk?

– Csak te jöttél haza, Csaba. Nekem nem itt van az otthonom.

– Hát hol?

A nő szava elakadt, és dühösen a férfi szemébe nézett.

– Mi tudom én! Miért frusztrálsz ilyen szentimentális kérdésekkel?!

– Csak úgy – vigyorgott a férfi. – Próbállak kizökkenteni.

– Hát ne így próbáld!

– Oké, de itt nem tudlak ágyba vinni.

Végre Gitta is elmosolyodott.

– Pedig az talán segítene.

Kissé nyugodtabban néztek az útra. A KÖKI mellett suhantak el, balra a bevásárlóközpont fényei villogtak, jobbra a vasúti pályaudvar komor oszlopai meredtek az égre.

Hogy most itt ültek egy taxiban, az Vértes ötlete volt.

Az ágyban átölelte Gittát, s beszélgetés közben megfogalmazódott benne az ötlet: – Segítesz nekem egy ügyemben?

– Milyen ügyben?

– Egy nyomozásban. Szerintem egy nap alatt megoldod.

– Őszintén szólva, nem tudom… – Nem akarta azonnal lesöpörni az ötletet, de igazából semmi kedve nem volt a dologhoz. Megsimogatta a férfi mellét, és odabújt hozzá. – Majd meglátjuk, jó?

– Menjünk vissza, Gitta!

– Hova?

– Budapestre.

– Megőrültél?! Nem mehetek vissza. Meg akartak ölni… – Azonnal tudta, hogy csúnyán elszólta magát. Vértesnek eddig fogalma sem volt Tamásiról, az Abonyi utcáról és arról, hogy mi és miért történt vele Budapesten.

A parfümőr beharapta a szája szélét, és magában cifrán káromkodott. Tipikusan az történt vele, ami az ostoba nőkkel és férfiakkal szokott: annyira ellazult egy jó szeretkezés után, hogy olyan is kicsúszott a száján, aminek egyébként nem lett volna szabad elhangzania.

Vértes Csaba felkönyökölt.

– Hogy micsoda?

Gitta gondolatai fénysebességgel száguldottak. A mellette heverő jókötésű férfi nyomozó, tehát valami egyszerű magyarázattal nem fogja beérni. De mennyit mondhat? Végül úgy döntött, csak részleteket árul el, nem a teljes igazat.

– Elszúrtam egy megbízást. A megrendelő halálosan megfenyegetett… rám küldött egy pasast, aki ki akart nyírni.

– Milyen ügy volt?

Gitta nagy vonalakban elmesélte a történetet. Amikor végzett, Vértes nagyon komolyan nézett a szemébe.

– Igen, erről tudok – mondta egyszerűen.

– Micsoda?!

– Lehallgattalak, amikor a Vörösmarty téren ezzel a pasassal tárgyaltál. Egy harmincas fickó volt, nem? Bár most így visszagondolva sokkal többre nem emlékszem belőle.

– Te mióta nyomoztál már utánam?

– Aznap kezdtem. Becsszóra.

– Hihetetlen – csóválta a fejét döbbenten a nő. – Mindent hallottál?

– Nagyjából. De most térjünk vissza arra, hogy meg akartak ölni. Miért nem mentél azonnal a rendőrségre? Vagy legalább annak a Kárpáti őrnagynak elmondhattad volna az igazat.

– Hah! Az én szakmámban igyekszünk minél messzebb elkerülni a rendőrséget.

– Miért?

– Mert gazdag az ügyfélkör, és a megrendelőinknek a legfontosabb a diszkréció. Ki a fenének hiányzik néhány nagypofájú zsaru? Mint az elefántok a porcelánboltban. Ha ezt hagyom, le is húzhatom a rolót.

– Éppen ezért menjünk haza! Le kell zárni a dolgot.

– Mire gondolsz?

– Gitta, az üzleted egy jelentős része Budapesten bonyolódik, igaz?

– Igaz.

– Neked kell az a piac. Ráadásul az a hazád. Nem lehet, hogy többé ne menj oda.

– Pedig nagyon úgy néz ki, hogy nem sokat járok Pesten a jövőben.

– Szerintem menjünk vissza. Segítek.

– És mit csináljak?

– Beszélj azzal a zsaruval!

– Mit mondjak neki?

Vértes mélázva bámulta a plafont pár percig.

– Azt kellene neki mondani, hogy az az ember rendelt egy illatot… mert erről volt szó, nem?

– De.

– Szóval rendelt egy illatot, és… mit is akart?

A parfümőr érezte, hogy ez így nem lesz jó. Ha válaszolgat a kérdésekre, egyre több részletet kell elmondania. Ennek ellenére halkan megszólalt: – Hogy az illat pár embert rábírjon arra, hogy eladják a lakásukat.

– Akkor ezt jól értettem ott a téren.

– A lakásaikat akarták megvenni, de a lakók nem akartak kötélnek állni. Az én munkám abban segített volna, hogy aláírják a szerződést.

– És nem írták alá?

– Meghaltak.

Vértes szava egy hosszú percre elakadt.

– Ettől?

– Nem hiszem. Megölték őket.

A férfi elsápadt, és felült az ágyban.

– A zuglói ötös gyilkosság?

– Az.

– Baszd meg, Gitta, ez… ez… ez óriási gebasz!

– Nekem mondod?

– Jézusom!

– Most már érted, miért nem akarok hazamenni?

A férfi higgadtsága odalett. Most már magáért is aggódott. Mi a fene köze van neki ehhez az egészhez? Hiszen csak lefeküdt ezzel a nővel! Aztán ránézett, és ellágyult. Már nem tudta eldönteni, mi a helyes. Egy pillanatra eszébe villant, hogy ez tipikusan az az eset, amikor egy férfit a farka vezet – aztán úgy döntött, le van ejtve az egész világ.

– Beszéljük meg.

– Rendben.

Gitta a következő tíz percben összefoglalta, amit az ügyről tudott. Ezúttal a teljes történetet adta elő. Vértes beharapta az ajkát, és megállta, hogy közbeszóljon. Amikor a sztori véget ért, eltelt némi idő, mire meg tudott szólalni.

– Ha ezt előbb mondod, talán én is azt tanácsolom, sose menj haza.

– Még most sem késő.

– Nem – csóválta a fejét a nyomozó. – Jobban belegondolva mégiscsak az első gondolatom volt a jó.

– Amennyiben?

– Ez túl nagyot szólt Budapesten. Nem tudsz elbújni, Gitta. Elébe kell menni a dolognak, mert mindenképpen utolér majd. Én is megtaláltalak egy nap alatt. Szerinted mennyi idő, míg az a Tamási egyszer csak bekopog hozzád Lausanne-ban?

Az asszony beharapta az ajkát, és nem válaszolt.

– Vissza kell mennünk, és az oroszlán barlangjában kell felvennünk a harcot – folytatta a férfi.

– Most nem igazán értelek. Miféle barlangról beszélsz?

– Szerintem menjünk el a zsarukhoz.

– Miért?

– Mert te megoldhatod a gyilkossági ügyüket.

– Ja. Úgy, hogy engem is becsuknak.

– Nem hiszem. Egyszerűen nincs ellened semmiféle bizonyíték.

– Náluk van a fiola.

– És? Mit bizonyít? Azt, hogy az a pasas, akinek átadtad a vegyületet, ott járt a tett helyszínén. Ez nem rád nézve terhelő.

– De a szer…

– Soha, senki sem fogja tudni bebizonyítani, hogy a te illatodnak bármi köze volt ahhoz, hogy ott öten meghaltak.

– De…

– Nincs de, Gitta! Egyszerűen nem tudnak semmit bizonyítani. – A férfi gondolatai száguldottak. – A következőt fogod mondani annak a Kárpáti őrnagynak. Tamási egy parfümöt rendelt tőled…

– De ez nem igaz.

– Hadd mondjam végig! Egy parfümöt rendelt tőled, és ott felejtette a helyszínen. Ezt a fiolát mutatta meg neked a rendőrnő. Ennyi a történet. Csak leülsz a zsaruval, és elmondod, hogy eszedbe jutott, kinek adtad el az illatot. Azokat az áldozatokat lelőtték. Nyilván Tamási, hiszen ott járt. Kárpáti kapni fog az információn. Elfogják Tamásit, aki hamarosan megtörik. Beszélni fog, és előbb-utóbb mindent bevall. A zsaruk meg piszok hálásak lesznek neked, hiszen megoldottad az évszázad bűnügyét.

– És bemárt engem is, hogy valójában nem parfümöt vett.

– Soha senki nem fogja ezt bizonyítani. Sőt! Senki sem fogja elhinni. Egy illat, ami kiűzi az embereket a lakásból? Ugyan már! Csak egy gyilkos szava lesz szemben a tiéddel, aki nyilván azért talál ki ekkora képtelenséget, hogy téged is magával rántson, mivel te adtad a rendőrségnek a tippet. Alighanem még hamis vád miatt is elítélik majd.

A nő felsóhajtott.

– Nem érted, Csaba. Nekem nem az a lényeg, hogy mit bizonyítanak. A gondom az, hogy a sajtó érdeklődése tönkre fogja tenni a vállalkozásunkat. Ebbe a lausanne-i iskolába milliókat fektettünk. A többiek mindenüket, és nekem is a megtakarításaim nagy része benne van. Ha a sajtó kiszagolja, hogy cseppnyi közöm is van a zuglói gyilkossághoz, azonnal lenyomoznak. Tudni fognak az iskoláról, és máris lehúzhatjuk a rolót.

– Akkor is – erősködött a férfi. – Neked ezt az egészet először is túl kell élni, minden más csak azután számít. De nem lehet Svájcban rendbe hozni. Egyre inkább az a véleményem, menjünk haza.

Hosszasan vitatkoztak, aztán egyszer csak Gitta a mondat közepén felemelte a kezét.

– Állj! Tényleg haza kell mennünk.

– Úgy nézel ki, mint aki szellemet látott. Mi történt, hogy egyszerre meggondoltad magad?

– A lakásomra kell mennünk.

– Mert?

– Mert ott felejtettem az iPademet. Benne van az eredeti jegyzet a Tamásival folytatott beszélgetésről. Hogy mire kell valójában az illat! Ó, bassza meg, hogy mehetett ki a fejemből?!

– Jaj! – Vértesnek megnyúlt az arca. – Ez viszont tényleg kapcsolatba hozhat az üggyel… Ha felmerül a neved és házkutatást tartanak nálad…

– Basszus. Nem tudsz megkérni valakit?

– Minden kulcs nálam van.

– Oké… akkor nincs mese. Elmegyek veled. Odamegyünk, elhozod, kijövünk. És utána beszélünk a zsarukkal.

– Ez utóbbit még meglátom. Majd útközben megbeszéljük…

Most, hogy Budapesten egy taxiban ültek, Gitta közelebb hajolt a férfi füléhez.

– Még most sem hiszem el, hogy rávettél erre.

– Pedig itt vagyunk Pesten.

– Nem akarok a rendőrségre menni. Félek. Rossz előérzetem van.

– Az a rossz, hogy Tamási szabadon van, és bármikor rád vetheti magát. Ettől vagy rosszul. Pont ezért kell szólni a rendőrségnek.

– Még ne most.

– Akkor mit akarsz?

– Menjünk el a lakásomra, és szedjünk össze pár cuccot, meg persze azt a rohadt iPadet. Aztán hozzuk el a kocsimat. Azt nem akarom itt hagyni.

– Hol az autó?

– A lakásomnál egy mélygarázsban.

– Nem tetszik ez nekem. Még átgondolom. Utána megszállunk egy hotelben, és elmesélem, mire akartalak megkérni.

– Ja, igen – csóválta a fejét az asszony. – Még a te megbízásod is itt van.

Vértes érezte a kelletlenséget, és hirtelen elszégyellte magát.

– Meggondoltam magam, Gitta. Egyelőre hagyjuk az én ügyemet a fenébe.

A parfümőr vállat vont.

– Nem bánom. Nem nagyon tudok most koncentrálni.

– Akkor menjünk a lakásodhoz – adta meg magát a férfi, és előrehajolt a taxisofőrhöz. – Meggondoltuk magunkat. A Corvin köznél kiszállunk.

Tamási a mozi előtti bárban üldögélt. Nem ment ki a vászontető alá, hanem mélyen bent ült le, és a limonádéját szürcsölgetve feszülten figyelte az utcát. Nem volt jobb ötlete, mint a parfümőr lakása környékén várni a nőre.

Kiss kétóránként hívogatta, hogy megoldotta-e már az ügyet. Ez a folyamatos nyomás kikészítette. Nem tudott aludni, enni, a gyomra gombóccá zsugorodott. Ha szirénát hallott, összerezzent, ha egyenruhások jöttek vele szemben az utcán, inkább befordult az első sarkon, vagy bement egy üzletbe. Halálosan félt, és ennek a félelemnek egyetlen oka volt: az, hogy Kardos Gitta élt. A nő volt az egyetlen, aki tudta, hogy ő az Abonyi utcába szánta azt a vegyületet. Ha a parfümőr meghal, őt már semmi sem köti a helyszínhez.

A valóságban még egy gondja volt Tamásinak, de ezzel egyelőre nem akart szembenézni. Néha azért eszébe jutott, és akkor ismét rátört a félelem, ami szinte megbénította, ezért inkább elzárta magában. De a probléma ettől még ott volt. Ha végez Kardossal, még mindig marad egy láncszem, ami kapcsolatot teremt Kiss és a zuglói társasház között. Ő maga. Tamási Frank. Ő ugyanis legalább akkora veszély a megbízókra, mint Kardos.

Tudta, hogy Zsivko jön majd el érte.

Minden sejtjében érezte, mégis: menekülés helyett most itt ült, és arra várt, hogy Kardos Gitta hazatérjen, ő pedig elkövesse a hatodik gyilkosságát. S mindeközben tudta, hogy a hetedik holttest a sajátja lesz. Mint abban a filmben Brad Pitt. A Hetedik. Megborzongott.

Néha eljátszott a gondolattal, hogy felpattan és kimegy a repülőtérre. Még azt is kiszámolta, hogy három óra múlva már Amszterdam felé repülne. Tizennégy óra múlva New Yorkban lenne. Ott kocsit bérel, és átmegy Kanadába. Torontóban jelentős magyar kolónia van. Talán nem lenne nagy gond új okmányokat szerezni. Aztán továbbutazna, mondjuk… de csak eddig jutott a tervezésben.

A másik terv, amit valahol mélyen dédelgetett, még csak csírájában volt meg. Érezte, hogy ez inkább lehet a megoldás, de annyira formabontó volt, hogy még magának sem merte bevallani. Ahhoz ugyanis, hogy úgy folytathassa az életét, ahogy eddig, nem egyetlen ember, a parfümőr volt útban, hanem reálisan nézve még kettő.

Kiss Tibor és Zsivko.

Kiss sosem hagyná futni, ha végzett Gittával, hiszen ő is tanú. Nyilván Zsivkóra vár a feladat, ez nem kétséges. Sőt, ha az üzletember elveszíti a türelmét, bármelyik pillanatban ráküldheti Zsivkót Gittára is.

Ha vissza akarja kapni az életét, meg kell ölnie Kisst.

És a szerbet is.

Csak fordított sorrendben. Először Zsivkót, utána a vállalkozót. A szerb bosszút állna a gazdájáért, már csak a szakmai elvek miatt is. Vele kell majd kezdenie – amint Gittát elintézte.

A férfi felsóhajtott, s maga is nehezen hitte, hogy valóban újabb három gyilkosságot tervezget. Pár napja még kisstílű csibész volt, aki megoldóembernek hívatta magát, aztán egyik pillanatról a másikra gyilkossá vált. Eddig öt halott a mérleg, s máris további három ember megölését tervezi, hogy nyugodtan élhessen tovább.

Ám ahelyett, hogy a bőrét mentené, itt ül, és meg akar felelni a gazdájának, aki utóbb meg fogja ölni. Mert tárgyilagosan nézve Kiss sem tehet mást a saját a védelmében. Ha Tamásit elkapják a rendőrök, beszélni fog. Elmondja, hogy Kiss volt a megbízó. Mivel Kisst az ingatlanprojekt kapcsolatba hozza a zuglói házzal, egyértelmű lesz az összefüggés. Felbujtásért ugyanannyit fog kapni, mint maga a gyilkos. Kiss tehát nem tehet mást, mint elvarratja a szálakat. És Frank egy ilyen szál. A legvastagabb.

Tamási tudta, hogy nagyon elszúrta. Az öt halott miatt vállalhatatlanná vált. Ezt nem lehet megúszni. De akkor miért nem menekül? Beleivott a limonádéba, és felnézett. Taxi állt meg az árkádok túloldalán, az Üllői úton. Most kellene felpattanni, beugrani a taxiba, és irány a repülőtér.

De miért nem teszi?

Nyílt a taxi ajtaja, és Kardos Gitta formás lába jelent meg a nyílásban.

Ludovic Balla a Corvin mozi előterében állt, kezében hatalmas doboz pattogatott kukorica, és úgy tett, mintha a hamarosan kezdődő filmre várna.

Könnyű, katonai zöld vászondzsekit és oldalzsebes nadrágot viselt, lábán futócipő. Ellenzős fekete sapkáját a szemébe húzta. Érezte, ahogy a derékszíjába tűzött rendőrségi PA-63 hideg acélja a gerincének feszül. A fém lassan átvette teste melegét.

Szeme a sapka ellenzője alatt jobbra és balra cikázott. A mozi előtti téren, a bárok teraszain a hűvös idő ellenére kint ültek az emberek. Szemben a körúton sűrű autóforgalom araszolt a szokásos esti dugóban. Ha arrébb lépett, egy másik ablakon kinézve az Üllői útra látott.

A napot a felkészülésre szánta. Átgondolta, mit tudott meg a parfümőrről. Elment a címére, megkereste a lakást, és a mélygarázsban alaposan szemügyre vette a Citroën DS-t. Mindig szeretett volna egy ilyen kocsit. Egy ilyen ékszert kedvtelésből vesz az ember, nem az ára, hanem az életérzés és a forma miatt. Ballának az elmúlt évtizedekben nem sok lehetősége nyílt rá, hogy valamit puszta kedvtelésből tegyen. Egyszerűen ennyi. Szeretett volna egy ilyen kocsit, de ha autóvételre került a sor, mindig a funkcionalitás döntött.

A mélygarázsban letérdelt a Citroën mellett, és eltöprengett, nem jelentene-e megoldást a problémájára egy bomba. A lőfegyver beszerzése volt gond, de a robbanószer más dolog. Egy harckocsi elleni akna lenne az igazi, mélázott. A vezetőülés alatt az alvázra szerelve. Úgy van megtervezve, hogy a robbanás eleve felfelé fókuszál. A parfümőrből még csak égett hús sem maradna.

De túl nagyot szólna. Ez azért nem Kolumbia vagy Szíria, ahol nagyjából megszokott dolog, ha egy vállalkozót, bírót vagy rendőrtisztet felrobbantanak. Ez Budapest. Az ügy túl nagy visszhangot kapna. Meg nem is olyan könnyű az akna beszerzése. Aknát vagy más robbanószert sebtében felkutatni nem olyan egyszerű. Főleg úgy, hogy az itteni kapcsolata ki nem állhatja. Eszébe jutott a lány az Anker közből, és a hideg kirázta tőle.

Felállt, leporolta a térdét.

Robbantás elvetve. Macerás, bonyolult, és a kocsi is túl szép ahhoz, hogy ilyen véget érjen. A gondolatra elmosolyodott. A nő nem érdekli, de ezért a Citroën műremekért talán hullatna néhány könnyet.

Kiment a garázsból, és a Corvin köz felé indult.

Miután eljött a lánytól, az első nyilvános vécében darabokra szedte a fegyvert, hogy megbizonyosodjék róla, valóban működőképes. Minden alkatrész a helyén volt és működött. Kicsit sok fegyverolajat kentek a mozgó részekre, nyilván a tárolás miatt. Zsebkendővel letörölgette a felesleget, aztán összerakta a PA-63-at. A lőszerek következtek. Egyenként vizsgálta meg mindet, de itt sem talált hibát. A lány talán utálta őt, de az áruja kifogástalan volt.

Mindkét tárba hét lőszert nyomkodott bele, a többit zsebre tette.

A belvárosban folytatta a sétát, majd megérdeklődte, hol bérelhet kocsit. A taxisok az Erzsébet térre, a Kempinskihez irányították, ahol sikeresen kapott is egy szürke Seat Ibizát. A kocsi elég kicsi volt, hogy könnyedén mozoghasson vele a városban, és elég jellegtelen, hogy ne keltsen feltűnést. Első útja a Corvin mozihoz vezetett, ahol letette az autót, és megvizsgálta Gitta bérelt lakását, meg a mélygarázsban a DS-t. Egyelőre nem volt több dolga, ám valami itt tartotta. A zsigereiben érezte, hogy valami készül, és maradnia kell.

Életében eddig kétszer érezte ugyanezt. Először Kongóban, ahol a légióval járt, másodjára Mexikóban, ahol zsoldosként védett egy földesurat pár hónapig. Mindkét esetben, amikor ez az érzés felkúszott a gerincén, perceken belül harcba keveredett.

Vett egy vödör pattogatott kukoricát, és mindenre felkészülve behúzódott a moziba, ahonnan jó kilátása nyílt a térre, de őt nem láthatták.

Percek teltek el.

Aztán egyszerre ott volt. Kardos Gitta egy férfi társaságában az Üllői út felől érkezett, és a lakónegyed irányába tartott. A pár alig tíz méterre haladt el mellette. Ludovic körbenézett. Senki nem járt arra. Az utolsó előadás öt perce kezdődött, az addig körülötte nyüzsgő nézők már a helyükre ültek. A büfés elment vécére, más nem várakozott az előtérben. Mi lenne, ha most elővenné a PA-t, és a mozi oldalablakán keresztül halántékon lőné az asszonyt? Nem hibázná el. Úgy esne össze, mint egy bábu. A téren kialakuló pánikban pedig könnyűszerrel eltűnhetne.

Másodpercnyi hezitálást követően elvetette az ötletet. Még nem térképezte fel teljesen a környéket, nem ismerte a menekülési útvonalakat. Nem. Ennyire nyilvános helyen nem végezhet vele. Ráadásul azt sem tudja, ki a mellette lévő férfi, milyen ellenállásra, esetleg ellentámadásra számíthat tőle. Nem. Egy lakásban, szűk helyen megtehetné, de itt és most nem. A parfümőr és partnere láthatóan idegesek voltak, szemük folyamatosan repkedett. Ezek félnek. Akkor pedig felkészültek egy támadásra.

Hagyta elmenni őket, és a mozin belül haladva lassan utánuk indult.

Maga sem tudta utóbb, miért, de egyszer csak megtorpant. Valami nem stimmelt. Megállt a falnál, és ismét alaposan körülnézett. Csak a harmadik pásztázásnál vette észre a férfit. Elsőre és másodikra tökéletesen belesimult a tömegbe az alak, de harmadjára már kiszúrta. A járókelők mind a maguk útját járták, kerülgették egymást, közben kapkodták a fejüket, telefonáltak, nézelődtek. Ő nem. Egyenesen meredt előre, és csak a perifériás látását használta arra, hogy kerülgesse a többi embert. De közben mereven nézett előre. Pontosabban Kardos Gittára, aki jó harminc méterrel haladt előtte. Ludovic azonnal felismerte a konkurenciát. Fogalma sem volt róla, mit akarhat ez a jó kiállású férfi, de az máris biztos volt, hogy a parfümőrt követi. Balla tapasztalt szemmel felmérte a harmincas éveiben járó alakot, és úgy döntött, könnyen lehet, hogy veszélyes. Nyilvánvalóan sportol, ad magára, mozgása erőteljes, ruganyos, és simán kinézte belőle, hogy fegyver van nála. Jó lesz vele vigyázni. Balla megállt, és hagyta, hogy a férfi megelőzze.

Tamási Frank nem vette észre, hogy mögötte jó húsz méterrel kinyílt a Corvin mozi oldalajtaja, és egy ötven körüli, dzsekit és ellenzős sapkát viselő szikár alak a nyomába eredt. Frankot teljesen lekötötte a vadászat. Gitta itt van az orra előtt!

Akár most is odamehetne, és a hátába meríthetné a kését. Vagy egyszerűen csak tarkón lőné. Pakk! Mire a járókelők észbe kapnak, már el is illant. Megtapogatta a derekához tűzött fegyvert, egy cseh gyártmányú CZ45-öt. Az apró, 6.35-ös kaliberű pisztoly szinte eltűnt a tenyerében.

Frankot csak az a férfi zavarta, aki az asszonyt kísérte. A válluk időnként összeért, és bizalmasan beszélgettek, miközben aggódva körbe-körbepillantottak. Nem tartott tőle, hogy felismernék, mivel füles sapkát és napszemüveget viselt. Mozgását megváltoztatta, görnyedten haladt a célja felé.

A pláza üvegtetejű folyosóján kissé lemaradt, de azért még látta, amint a parfümőr és kísérője a másik oldalon kilép az utcára, és egy kapualj felé indul. Tamási belehúzott, és kilépéskor még éppen látta becsukódni az ajtót a nő mögött. Azonnal tudta, hogy a nő lakására mennek. Akkor pedig ott kellene megtámadni őket. Aztán mást gondolt. Az órájára nézett. Nagyjából egy perce mentek be Gittáék a házba. Számítása szerint ha sietnek, még akkor is vagy öt-hat perce biztosan lehet, mielőtt lemennek a mélygarázsba. A mélygarázs! A parfümőr autója ott parkolt, és Tamási úgy vélte, a nő nem fogja itt hagyni. Amúgy is taxival jöttek, logikus, hogy innen már a rendelkezésükre álló kocsival fognak távozni.

Megfordult, és futva visszaindult. Majdnem nekiszaladt egy ötvenes, baseballsapkás férfinak, de az utolsó pillanatban sikerült kikerülnie.

– Bocs, öreg! – vetette oda, és száguldott tovább.

A körútig rohant, ott bepattant az autójába, és tövig nyomta a gázt. Négy perccel később legördült a mélygarázsba, ahol reményei szerint hamarosan megjelenik majd Kardos Gitta, hogy beüljön patinás Citroën DS-ébe.

Gitta bedugta a zárba a kulcsot, kinyitotta az ajtót, és épp be akart lépni, amikor Vértes megfogta a vállát.

– Várj! Inkább én.

– Van fegyvered?

– Csak ez. – A férfi riasztópisztolyt vett elő. Bocsánatkérően elvigyorodott. – Szart se ér, ha hozzáértő van velünk szemben.

– Megnyugtató.

Vértes belépett a lakásba, és óvatosan körbejárta a helyiségeket. Egy perc múlva visszatért.

– Bejöhetsz. Nincs itt senki.

– Hála istennek!

A parfümőr belépett, és gondosan bezárta az ajtót maga után.

– Mit akarsz még elhozni az iPaden kívül? – kérdezte Vértes.

– Csak pár apróságot meg az illatkollekciómat.

– Akkor pakolj. Én addig őrködöm.

A nő bólintott. A beépített szekrényből sporttáskát vett elő, és sebtében beledobálta a dolgokat, amikre szüksége volt. Néhány notesz, pár kedvenc ruha. Egy határidőnapló. Az iPad meg annak a töltője. Nagyjából két perc alatt készen volt.

– Csaba! Hol vagy?

– Az ajtónál.

A nő kiment az előszobába. Vértes a kukucskára tapasztotta a szemét.

– Mit csinálsz?

– Figyelek. De nem jött senki utánunk.

– Mehetünk.

– Hol az iPad?

– Már nálam. Mehetünk.

– Rendben. Hívok egy taxit.

– Nem kell. A mélygarázsban van a kocsim. Nem akarom itt hagyni.

– Negatív. Tamási is ismerheti.

– Biztosan ismeri. De az a kocsi a szívem egyik csücske.

– Szoktál krimiket nézni?

– Miért?

– A legtöbb balek abba hal bele, hogy tárgyakhoz ragaszkodik.

– Akkor most teszteljük az elméletet. Kell az a kocsi!

– Most már kurva kíváncsi vagyok arra a járgányra.

Bezárták a lakást, és a lépcsőn mentek le a mélygarázsba. A mínusz egyes szinten a férfi ismét elővette a riasztófegyvert, és kilesett az ajtó résén.

– Minek az a pisztoly, ha csak riasztó?

– Placebónak használom. Jobban érzem magam tőle.

– Akkor legalább ér valamit.

– Ja. Mint halottnak a csók. Nincs itt senki, mehetünk.

Kiléptek a lépcsőházból a garázsba, az ajtó döngve bezáródott mögöttük. A vaskos betonoszlopok között alig pislákolt valami fény. Mint általában a parkolókat, ezt sem világították ki.

Ludovic Balla egyre kevésbé értette az egészet. Látta, hogy Kardos Gitta a partnerével belép az egyik lépcsőházba, majd az őket követő fiatalember sarkon fordul és rohan visszafelé. Kis híján nekiszaladt, Balla alig tudott félreugrani.

– Bocs, öreg! – nyögte oda a férfi, de még csak nem is lassított.

Balla egy másodpercig tétovázva nézett a távolodó alak után, aztán eredeti célja mellett döntött. A bevásárlóközpontból kilépve Gitta után indult. A lépcsőház kódra nyílt, a férfinak fogalma sem volt, mi lehet a szám. Áttanulmányozta a kaputelefont, de nem látott Kardos nevet. A nő bérelte a lakást, valószínűleg a tulajdonos neve szerepel a névtáblán. Oldalt motorzúgás hallatszott, odakapta a fejét. Egy autó jött felfelé a rámpán. Mélygarázs!

Balla azonnal döntött. Oldalt lépett, elengedte maga mellett a felfelé tartó Mercedest, aztán leszaladt a lejtőn. Egy pillanattal később a ház alatti mélygarázsban állt. Megállapította, hogy bárki bejuthat, ha megveszi a jegyet. A lakóknak nyilván bérletük vagy állandó kártyájuk van, amely nyitja a sorompót. A lépcsőház bejáratát balra találta. Odament, és lenyomta a kilincset. Zárva volt. Az ajtófélfa mellett ugyanolyan billentyűzetet látott, mint a bejárat mellett. Innen sem juthatott be illetéktelen a lépcsőházba.

Nem volt semmivel sem előbbre.

Ismét motorzaj hallatszott, és reflektorfény vetült a betonra. Egy autó jött lefelé. Balla leguggolt két kocsi közé. Elhatározta, hogy kivárja, míg az érkező kiszáll, beüti a kódját és bemegy a lépcsőházba. Aztán megkísérli elkapni az ajtót, mielőtt bezárulna.

A kocsi, egy Peugeot 407 halkan legurult a garázsba, megkerülte az oszlopokat, aztán lelassított és megállt. Balla nem tudta mire vélni a dolgot, hát kidugta a fejét. A Peugeot egy régi, legalább negyvenéves fekete Citroën DS előtt állt, a sofőr pedig a veterán autót bámulta. Azonnal felismerte a vezetőben a férfit, aki Gittát követte. A 407-es lassan továbbgurult, és betolatott a sor végén egy helyre úgy, hogy orral egyenesen a kifelé vezető út tengelyében állt. A férfi leállította a motort, de nem szállt ki.

Balla eltűnődött, aztán leült a betonra. Nincs mese, ki kell várnia, mi fog történni.

Kardos Gitta és Vértes Csaba a betonpadlón állt, és gyanakodva körülnézett.

A garázs üresnek tűnt, legalábbis embert sehol sem láttak. A vastag betonoszlopok tartotta alacsony mennyezet alatt mintegy hatvan-hetven autó parkolt.

– Merre? – kérdezte a férfi.

– Ott, az a fekete.

– Melyik? A Citroën?

– Igen, az.

Vértes elismerően bólintott.

– Ezt én se hagynám itt.

– Mondtam én.

– Vezessek?

– Rajtam kívül ezt ugyan senki. – Az asszony megpörgette a slusszkulcsot.

– Rendben.

Szaporán megindultak a kocsi felé, talán húsz méterre járhattak tőle, amikor megtörtént. A falnál álló Peugeot egyre gyorsulva megindult feléjük. Vértesnek lett gyanús a dolog, már maga sem tudta, miért, de hátranézett. A közelgő autó fényszórói felvillantak, most, hogy már odavolt a meglepetés ereje, a motor is felbőgött.

– Vigyázz!

Vértes jobbra ugrott, Gittát erőteljesen balra taszította. A kettejük közt támadt résben egy szemvillanással később elszáguldott a 407-es.

A nő egy betonoszlopnak csapódott, felsikoltott a fájdalomtól. Vértes azonnal talpra ugrott, és Gittára nézett.

– Jól vagy?

– A vállam fáj, de más baj talán…

– Visszajön!

A Peugeot a rámpánál állt meg hatalmas fékcsikorgás közepette. Felvillantak a tolatólámpák.

Csaba átugrott a túloldalra, és durván talpra rántotta a parfümőrt.

– A kulcsot!

Gitta a férfi kezébe nyomta a kocsi kulcsát.

– Futás!

Vértes előrerohant, és kinyitotta a Citroën ajtaját, aztán bevetette magát a vezetőülésbe. Előbb indított, majd átnyúlt, és kitárta a másik oldali ajtót is. Gitta ekkor ért oda. A 407-es sivító gumikkal tolatott, majd a sofőr beletaposott a fékbe. Elkésett, túl későn fékezett, a Peugeot nem a Citroën előtt állt meg keresztben, hanem továbbcsúszott. A hirtelen támadt helyetet azonnal kihasználta a biztosítási nyomozó. Gázt adott, és kikanyarodott a parkolóhelyről, aztán a rámpa felé vette az irányt.

– Hol a kártya? – üvöltötte a férfi.

– A napellenzőben.

Megállt a konzolnál, bedugta a nyitókártyát, aztán ismét gázt adott, és imbolyogva kiszáguldott a parkolóházból. Előttük az Üllői úti lámpa éppen zöldre váltott, a férfi tovább nyomta a gázt. Csúszva, farolva csapódott ki az Üllői útra, jobbra fordult, majd a saroknál ismét jobbra, rá a körútra.

Belenézett a tükörbe.

– Nem látom.

– Hála istennek!

– Nem! Itt van!

A Peugeot kivágódott a kétsávos körútra. Mögötte egy ezüstszínű Ibiza is feltűnt, de erre már senki sem figyelt.

Vértes tövig nyomta a pedált, de a régi Citroën gyorsulása már nem volt az igazi. Lassan kúszott a mutató ötvenre, majd hatvanra. Tamási autója másodpercek alatt a nyomukban volt. Előttük, a Baross utcánál a lámpa pirosra váltott, de még nem indult meg a keresztirányú forgalom. A két sávon haladó forgalom megállt. Vértes a tükörbe nézett, és látta, hogy az üldöző csikorogva megáll mögöttük, és kivágódik az ajtaja. Észrevette a kiszálló férfi kezében a sötét tárgyat. Egy pisztoly volt.

– Ó, a francba!

A biztosítási nyomozó nem gondolkodott. Balra tekerte a kormányt, gázt adott, és a villamossínt védő betonpogácsákon átbukdácsolva a sínekre kormányozta az autót, majd újra gyorsított. Gitta felsikoltott, és kétségbeesetten kapaszkodott. A férfi beletenyerelt a dudába, és éktelen kürtöléssel a kereszteződés felé lendültek. A Baross utcából meginduló autók bólintva fékeztek, Vértes átlavírozott közöttük, aztán hirtelen kijutott, és a következő lámpáig üres út volt előtte. Nem kormányozta vissza az úttestre, hanem maradt a síneken, és egyre gyorsított. Mögötte csörömpölés, éktelen dudálás hallatszott, aztán kissé horpadtan és kitört bal első lámpával megjelent mögöttük a 407-es. Vértes most sem vette észre a harmadik autót, amely óvatosabban ugyan, de határozottan a nyomukban száguldott.

Kilencvennel száguldott át a Rákóczi téren.

– A Blahánál baj lesz – kiabálta a parfümőr.

– Az még odébb van – sziszegte Vértes. – Addig még négyszer meghalhatunk.

– Akkor figyelj oda!

A Blaha Lujza tér következett. Az ő oldalukon egy villamos araszolt, Vértes balra rántotta a kormányt, hogy megelőzze a szembejövő sínpáron, de ahogy előrenéztek, Gitta felsikított.

A 6-os villamos vezetője kitágult szemmel meredt a vele szemben érkező autóra, és vészfékezett. Vértes is beletaposott a fékbe, s ahogy a velük azonos irányban haladó villamos elhaladt, jobbra tért ki. A szemből érkező 6-os csörömpölve elzúgott mellettük. A férfi ismét jobbra rántotta a kormányt, a DS áthuppant a betonpogácsákon, aztán máris a forgalomban szlalomozott. Az üldöző lerázhatatlanul a nyomában. Jobbra zöldet mutatott a lámpa, a férfi gondolkodás nélkül ráfordult a Rákóczi útra, előttük feltűnt a Keleti pályaudvar.

– Nem tudom lerázni!

– Nyomd neki!

A pályaudvarig tartó utat alig egy perc alatt megtették, ekkor Vértes ismét megpróbált valamit, hogy lerázza a Peugeot-t. Megelőzött egy kék csuklós buszt, majd hirtelen fékezett, balra rántott, és a Keleti pályaudvar előtti sávokba hajtott, amerre nem mehetett volna. Jobbra tért, rá a Thököly útra, és gyorsított. A 407-es eltűnt a buszok takarásában.

Talán sikerült.

Nem!

Ismét ott volt. Vértes nyomta a gázt, de a jóval erősebb Peugeot gyorsan felemésztette a kettejük közötti távolságot. A nyomozó hirtelen mást gondolt, és beletaposott a fékbe. A Citroënt hatalmas ütés érte hátulról, Gitta feje hátranyaklott.

– Mit csinálsz?!

– Próbálom lerázni.

A tükörbe nézett, mögöttük az üldöző autó szárnyaszegetten megállt. Most már mindkét lámpája kitörött, lökhárítója leszakadva hevert a síneken, orrából gőz tört elő.

Aztán megugrott, és újra a nyomukba eredt.

– Az istenit!

Vértes keményen markolta a kormányt, farolva ráfordult a Dózsa György útra, aztán pár lámpával arrébb az Ajtósi Dürer sorra. A másik a nyomukban volt, de most, sérülten, legalább százötven-kétszáz méterre lemaradt. A hűtője láthatóan eltörött, ömlött belőle a gőz. Vértes nagyon remélte, hogy rövid idő kérdése, és besül a motor. De egyelőre a Peugeot csak jött.

A nyomozó balra kanyarodott, át a szembe jövő három sávon. Az érkező autók sivítva fékeztek, keresztbe fordultak.

– Vigyázz!

– Nyugi.

– Hová mész?

– Bemegyek a Városligetbe. Valahol megállok a fák közt, és lerázzuk.

A troli nyomvonalán haladva a megtépázott hátuljú Citroën bezúgott a fák közé, és jobb-balra kanyargott.

– Menj a Műjégpálya felé!

– Egyre gondoltunk.

A széles betonúton a kerékpárosok és a görkorcsolyások kétségbeesetten menekültek. A férfi fékezett, és berántotta a kocsit a bokrok közé. Csúszva megálltak. Amikor csend támadt, lihegve egymásra néztek. Dühös kerékpáros fékezett mellettük.

– A kurva anyádat! – üvöltötte az idősödő férfi, de ahogy Vértes ránézett, hirtelen bennakadt a szó. Inkább felpattant a kerékpárra, és az 56-os emlékmű felé indult.

Jobbról megérkezett a 407-es, lassított, a sofőr őket kereste. Aztán megállt és visszatolatott. A vezetője észrevette őket. Leereszkedett az oldalablak, és a következő pillanatban fegyvercső jelent meg a keretben. A férfi már húsz méterről tüzet nyitott, noha apró fegyverével ennek nem sok értelme volt.

– Bukj le! – ordította Vértes, és elkapta Gitta tarkóját, majd durván a műszerfal alá préselte a fejét. A nő szemét elfutotta a könny a fájdalomtól.

Vértes is lebukott.

A lövések csak jöttek, a szélvédőn pengve támadtak újabb és újabb lyukak.

Kettő, négy, hat, hét…

Csend támadt.

Vértes felnézett. A támadó minden bizonnyal tárat cserélt. Ha most nem cselekszik, a férfi kiszáll, közelebb jön majd, és onnan már nem hibázza el.

Sebességbe tette a kocsit, aztán mély lélegzetet vett, és tövig nyomta a gázpedált. A szélvédő alján kikukucskálva látta, hogy ismét megjelenik a fegyver, és lövés dörren. Majd még egy. A Citroën rohamosan gyorsult, közeledett az oldalát mutató Peugeot-hoz. A támadó végre megértette, mi következik. Vértes szinte látta maga előtt, amint ledobja a pisztolyt, és kétségbeesetten igyekszik egyesbe kapcsolni.

De már nem volt rá ideje.

A Citroën karcsú, lapos cápaorra a vezető ajtajánál találta el a 407-est, és alácsúszott. Egy másodperccel később a felöklelt autó az oldalára fordult, majd lassan a tetejére, oldalablakai kirobbantak.

Vértes hátramenetbe kapcsolt, gázt adott, és elhúzott visszafelé, a Petőfi Csarnok irányába.

Tamási iszonyú méreggel rúgta ki a 407-es ajtaját, és négykézláb kimászott az aszfaltra.

A járókelők döbbenten álltak meg a közelben, de senki se mert odamenni az őrjöngő férfihoz. Frank végre gondolkodni kezdett. Meglátta a százméternyivel arrébb, a megállónál lassító trolit. Futni kezdett.

Szerencséje volt, a vezető észrevette és bevárta.

Alig ötven méterrel arrébb Ludovic Balla csóválta a fejét az Ibizában.

Már éppen kezdett volna bízni benne, hogy valaki megcsinálja helyette a munkát. De nem volt szerencséje. A távolban szirénaszó harsant. Ludovic indított, és odébbállt. A Citroën után bámult, ahogy csörömpölve elszáguld a néptelen sétányon a Közlekedési Múzeum felé. Ránézett telefonja kijelzőjére, de nem volt újabb piszkozat az e-mail fiókban. Fanny Mondon még nem adott zöld utat. Balla vállat vont, és hagyta elmenni a DS-t.

A troli után fordult.

23

Vértes folyamatosan figyelte a tükröt, de nem látott mögöttük jönni senkit. Szemből nagy sebességgel szirénázó rendőrautó érkezett, de a benne ülő egyenruhások ügyet sem vetettek a sérült Citroënre. A balesethez siethettek.

– Üldöznek? – kérdezte Gitta, aki közben elővett egy zsebkendőt, és megtörölte izzadtságtól fénylő homlokát.

– Csodálkoznék. A feje tetejére fordult a kocsija.

– Életemben nem féltem még ennyire.

– Valami bátorítót kéne mondanom, de valójában én is be voltam gyulladva.

– Szokatlanul őszinte vagy ma.

– A halálközeli élmény teszi.

– Honnan tudod?

– Azt mondják… Ez volt az a Tamási, igaz? Én alig láttam, nem tudom eldönteni.

– Igen. Egy pillanatra láttam csak, de ő volt.

– Elszánt egy fasz – morogta a férfi, és ráfordult a Hermina útra, majd hirtelen jobbra, a Bethesda utcába, és ott káromkodva befarolt két parkoló jármű közé.

Gitta riadtan ránézett.

– Most meg mi van?

A férfi egy vörösen világító lámpára mutatott a műszerfal bal szélén.

– Kigyulladt a vízhőfok jelzése. Megsérülhetett a hűtő, amikor nekimentem a Peugeot-nak. Kiszállunk.

– Gyalog sehová sem jutunk!

– Ezzel a kocsival sem. Látványosan összetört, feltűnő, és el is romlott.

– Akkor most hová?

A férfi kikászálódott az ülésből, becsapta az ajtót, majd a kocsi felett a parfümőrre nézett.

– Oda, ahol nem fognak keresni, és kitalálhatunk valamit. Hozzám.

Kézen fogta az asszonyt, és visszamentek az utcán.

– Nem a másik irányba kéne mennünk?

– A Városligetben volt a lövöldözés és a baleset. Ott fognak utoljára keresni, ráadásul egy fekete DS-t hajkurásznak majd, ha a szemtanúk mesélni kezdenek. Mi meg gyalog vagyunk, a kutyának se fogunk feltűnni. Gyere!

Átvágtak a Herminán, be a fák közé. Vértes toronyirányt vezette az asszonyt, s láthatóan tudta, mit akar. Ez valahogy megnyugtatóan hatott Gittára, elengedte magát, és ráhagyatkozott a férfira. A nyomozó jobbra tartott, átvágott a parkon, majd a Széchenyi fürdőnél keresztezte a Kós Károly sétányt. Felmentek a fürdő előtti rámpán, aztán a patinás épület sarkánál megtalálták a földalatti állomását. A parfümőr szó nélkül követte lefelé a lépcsőn. Vértes jegyet vett.

– És most hová?

– A legjobb ilyenkor a föld alá bújni.

– Csináltál már ilyet?

– Nem. Csak sok ilyen filmet láttam, és ott azt mondják, tűnj el a felszínről.

– Akkor most filmekre hagyatkozunk?

– Tudsz jobbat? Mert én nem. Nincs rutinom a menekülésben.

– Oké. Hol laksz?

– A Váci útnál. Elmegyünk a Deák térig a kisföldalattival, ott átszállunk a kék vonalra.

Háromnegyed órával később a Gyöngyösi utcai metróállomáson bukkantak ismét a felszínre. A férfi szorosan fogta az asszony kezét, és bementek a mellékutcába. Kulccsal nyitotta az egyik panelház kapuját, s hamarosan már a szűk liftben simultak egymáshoz.

– Gyere be! – engedte előre Gittát Vértes. – Nem nagy, de egy agglegénynek elég. Másfél szoba. Arra van a háló, itt a nappali. Iszol valamit?

– Inkább letusolnék. Majd utána.

– Ott a fürdő.

A nő becsukta maga után az ajtót, és egy perc múlva már a víz zubogása hallatszott. Vértes kiment a konyhába, és benézett a hűtőbe. Csak tojás volt otthon, meg két szelet szalonna.

– Akkor ezen se kell sokáig gondolkozni – mormogta, és egy serpenyőbe hajította a szalonnát. A tojás nem sokára sercegve sült a kifolyó zsíron.

– Mit csinálsz? – lépett be a konyhába Gitta. A férfi sosem használt, öreg fürdőköntöse volt rajta, haját egy kisebb kendővel törölgette.

– Összedobtam egy rántottát. Éhes vagy?

– Kezdek az lenni.

– Ülj le a nappaliban, azonnal viszem.

– Inkább itt maradnék. Megterítek.

– Jobban vagy?

– Valamelyest. Halálra rémültem.

– Itt biztonságban vagy. Rólam nem tud senki, így nem is keresnek.

– A zuhany alatt ezen is gondolkoztam, és igazad lehet. De nem akarlak bajba sodorni.

– Már mindegy. Ráadásul én kerestelek meg. Én rántottalak bele. Ha nem megyek utánad, most is békésen ülnél Lausanne-ban.

– És várhatnám, mikor jön el értem Tamási. Ahogy megjósoltad.

– Szívesen mondanám, hogy nem így van, de nem volna igaz. Mindenképpen megtalált volna. Ha nem jössz vissza Budapestre, egy-két napon belül utánad ment volna.

– Vajon hogy talált meg?

– Nem volt nehéz dolga. – A férfi tányérra szedte a rántottát, és kenyeret tett mellé. – Kicsit száraz, de csak ez van itthon.

– Semmi gond. Adj inni is valamit, légy szíves!

– Fehérbor?

– Jöhet. Köszönöm.

Leültek az asztal mellé, és falatozni kezdtek.

– Ott tartottunk, hogy nem volt nehéz dolga. Ha hazajössz, idő kérdése, hogy felbukkansz a lakásod körül.

– Belesétáltam.

– Meg kellett történnie.

– Megy ki a feszültség belőlem. Elkezdett remegni a térdem.

– Normális reakció. Az én napjaim sem olyanok ám általában, hogy lőnek rám és autóval üldöznek. Ja, bocs a kocsiért.

– Már úgyis régi volt.

Egy pillanatra egymásra meredtek, majd kirobbant belőlük a nevetés. Gitta egy darab rántottát a tányérjára köpött, és zavartan törölgetni kezdte az állát, de nem tudta abbahagyni a nevetést.

– Ne haragudj, ez olyan undorító!

– Semmi baj. Ha gondolod, én is köpök.

Megint nevettek. Percek teltek el, mire végre kimerülten abba tudták hagyni.

– Jaj… majdnem megfulladtam.

– Így távozik belőlünk a félelem.

– Aha. – A nő ivott egy korty hárslevelűt. – És most?

– Nem változott semmi. Meg akartak ölni tegnap is, ma is. És holnap is erre lehet számítani, amíg csak Tamási szabadon van. Már nyilván unod, de megint oda kanyarodom, vissza, hogy szerintem szólni kell a zsaruknak. Rád semmit sem lehet bizonyítani, Tamási viszont börtönbe kerül. A botrány meg majd elül körülötted. Másképp nem maradsz életben.

– Ezt is a filmjeidből tudod, mint a metrót?

– A filmeken sosem a nyilvánvaló megoldást választják. Bele is halnak.

– Itt mi a nyilvánvaló megoldás?

– Amit mondok. Fel kell hívni a rendőrséget.

Az asszony kelletlenül bólintott.

– Igazad lehet.

– Ha nem teszed, ez a Tamási előbb-utóbb elkap. Ráadásul most már a rendőrség is rád fog szállni.

– Hogyhogy? – nézett fel meglepetten a nő.

– A Citroënt a fél város látta, ahogy a Corvintól a Városligetig menekültünk. Baleset a Thökölyn, aztán lövöldözés és karambol a Petőfi Csarnoknál. Nagyjából most nyolc-tízezren emlékeznek egy fekete DS-re, ami alapesetben sem egy feltűnésmentes autó. Most pedig ott is kellett hagynunk sérülten a Liget szélén. Pillanatok alatt kiderítik, hogy a tiéd.

Gitta egy percig töprengett, majd határozottan bólintott.

– Felhívom a rendőrséget. Hol a táskám?

– A széken a nappaliban.

Bementek, és elhelyezkedtek a kanapén. Gitta előkereste a mobilját, és a tárcájából kivette azt a névjegyet, amit még Kárpáti Teklától kapott.

– A központi számot hívjam?

– Inkább a mobilját.

– Nem tudnak bemérni, hogy hol vagyok?

– Ez nem New York.

– De…

– Nyugi. Így biztosan nem mérnek be. Beszélj nyugodtan.

A nő bepötyögte a kártyáról a számot, a füléhez emelte a készüléket, és kissé kijjebb fordította, hogy Vértes is hallhassa a párbeszédet.

Kárpáti őrnagy pár kicsengés után fogadta a hívást.

– Halló?

– Kárpáti Teklát keresem.

– Maga kicsoda?

– Kardos Gitta vagyok. Maga az?

Egy lélegzetvételnyi csend után határozottan érdeklődőbb lett a rendőrnő hangja.

– Igen, parancsoljon!

– Az öt halott. Talán segíthetek.

– Csupa fül vagyok.

– Eszembe jutott, hogy kinek adtam el parfümöt olyan fiolában, amit nekem mutatott.

– És kinek?

– Tamási Frank az illető neve.

– Mit tud még róla?

– Fiatal. Harminc-harmincöt lehet.

– Hol lakik?

– Nem tudom, én Budapesten találkoztam vele.

– Mit akart magától?

– Egy parfümöt rendelt.

– Személyeset?

– Nem, dehogy, az neki túl drága volt. Egy már készet választott.

– Értem. Mikor volt ez?

– Talán egy-két hete.

– És hogyhogy most eszébe jutott?

A parfümőr letakarta a mikrofont, és Vértesre nézett. A férfi utasításokat suttogott a fülébe.

– Ott van még, Gitta?

– Igen.

– Budapesten van?

– Igen.

– Nincs egyedül?

– Egy barátom van itt.

– Kicsoda?

– Lényegtelen.

– Legyen. Szóval ott tartottunk, hogyhogy most ilyen hirtelen az eszébe jutott ez a Tamási meg a maguk kis üzlete?

A parfümőr Vértesre nézett, az pedig bátorítóan bólintott.

– Tamási ma meg akart ölni.

– Hogy mondta?

– Tamási ma meg akart ölni. A Corvinnál lévő mélygarázsban el akart ütni, aztán végigüldözött a városon. Többször ránk lőtt, végül a Városligetben balesetet szenvedett. Így tudtunk megmenekülni.

– Tudtak? Tehát akkor sem volt egyedül?

Gitta dühösen elfintorodott, hogy ilyen csúnyán elszólta magát.

– Nem.

– Miért akarta volna megölni magát?

– Mert tudja, hogy elárulhatom maguknak. Ma, ahogy megláttam, beugrott, hogy ő vett ilyen fiolában illatot. Szerintem kitudódhatott, hogy maguk megtalálták azt az üvegcsét. Tamási tudja, hogy én elmondhatom a rendőrségnek, kinek adtam el. El akarta vágni a szálakat.

– Lehet – gondolkodott hangosan Kárpáti Tekla. – Hol van most?

– Budapesten.

– Úgy értem, pontosan.

– Miért?

– Be kéne jönnie jegyzőkönyvbe mondani az egészet.

Vértes a fejét rázta. Gitta bólintott, hogy érti.

– Nem megyek be, őrnagy asszony. Fogják el a gyilkost!

– Úgy gondolja, Tamási ölte meg azt az öt embert?

– Neki adtam el a fiolát, és ma meg akart gyilkolni. Többször rám lőtt. Maga szerint ez mit jelenthet?

– Jöjjön be!

– Nem! Viszlát.

Gitta kinyomta a telefont, és ledobta maga mellé a kanapéra.

– Na?

– Voltak benne logikai bukfencek – mondta a férfi. – Elsőre azonban nem lehetett jobbat kitalálni. Ha kell, később még finomíthatunk rajta, majd azt mondod, ideges voltál az üldözés miatt, és összevissza beszéltél. Különben sem fog számítani, ha megtalálják a pasast. A gyilkos érdekli a zsarukat, nem te.

– Mi lesz most?

– Kiderítik, ki ez a Tamási, bár szerintem valami gondja már biztos volt korábban is a zsarukkal, tehát gyorsan meglesz. Aztán begyűjtik, és onnantól te biztonságban vagy.

– De Tamási be fog mártani.

– Miért hinnének neki? Olyan meseszerű ez az illatcsapdás történet! A rendőrök ennél földhözragadtabban gondolkodnak. Bizonyára beszélni fog rólad, de az úgy fog hangzani, mintha bosszút akarna állni rajtad, amiért befújtad… Remélem, írásos nyoma nincs a köztetek létrejött üzletnek?

– Dehogy! Szóban állapodtunk meg, készpénzben fizetett. Nincs se szerződés, se átutalási bizonylat. Az egyetlen írásos bizonyíték az iPademben lévő feljegyzés volt, amit a megrendeléskor írtam be. Mindjárt kitörlöm.

– Remek.

Megint megszólalt a telefon.

– Az őrnagy?

– Nem, ismeretlen szám – mondta Gitta, és felvette. – Igen?

– Jó napot – szólt bele egy férfihang. – Kardos Gittát keresem.

– Ki maga?

– A nevem Ludovic Balla. Fanny Mondon kért meg, hogy jöjjek ön után, és vigyázzak magára. Most érkeztem meg Budapestre, és azt…

A parfümőr értetlenül meredt maga elé.

– Miért kéne vigyázni rám?

– A lausanne-i kollégái aggódnak önért. Engem küldtek, hogy vigyázzak önre, amíg Budapesten van.

– Maga testőr?

– Olyasmi.

– Nincs szükségem testőrre.

A férfi felsóhajtott.

– Mondták, hogy ön esetleg akadékoskodni fog. Kérem, hívja fel Fanny Mondont, ő majd elmondja, miért küldtek engem. Tudja a számát?

– Persze.

– Kérem, beszéljen vele. Húsz perc múlva visszahívom.

A férfi letette.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Vértes.

– A kollégáim egy testőrt küldtek utánam – vetette oda idegesen Gitta, és már tárcsázta is Fanny Mondon számát.

– Halló?

– Itt Gitta. Miért küldtél utánam testőrt?

– Hát már be is jelentkezett?

– Be. Szóval?

– Arra gondoltam…

– Te? Na, várjunk csak! A többiek nem is tudnak róla?

– Tudod, milyenek. Gyorsan kellett cselekednem. Balla jól ismeri Budapestet.

– Mihez kezdjek vele?

– Csak találkozz vele! Nem lesz a terhedre. Diszkrét ember, a távolból fog vigyázni rád.

– Semmi szükségem rá! – Ahogy kimondta, máris tudatosult benne, hogy ez mennyire nem igaz.

– Nézd, Gitta, tudod, hogy kedvellek, de most nem te számítasz. Az iskolát mindenáron meg kell védenünk, és ennek a védelemnek az oroszlánrésze szokás szerint rám vár. Ezért küldtem Ballát. Azért vigyáz rád, hogy ha végeztél, biztonságban vissza tudj jönni. Egyébként miért mentél megint Budapestre? Alighogy kijutottál, visszamész? Nem értelek.

– El kellett hozni a bérelt lakásomból valamit, ami kompromittáló lehet. Nem volt kit megbíznom vele.

– És sikerült?

– Igen.

– Akkor gyere vissza!

– Még nem. Feladom a rendőrségnek a pasast, aki a fiolát vette. Ha lecsukták, már nem fenyeget veszély.

– Jézusom! És ha ellened vall?

– Bizonyítéka nincs, és nem fognak hinni neki. A nyomozók örülnek majd, hogy gyorsan megoldották az évszázad bűnügyét, nem fognak akadékoskodni.

– És a sajtó?

– Ha kiderülne, majd kiállok és megcáfolom. – Kapásból sorolni kezdte az ötleteket. – Meggyőzöm őket, hogy ne higgyenek egy gyilkosnak. Tartok egy sajtóbemutatót, hogy mi mindenre jó a tudásunk. Hidd el, a végén még reklám lesz belőle.

– Legyen igazad! – Mondon nem leplezhette a hangjában a kétkedést. – Addig is, kérlek, találkozz Ballával! Megígéred?

Kardos Gitta tehetetlenül bólintott.

– Rendben. Mindjárt visszahív. Találkozom vele.

– Kösz. Vigyázz magadra! És Gitta!

– Igen?

– Szeretnék még veled illatfelismerést játszani. Tényleg szeretném, ha épen hazajönnél!

– Igyekszem. De legközelebb simán legyőzlek.

– Úgy legyen! Szia.

Vértes kíváncsian bámulta.

– Mi történt? Kaptál egy testőrt a kollégáidtól?

– Kaptam. Találkozunk vele, jó?

– Miért ne? Baj nem lehet belőle, ha még valaki figyel rád.

24

A svábhegyi villa fényárban úszott. A kocsik egymás után érkeztek, ám ezúttal feszültség árnyékolta be a találkozót. A kapunál udvarias, de láthatóan humortalan férfi várakozott, és alaposan átnézett minden autót, mielőtt beengedte volna. Kiss Tibor erre az alkalomra ismét a fekete Lexust választotta. Most felfelé kapaszkodott vele a rámpán, majd megállt a főbejárat előtt. A többi parkoló kocsit azonnal felismerte.

– Ó, a picsába… – morogta, majd hátrafordult: – Maradjatok a kocsiban.

Zsivko és a mellette ülő Tamási bólintott.

Kiss kiszállt, és bement a házba.

Idős alkalmazott lépett elé, és bal felé mutatott.

– Telegdi úr a könyvtárban várja.

– Kösz.

Kiss vaddisznóként csörtetett be a könyvtárba. Az egyik mennyezetig érő polc előtt a házigazda konyakozott Halmossal, aki őszbe vegyülő vörös szakállát simogatta.

– Mi az isten volt ez, Géza? – hörögte Kiss. – Egy órája hívtál, éppen a kádba akartam beülni Székesfehérváron. Erre most itt vagyok.

– Akkor te sem százharminccal jöttél az autópályán.

– A gatyám is rámegy a bírságra!

– Azt azért kötve hiszem.

– Térjünk a lényegre! Egy nagyon jó kis kurvát hagytam a sarokkádban, úgyhogy nyomós ok kell, amiért iderángattál.

Telegdi a fejét ingatta.

– Igazából nem én szerveztem ezt a mostani találkozót.

– Hanem ki?

– Én. – Varga Károly a másik szobából lépett be, és ő is konyakospoharat tartott a kezében.

– Hát te hogy kerülsz ide?

– Ne idegesíts fel, Tibor! A faszom tele van azzal, amit az elmúlt napokban műveltél az embereiddel. Üljünk le, és beszélj! Magyarázattal tartozol.

Kiss acsarogva nézett rá.

– Nem tartozom én neked semmivel!

– Dehogynem. A te embered volt. A te vállalásod volt, hogy elintézed!

– Te engem ne vonj felelősségre!

Telegdi közbelépett, és megnyugtatóan a köpcös vállára tette a kezét.

– Ülj le, Tibor. Karcsinak igaza van. Beszélnünk kell. – Halmos felé intett. – Antival mi is ezt akarjuk.

Kiss visszanyelte a mérgét, és leült a dohányzóasztalhoz. A többiek egymásra néztek, és szintén helyet foglaltak. Telegdi az asztalra tette a metszett konyakospalackot, és töltött Kissnek, majd sorban a többieknek is. Amikor végzett, leült, kinyitotta a szivarosdobozt, és körbekínálta. Kivétel nélkül elvettek egy szálat, és hamarosan vastag füstfelhő lebegett az asztal felett. Telegdi felemelte a poharát.

– Uraim! Örülök, hogy itt vagytok, még ha az apropó nem annyira kellemes. Igyunk, aztán beszéljük meg a dolgokat nyugodtan. Biztos vagyok benne, hogy mindannyian a megoldást keressük. Mivel számos üzleti csatán túl vagyunk külön-külön és együtt is, teljesen nyugodt vagyok afelől, hogy ezt is megoldjuk mindannyiunk megnyugvására. Egészségetekre!

Ittak. Aztán Varga kezdte a beszélgetést.

– Félek, Tibor, hogy ezúttal túllőttél a célon.

– Nem tehetek róla.

– Felelős márpedig kell! – jelentette ki megfellebbezhetetlenül Halmos. – Mindig, mindennek van felelőse. És ennek az elbaszott dolognak te vagy a felelőse, Tibi!

– De én nem…

– Tibor… – szólt közbe Telegdi. – Tudod, hogy igyekszem mindig tárgyilagos lenni. Legalább tőlem fogadd hát el: a többieknek igazuk van. Azt hiszem, alaptézisként kijelenthetjük, hogy ez a dolog el lett baszva.

– De el ám! – kontrázott Halmos.

– Egyetértek – bólintott Varga.

Kiss visszanyelte, ami első pillanatban kikívánkozott belőle. Hirtelen egyedül maradt. Három vádló szempárral találta magát szemközt.

Ő volt a császár, de most nem hazai pályán játszott. Most ébredt rá, talán nem véletlen, hogy Telegdi svábhegyi házában jöttek össze. Az emberei lent ültek a kocsiban. A sofőrje, Gábor azonban nem volt harcos. Vezetni tudott, de nem volt testőr. Fegyvere sincs. Zsivko és Tamási… Messze vannak. És a többiek sem egyedül érkeztek. Kiss végre megértette, hogy idegenben van, teljesen egyedül. Erőt vett magán, s lassan lehajtotta a fejét.

– Sajnálom, uraim. Igazatok van. El lett baszva. Nem én basztam el, de aki igen, azt én hoztam. Vállalom a felelősséget.

Telegdi azonnal megérezte a változást. Ő nem akart kenyértörést. Megoldást szeretett volna. Azonnal a kezébe vette az irányítást, hogy mielőbb konszenzusra jussanak.

– Rendben van, Tibi. Lépjünk tovább. Hogy történt?

– Nem igazán tudom… – vont vállat Kiss, és rátöltött a konyakjára, hogy időt nyerjen. Lassan, tagoltan folytatta. – Az a fasz, akit megbíztam, elment a parfümőrhöz. Megszerezte azt az illatot. Aztán gázszerelőnek adta ki magát, és bejutott az öt öreg lakásába…

– Mindenhová?

– Igen. Mindegyiknél szétlocsolta a szert.

– És?

– Nem történt semmi.

– Szar volt az anyag?

– Nem tudom, de nem mindegy? – vakkantotta közbe idegesen Halmos. – Nem működött és kész! Kurvára lényegtelen, hogy miért, nem?!

– Nyugi – tette a karjára csillapítóan a kezét Telegdi. – Erre most semmi szükség. Nyugodj meg, és találjunk megoldást!

– Elnézést… Folytasd, kérlek.

Kiss megsimogatta fejét, és felsóhajtott.

– Nos… Nagyon nincs mit mondani.

– Már hogyne lenne? Öten meghaltak.

– Az emberem, Tamási, azt mondta, valamelyik öreg bekattanhatott a szertől, és kinyírta a többieket. Aztán végzett magával.

Varga jéghidegen nézett rá.

– És ezt te elhiszed?

– Miért?

Varga felpattant, és letette a poharát az asztalra.

– Tibor, te engem hülyének nézel. Kimegyek hugyozni. Addig gondolkozz már el újra, hogy mit akarsz nekem mondani, de olyat mondj, amit el is hiszek!

Varga Károly kiment a könyvtárból. Kiss Tibor vöröslő arccal bámult utána.

– Mit képzel magáról ez a hülye kis pöcs?!

– Azt, hogy tele van lével – jegyezte meg higgadtan Halmos.

– Szétverem a pofáját!

Telegdi felállt, és odament Kisshez.

– Tibi! Fogd már be a pofádat!

– Hogy képzeled, hogy…

– Kuss! Kussoljál már végre! Hát nem érted, hogy Karcsi hozza a pénzt? Maradj csendben, és felelj meg neki! Ha ő kiszáll, mind a hárman lehúzhatjuk a rolót. Nem érted, baszd meg?!

– Ha Karcsi hazarepül és kiszáll, nekünk végünk – folytatta Halmos. – Segíts már, Tibi, az anyád úristenit, vagy legalább fogd be a pofádat! Annyi pénzt beletettünk már ebbe a projektbe! Csak előremenekülhetünk!

Kiss fuldokolt a dühtől, de végre felfogta az üzenetet, és megértette, mit kérnek tőle. Lassan bólintott.

Varga visszajött, még a sliccét igazgatta.

– Nos?

– Megoldom, Karcsi.

– Ezt már hallottuk.

– Rendben – nyelt egyet Kiss. – Már beszéltem Tamásival. Lerendezi a parfümőrt.

– Jézusom! – csattant fel Varga. – Egy újabb gyilkosság?!

– A kurva életbe, hát mondj jobbat!

Telegdi megint átvette a moderátor szerepét.

– Most viszont Tibornak van igaza, Karcsi. Tényleg nincs más megoldás!

– Mióta veletek üzletelek, egyik bajból a másikba kerülök!

– Megismétlem: mondjál jobbat!

Varga ezúttal csendben maradt. Telegdi lesújtó pillantást vetett rá, majd visszafordult Kisshez.

– Hallgatlak.

– Amennyire én látom, most már csak előre lehet menekülni. El kell varrni a szálakat. A legfontosabb szál pedig a parfümőr. Tamási majd elintézi.

– A rendőrségi forrásaim szerint – kezdte halkan Halmos – már meg is próbálta. Kudarcot vallott.

Mindhárom üzletember döbbenten kapta fel a fejét.

– Micsoda?

– Információim szerint a pasas megkísérelte megölni a parfümőrt. Az a marha végigüldözte az egész városon, majd a Ligetben több alkalommal rálőtt. Nem ért célt. A nő nekihajtott a kocsijának és felborította, majd elmenekült.

– Uramisten! Jó, hogy nem a TV2 híradójában mondja be az a barom, hogy mit akar!

– Röhögni fogsz. A híradó is szentelt neki két percet. Itt azért még hírnek számít, ha valaki lövöldöz a Városligetben.

– Még nincs vége – jegyezte meg szárazon Halmos. – A parfümőr ezután felhívta a rendőrséget, és megnevezte Tamásit. Elmondta nekik, hogy alighanem ő ölte meg az öt öregembert Zuglóban.

– Sakk és matt – morogta Telegdi, és az üvegért nyúlt. – Azt hiszem, én most berúgok, uraim!

– Géza, ne szórakozz! – csattant fel Kiss, és megragadta az alkalmat, hogy visszavegye az irányító szerepet. – Figyeljetek rám!

– Nem! – mondta indulatosan Varga. – Te már elbasztad!

– És meg tudod mondani, mit kéne tennünk? – üvöltötte Kiss, és Varga fölé tornyosult. – Nem, igaz? Akkor fogd be a pofád, és hallgass végig!

– De…

– Ez az én területem, úgyhogy maradj csendben!

– Már elcseszted.

– Most viszont nem fogom!

– Mit tervezel? – kérdezett közbe higgadtan Telegdi.

– Tamásit már ráállítottam. Elintézi a parfümőrt.

– Azt a Tamásit, aki már kudarcot vallott?

– Most nem fog. Neki már mindegy. Elintézi a parfümőrt. Aztán egy másik emberem végez vele is. Nem marad kapocs a zuglói ingatlan és a mi csoportunk között.

Varga dermedten nézett.

– Én ebben nem akarok részt venni. Kiszállok.

– Nélküled becsődölünk, Karcsi – mondta halkan Halmos. – Nekünk a vagyonunk jó része ebben a projektben van.

– Nekem viszont ez csak egyetlen projekt a sok közül.

Halmos Telegdire, majd Kissre pillantott.

– Cserbenhagysz minket?

Varga felállt.

– Elmegyek. Sajnálom.

– Akkor én most máshogy fogalmazok, te kis fasz! – pattant fel Kiss is.

– Micsoda? – nézett le rá Varga.

– Ha kiszállsz, mi csődbe megyünk…

– Mondom, sajnálom…

– Kuss! Még nem fejeztem be! Ha csődbe megyünk is, annyi pénzünk még marad, hogy téged meg a kurva kölkeidet kinyírjunk.

Csend támadt. Varga Károly hitetlenkedve meredt Kissre.

– Te most fenyegetsz engem?

– Nem csak téged. Ha kiszállsz, véged. De garantálom, hogy végignézed, amint a kis Dávid és Fruzsi élve elég egy autóban.

Varga falfehér lett és Kiss felé lépett, de az bőszen meredt rá.

– Üss meg, baszd meg! Üss meg! Most azonnal elindítom az embereimet értük!

– Állat!

– Nem érdekel, mit mondasz, de most leülsz, Karcsi, befogod a pofád, és kussolsz, amíg a nagyok megoldják ezt az ügyet!

Varga lassan visszaereszkedett a kanapéra. Kiss a többiekhez fordult: – Remélem, nektek megfelel így.

– Megfelel – bólintott Halmos.

– Benne vagyok – értett egyet Telegdi.

– Remek! Akkor először is ellenőrizzük, jók-e Anti forrásai. – Kiss mobiltelefont húzott elő, és a füléhez tartotta. – Zsivko? Gyertek be Frankkal!

Kiss letette a telefont, és töltött magának egy italt, majd az ajtóra nézett.

Két perccel később kopogtak, és Zsivko lépett be, nyomában Tamásival. Kiss kifejezéstelen szemmel figyelte őket. A szerb oldalra lépett, s úgy tett, mintha ott sem lenne. Lazán a falnak dőlt, de bárki, aki alaposabban megnézte, azonnal láthatta, ez az ember úgy feszül, akár egy összenyomott rugó. Maga volt a tömény fenyegetés. Tamási tétován megállt.

– Gyere beljebb, Frank!

– Parancsoljon, Kiss úr!

– Uraim, ez itt Tamási Frank. Ő a mi megoldóemberünk.

A három üzletember érdeklődve nézett a fiatalemberre. Varga csak most kezdett magához térni, de látszott, még a sokk hatása alatt van. Kiss megköszörülte a torkát.

– Mesélj nekünk, Frank! Mi történt a zuglói házban?

Tamási még idegesebb lett. Megértette, hogy a megbízója nem pusztán Kiss volt, hanem egy egész csoport. Akik most felfedték magukat előtte. De miért? Mi értelme ennek, amikor éppen azért közvetített csak Kiss, hogy ő ne tudjon a többiekről. Valami motoszkált az agyában, de nem volt ideje gondolkodni, hiszen megszólították, beszélnie kellett. Pár rövid mondatban összefoglalta a tényeket, miszerint megvette a szert Kardos Gittától, amit szerelőnek öltözve elhintett a lakásokban.

– Hogy haltak meg a lakók? – kérdezte Halmos.

– Nem tudom. A zsaruk szerint az egyik bekattant, és lelőtte a többieket…

– Maga végzett velük?

Tamási hidegen viszonozta a pillantást.

– Nem én tettem. Miért gondolja?

– Mert a parfümőrt maga fogja elintézni.

– Így igaz. Amint parancsot kapok rá.

– Még nem kapott rá utasítást?

– Nem. – Frank Kissre nézett. – Még nem adtak ilyen értelmű ukázt.

– Akkor miért akartad megölni a Városligetben? – nézett rá mereven Kiss.

Tudják! – Tamási elsápadt.

Pedig mindent megtett, hogy ne legyen nyom, ami hozzá vezetne. A Peugeot-t is, amivel el akarta ütni a parfümőrt, lopta, hiszen a saját kocsija túl feltűnő lett volna. Mostanra összeállt a kép. Körülnézett. Ezek itt azért gyűltek össze, hogy bűnbakot találjanak. Nyilván Kiss lett volna az, ám ő másik áldozatot ajánlott fel. Őt. De akkor ki végzi majd el a munkát a parfümőrrel…? Zsivkóra nézett, aki csak mosolygott az ajtó mellett. A négy üzletember pedig egyre fenyegetőbben bámulta Frankot.

– Tudtam, hogy ez lesz az utasítás. Csak elébe mentem.

– Elbasztad – közölte Kiss, és ő is Zsivkóra pillantott.

– Nem sikerült. Legközelebb nem lesz kudarc.

– Hogy képzelte ezt? – sziszegte Halmos. – A fél városon keresztül üldözte azt a nőt, majd többször rálőtt. Még a híradóban is benne volt.

– A parfümőr pedig beköpött téged a zsaruknak – adta meg a kegyelemdöfést Kiss.

Tamási mély megdöbbenéssel meredt a férfira.

– Hogy mit csinált?!

– A rendőrségi forrásaink szerint már tudják, hogy maga ölte meg az öregeket – kontrázott Halmos.

– Nem én voltam…

– Nekünk nem kellene hazudnia.

– Nézzék… én csak…

– Nem engedhetünk meg több hibát – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Telegdi. – Maga szépen eltűnik a süllyesztőben. A zsaruk megkapják, amit akarnak, tehát nincs többé nyomozás. Kardos Gitta csak magát ismerte, Tamási. Nincs többé kapcsolat.

Tamási tudta, mi következik. Lehajtotta a fejét, válla megereszkedett.

Amikor egy másodperc múlva ismét kihúzta magát, a kezében sötéten fénylett a cseh CZ-45. Szilárdan kinyújtotta a karját, és Zsivkóra célzott.

– Meg ne mozdulj!

A három üzletember az asztal mellett mozdulatlanságba dermedt. Kiss, aki eddig számonkérőn állt Tamási előtt, most megrettenve hátralépett, s egy pillanatra Zsivko és Tamási közé került. A szerb nem hagyta kihasználatlanul a lehetőséget, a derekához kapott, és megragadta a fegyverét. Frank nem gondolkodott, azonnal tüzelt. Ha Zsivkónak esélyt hagy, a háborús tapasztalatával pillanatok alatt végez vele.

Gyors egymásutánban négy lövést adott le, melyekkel követni próbálta a fal mellett lehajolva mozgó Zsivkót, aki közben előhúzta a pisztolyát és csőre töltött. Tamási lövedékei elkerülték a szerbet, a falba csapódtak, majd a negyedik lövés szétforgácsolta az egyik polc csapolását. A deszka reccsenve megroskadt, és a mázsányi súlyú könyvek hatalmas port kavarva hullani kezdtek. Egyenesen Zsivkóra. Egy kétszáz éves, vasalt gerincű lexikon találta el először a szerb halántékát, aki azonnal elvesztette az eszméletét, és összerogyott. A könyvek még másodpercekig záporoztak rá.

Tamási még két lövést megeresztett a falba, mire úrrá lett a keze remegésén. Mivel mindenki a szerbre figyelt, kihasználta az alkalmat és tárat cserélt. Amikor Kiss és üzlettársai ismét felé fordultak, már ők néztek szembe a fegyvercsővel.

– Végeznem kellene mindannyiukkal – suttogta.

Nem kapott választ.

Kiss dermedten figyelte. Halmos rémülten. Telegdi kihívóan. Varga láthatóan összeomlott.

Lejjebb engedte a fegyver csövét.

– Kimegyek az ajtón. De nem megyek el azonnal. Lehet, hogy egy percet várok kint, lehet, hogy tizenötöt. Hallgatózni fogok. Aki elsőnek telefonál vagy kiáltani mer, meghal. Aki elsőnek kimerészkedik, meghal.

Tamási kilépett a folyosóra, és betette maga mögött az ajtót. Esze ágában sem volt várni. Lerohant a lépcsőn, ki az udvarra. Gábor ott ül a Lexusban. Kidobja az ülésből, és már el is tűnik innen… Az udvaron söprögető öreg alkalmazott csodálkozva nézett a lihegő fiatalemberre.

– Az úr?

– Telegdi úrék kérik, hogy ne zavarják őket.

– Mintha zajt hallottam volna.

– Semmi baj. – Tamási megtorpant. A parkolóban csak két kocsi állt. – Hol van Kiss úr Lexusa?

– Bement a városba tankolni. Alig két perce ment el.

– És a többi kocsi?

– Ott állnak a falnál, de…

– A kulcsok?

– Halmos és Telegdi úr magánál tartja a kulcsokat, Varga úr sofőrje pedig szintén lement tankolni a Kiss úréval.

– A francba! Hol a kapuőr?

– Ő csak addig maradt, amíg magukat beengedte. Már elment.

– Szóval maga van itt egyedül?

– Igen. – Az idős ember a házra pillantott. – Megnézem inkább, hogy fent mi…

Frank ránézett, vállat vont, majd hatalmas ökölcsapást vitt be a szeme alá. Az öreg elterült a levendulák között. Tamási is felnézett a ház ablakára. Fogalma sem volt, mennyi ideje van, de úgy gondolta, nem sok. Zsivko is bármelyik pillanatban magához térhet. Elvetette az ötletet, hogy visszamegy valamelyik slusszkulcsért. Az túl veszélyes lett volna.

Már bánta, hogy nem végzett velük. De legalább Zsivkót agyon kellett volna lőnie… Persze Kissnek nem egy Zsivkója van, lenne tíz másik. A fenébe!

Gyalog volt. A kapuhoz rohant, feltépte, és kilépett az egysávos bekötőútra. Futni kezdett a főút felé.

Három perccel később érte el az elágazást. A Normafa felől reflektor törte át a sötétséget, Tamási a padkáról az út közepére lépett, és integetni kezdett. Fekete Fiat fékezett mellette. Frank kinyitotta a vezető melletti ajtót, és benézett. Vékony, drága ruhát viselő srác ült a vezetőülésben, a kocsiban üvöltött a zene.

– Hogy képzeled, baszd meg, hogy csak így kiugrasz elém! És ha elütlek?

Tamási behajolt, nyakon ragadta a húszéves fiút, és kihajította az aszfaltra.

A srác döbbenten felült, és már méltatlankodásra nyitotta a száját, amikor meglátta a pisztolyt. Frank a vezetőülésből fogta rá a fegyvert.

– Fogd be a szád. Ma elég szar napom volt.

A gázra lépett, és elhajtott a fogaskerekű megállója felé.

A fiú hitetlenkedve rázta a fejét. Talpra ugrott. A Normafa felől újabb autó tűnt fel. Ezüstszínű Seat volt, ám a srác hiába integetett, a sofőr kikerülte, és nagy gázzal a lopott Fiat után indult.

25

Balla távolról követte Tamásit. A Fiat Bravót vezető férfi Ludovic szerencséjére nem nagyon nézett a tükörbe, csak nyomta a gázt. Budán kanyargott, majd egy idő után Máriaremete felé vette az irányt. Hamarosan a villák és családi házak szegélyezte szűk utcákban lavírozott.

Balláról már folyt az izzadság. Minden sarok előtt lekapcsolta a kocsi világítását, és csak nagyon lassan dugta be az orrát az utcába. A harmadik ilyen esetnél még éppen látta, amint a lopott Fiat behajt egy léckerítés kitárt kapuján.

A volt légiós elégedetten felsóhajtott, és továbbment a bérelt Seattal, hogy aztán egy utcával arrébb megálljon egy étterem parkolójában, ahol legalább egy tucat kocsi várakozott.

Balla az autó sötétjében előhúzta a PA-63-t, és ellenőrizte. A tárban hét lövedék volt, és egy a töltényűrben. A másik tárba szintén hetet tudott tölteni. Vészesen kevésnek érezte, de hát ennek a fegyvernek ez volt a maximális kapacitása. Elhatározta, ha legközelebb ebben az átkozott országban lesz dolga, hoz magával megfelelőbb fegyvert. Vágyakozva gondolt vissza a Svájcban hagyott Glockra. Nem akart fél Európán keresztülautózni fegyverrel a derékszíján, de így utólag talán mégis az lett volna a jobb döntés.

Kiszállt a kocsiból, és visszafelé sétált.

Egész nap hiába nézegette az e-mail fiókot. Fanny Mondon még mindig nem adta meg a visszaigazolást, hogy végezhet Kardos Gittával, így nem maradt más dolga, mint hogy a Városliget óta követte Tamásit. Frankot veszélyesnek érezte. Az a féktelen erőszakosság és hév, ahogy a szemtanúk százaival mit sem törődve végigüldözte Kardost a városon, majd a Városligetben tüzet nyitott rá, potenciális veszélyforrássá tette a volt légiós számára.

Ő nem így járt volna el. A garázsban a támadó nem tudta elütni a nőt – Ludovic ekkor lelépett volna, és újabb lehetőséget keres. Ez a férfi azonban visszatolatott, üldözésbe fogott, lövöldözött. Nagyon ki akarta nyírni a nőt. Ballának csak az volt nyilvánvaló, hogy a másik férfi is Kardos Gittára vadászik, de nem tudhatta, miért. Nem tartott sokáig, hogy rájöjjön, bizonyára ez az a pasas, aki a parfümőr közreműködésével megölte azt az öt idős embert. De biztos egyelőre nem lehetett benne. A férfinak küldetése volt, akárcsak neki. Ha tehát ő közbelép, ki tudja, milyen szellemet szabadít ki a palackból. Nem akarta senkinek sem zavarni a köreit. Ezért döntött úgy, hogy utánajár a másiknak, mielőtt az a nyakába szakadna valahonnan, talán éppen akkor, amikor már ő is akcióba lépne. Amennyiben időközben megkapja az engedélyt a parfümőr likvidálására, azonnal lép, de addig inkább biztosítja a hátát, és kideríti, ki ez az alak. Hiszen még a nevét sem tudja.

Így került most Buda hátsó kertjébe.

A máriaremetei ház nem látszott az utcáról. Kétméteres tujasövény, mögötte pedig égbe törő ezüstfenyők rejtették el a kíváncsi szemek elől. A kerítés egyszerű lécekből készült, a kaput lakat zárta le. Balla az árnyékba húzódott, és várt. A ház felől nem hallatszott hang, de fénycsíkok vetültek a gyepre, valószínűleg egy ablakból. A házban tehát felgyújtották a villanyt.

Balla átmászott a kerítésen. Lassan, óvatosan átnyomakodott a tujákon, ekkor volt a legsebezhetőbb, hiszen alig látott, de őt, pontosabban az általa megmozgatott tujákat bárki észrevehette a házból.

De nem történt semmi.

Túljutott a sövényen, és leguggolt.

Alacsony, földszintes faház volt előtte, sarkainál terméskő pillérekkel. A tető széle mélyen lelógott, néhol már-már szemmagasságig ért, és az egészet vastagon borította a moha. Balla csodálkozva bámulta.

Ez meg mi a fasz? Ki lakik itt, egy hobbit?

Körbeosont a sövény mentén, a ház sarkánál a falhoz lapult. Belülről tévéműsor hangjai szűrődtek ki. Mellette lógó ajtajú pajta. Zseblámpát vett elő, szűkre állította a fénycsóvát, aztán egy másodpercre bevilágított a deszkák résein át. Gyorsan lekapcsolta a fényt, mert ennyi idő alatt is látta, amit akart.

A fekete Fiat a pajtában állt. Most, hogy tudta, mire kell figyelnie, már hallotta is, ahogy a motor körül halkan pattognak a hűlő alkatrészek. A Bravo mellett Balla meglepetésére egy Porsche parkolt. Továbblopakodott a fal mellett, és az ablakhoz ért. A függönyt behúzták, de ujjnyi rés maradt a két szárny között.

Tamási az asztalnál ült, előtte nyitott sörösüveg és egy pohár. A kezében telefon, melyben izgatottan keresett valamit. A tévében az éjféli híradó ment. A bejárat Franktól balra esett. Balla tudta, hogy itt az idő.

A férfi hazatért, megpihent, elrejtette a kocsit, kinyitott egy sört.

Biztonságban érzi magát.

Most kell lépni.

Finom megoldásokra nem volt idő. Fogott egy fél téglát, és megállt az ajtótól két méterre. Hosszasan célzott, aztán hátrahúzta a karját, és teljes erejéből elhajította a téglát, amely csörömpölve bezúzta az ablakot, amelynél az imént leskelődött. A tégla végigpattogott a parkettán.

Tamási az ablak felé nézett és talpra ugrott. A háta mögött ebben a pillanatban beszakadt az ajtó. A vékony lap reccsenve engedett.

Balla fegyverrel a kezében robbant be a szobába.

Tamási azonban nem tétlenkedett. Már a kezében volt a kis cseh pisztoly, és másodpercnyi késedelem nélkül tüzet nyitott az ajtóra. A légiós érezte, hogy valami megcsípi a fülét. Tudta, hogy eltalálták. Nem volt idő ezen töprengeni. Felemelte a PA-t, két lövést küldött Tamási felé, aki hanyatt vetette magát, felrúgta az asztalt, s közben folyamatosan tüzelt.

Balla volt már ilyen szituációban, ezért pontosan tudta, mennyire kétesélyes egy ilyen küzdelem. Oldalt ugrott, és hasra feküdt a kanapé mögött. Szudán jutott eszébe. Csak az egy sárkunyhókból álló labirintus volt, nem egy faház, de a szituáció tökéletesen egyezett. Képzetlen, de elszánt fegyveres ellenfél. Ott három társa maradt holtan, mire lelőtték azt a tetves hadurat. Aztán dühükben az egész megmaradt szabadcsapatot belegéppuskázták egy árokba.

Csettenés.

Balla harci tapasztalata átvette az irányítást a teste felett.

A meglepetés ereje oda. Ellenfele fegyvere kifogyott – ez volt a jellegzetes hang, ahogy a szán hátul maradt. Vagy nincs több lőszere, vagy tárat kell cserélnie. Mindenképpen van két-három másodperce.

Balla felállt, és két hatalmas lépéssel átszelte a szobát.

Tamási a hátán feküdt az asztal mögött, amikor Ludovic meglátta.

Nem fogyott ki a lőszere, éppen egy másik tárat ütött bele a kis CZ-45 agyába. És már fordította is a fedezékül szolgáló asztal széle felett megjelenő Balla felé.

A légiós szenvtelenül cselekedett. Két lövést eresztett meg pár méter távolságból a fekvő alak legnagyobb felületű célpontjába, a törzsébe. Látta, amint az egyik lövedék a hasába, a másik a vese tájékán az oldalába vágódik.

Tamási felüvöltött, és elejtette a pisztolyát.

Ludovic csak haladt tovább, messzire rúgta a földre került pisztolyt, majd letérdelt, és halántékon vágta Frankot. A férfi elernyedt.

Balla nem állt le.

Számolt. Eddig négyet lőtt. Eredetileg egy volt a csőben, hét a tárban – maradt a csőben egy, a tárban három. Megnyomta a tárkioldót, a teli tartaléktárat belenyomta a fegyverbe, majd gyorsan körbeszaladta a lakást. Senkit nem talált a parányi helyiségekben. A fürdőszobában letépett a szárítóról három törülközőt, majd visszasietett a nappaliba. Az egyik törülközővel megtisztogatta a fülét, de a seb nem volt vészes, a cimpából talán ha milliméternyi darabot vihetett le a golyó, s már nem is vérzett.

Tamási lassan magához tért, és rémülten meredt véres kezére.

– Meglőttél!

– Te kezdted – morogta Balla, és letérdelt a sebesült mellé. Összegöngyölt egy törülközőt, majd feltépte Frank hasán az inget.

Tamási felüvöltött.

– Ne rinyálj már, hozzád sem értem – kiáltott rá Ludovic, aztán szemügyre vette a sebeket.

Már nem csodálta a sebesült fájdalmát. A vesetájéki lövés nem volt vészes, éppen csak a bőrt ütötte át a golyó, és pár centiméterrel arrébb, a háton távozott is. Pár öltés, egy alapos fertőtlenítés és három nap kórház, de egyébként semmi gond. A másik sebről ez már nem volt elmondható. Ludovic látott már ilyet. Gyomorlövés. Kegyetlenül fáj, befelé vérzik el az ember. A sebesültnek csak akkor lett volna esélye, ha itt helyben műtőasztalra kerül. Erre nyilvánvalóan nem volt esély. Balla az egyik összetekert törülközőt a sebesült feje alá tette, a másikat a sebre nyomta.

– Szorítsd rá!

– Hívj mentőt!

– Nem. Előbb válaszolsz a kérdéseimre.

Tamási rávicsorgott.

– Rohadj meg!

Balla arcul csapta. Inkább csak meglegyintette, hogy érezze, ki az úr a háznál, mégis nagyot csattant a pofon. Fenyegetően felemelte a mutatóujját.

– Elmondom, mi lesz, addig pedig befogod a pofád. Gyomorlövésed van. Tudod, mi az?

Tamási rémülten bólintott.

– Rendben. Akkor azt is tudod, hogy befelé vérzel. A szerencséd az, hogy egy PA-63-asból lőttem rád, acélmagvas kilenc milliméteres lőszerrel. Ez neked egyébként jó. Nem egy darabokra szakadó és mindent széttépő ólomgolyó, hanem egy acéllövedék ment rajtad keresztül. Egyetlen lyukat fúrt csak beléd, és nem kaszabolt. Érted, amit mondok?

– Igen.

– Sima, egyenes csatornát vágott beléd a golyó, semmi felesleges roncsolás. Csak azért mondom, hogy tudd, vérzel ugyan, de van esélyed. Ha időben orvoshoz kerülsz. Ez viszont csak rajtad áll. Minél tovább ellenkezel, annál több véred folyik el a beleid közé. Nekem van időm.

Frank már erősen verejtékezett. Szorította a hasára a törülközőt. Furcsa melegség öntötte el a gyomrát, miközben a végtagjait egyre hidegebbnek érezte.

Tudta, hogy a másik igazat beszél. Vérzik, és a sérülés nagyon fáj. Megmozdult, de a gerincéig belehasított a fájdalom. Inkább visszaejtette a fejét az összetekert törülközőre, és onnan nézett Ballára. A volt légiós közben egy széket húzott oda, és lovagló ülésben elhelyezkedett rajta.

– Mit akarsz tudni?

– Hogy hívnak?

– Tamási Frank.

– Kinek dolgozol?

– Mármint hogy értve?

– Nekem van időm, értetlenkedhetsz – mosolygott le a székről Balla.

– Szabadúszó vagyok.

– Miből élsz?

– Mások problémáit oldom meg.

– Mit kerestél fent a Normafánál? A villában.

Tamási a fájdalom ködén át is meglepődött.

– A Normafánál?

– Onnan követtelek. Szóval?

– A megbízóimmal tárgyaltam.

– Milyen üggyel bíztak meg?

– Mi a fenét érdekel az téged?

Balla látta, hogy a hasra tett törülközőn kezd átütni a vér. Most már őt is szorította az idő. Ha nem akarta, hogy a sebesült még az előtt meghaljon, hogy elmondja, amire kíváncsi, sietnie kell. Átugrott néhány fejezetet.

– Láttam, hogy meg akartad ölni Kardos Gittát. Miért?

– Megbíztak vele.

– Mert te ölted meg azt az öt öreget, és attól féltek, a nő felnyomhat a zsaruknak?

Tamási fáradtan nézett támadójára.

– Ha mindent tudsz, minek kínzol? Hívj mentőt!

– Ki bérelt fel?

– Elvérzek!

– Az lehet. Ki bérelt fel?

– Kiss Tibor.

– Az ki?

– Egy vállalkozó. Sokszoros milliomos. Nagy hal.

– Nála voltál a Svábhegyen?

– Vele mentem oda.

– Övé a Lexus?

– Igen.

– Visszafelé miért nem vele jöttél? Miért rohantál ki az útra?

– Mert a barátaival elhatározták, hogy megölnek. Kínos lettem nekik, hogy öten meghaltak. Azt mondták, csak én kötöm őket a gyilkossághoz.

– Meg a parfümőr.

– Én a nőt fogadtam fel, Kiss meg engem. Kardos nem ismeri az igazi megbízót.

– Szóval ők célt érnek, akár téged iktatnak ki, akár a nőt. A lánc mindenképpen megszakad.

– Nem hiszem – nyögte Tamási. – Ha a nő élve marad, elmondhatja a zsaruknak, hogy én bíztam meg. Én pedig könnyedén kapcsolatba hozható vagyok Kissékkel. Akár élek, akár nem. Csak akkor vannak biztonságban, ha a nő is meghal, meg én is.

– Hát te mostanában biztosan nem fogod megölni – nézett a sebesültre Ludovic. – Kit fognak helyetted a nő után küldeni?

– Egy szerbet. Zsivko a neve.

– Mit tudsz még róla?

– Mást nem. Kisst úgy követi, mint az árnyék.

– Van ennek a Kissnek üzlettársa?

– Három másik nagy hal. Valami Varga, aki külföldön lakik. Aztán Telegdi Géza és Halmos Antal.

Balla szorgosan memorizálta a hallottakat. Még nem forrott ki benne az ötlet, de úgy gondolta, hogy ezzel az információval pénzt lehet majd csinálni. Nem is keveset. Három-négy nagyvállalkozó, akik megölettek öt idős embert a lakásukért. Tuti címlap, gondolta. Ez bizony sokat ér.

– Hívj mentőt…

Tamási hangja már egészen halk volt. Nem sok vér maradhatott benne, vélte Balla, és kényelmesen rátámaszkodott a szék támlájára. Már csak várnia kell.

– Kérlek…

– Már késő. Elvérzel.

– Ne…

– Mindjárt vége lesz. Ne erőlködj.

– Miért hagysz így?

– Mert nem tudok tenni érted. A gyomorlövésed eleve halálos volt. És jobban belegondolva, nem lenne nekem jó, ha utóbb el tudnád mondani, miket kérdeztem tőled.

Tamási válaszolni akart, de már nem jött ki hang a torkán.

Balla érzelemmentes tekintettel tanulmányozta a haldoklót.

A férfi néhány percig még tátogott, néha meg is mozdult, de már nem volt ereje. Aztán kihunyt a fény a szemében. Ludovic csak ekkor kelt fel a székről. Ellenőrizte, hogy Tamásinak már nincs pulzusa és nem is lélegzik.

Körülnézett a szobában, mihez nyúlt hozzá, mit kell megváltoztatnia.

Egy műanyag szemeteszsákot hozott a konyhából, majd beletette a törülközőket és a téglát. Máshoz nem ért hozzá, a szagmintáját pedig csak a székről lehetne majd rögzíteni. A széket visszaállította a helyére, és az ülőkét meg a támlát végiglocsolta házi pálinkával, amit szintén a konyhában talált.

Összeszedte a hüvelyeket, és a lövedékeket is, amik a padlón hevertek Tamási teste alatt. A másik golyó egy kispárnába fúródott, miután átment Frankon a veséje mellett. Balla a párnát is a zsákba hajította.

Negyed órát szánt a helyszínre, ezalatt kiszedte a falból az elsőként kilőtt két lövedékét is. A végén nyugodt szívvel ment ki. Az ajtó rommá tört, nem tudta helyreállítani, hát úgy hagyta, ahogy volt. Semmit sem hagyott maga után, ami tárgyi bizonyíték lehetett volna.

Betette maga mögött a kaput. A szemközti szomszédnál vendégség volt, láthatóan éppen a búcsúzkodás fázisában voltak a látogatók, de még nem jöttek elő, csak a házban volt nagy a hangzavar. Ideje volt lelépni.

Az étteremhez közeledve egy kék Opel jött szembe. Balla egy bokor tövében leguggolt, és megvárta, míg eltűnik a kocsi, majd odament az Ibizához, és az ülésre dobta a csomagot.

Harminckét perccel később a Hajógyári-szigetről a Dunába hajította a szemeteszsákot.

26

Vértes Csaba szorosan átölelte Gittát. A fürdőszobában álltak egymáshoz simulva, meztelenül a zuhanyozás után. A nő szinte elveszett Vértes karjában.

– Olyan jó – suttogta Gitta.

– Micsoda?

– Hogy végre picinek érezhetem magam.

– Pici is vagy.

– Nem úgy… nőnek. Gyenge nőnek… banális, tudom… veled nem kell játszanom az erős és határozott üzletasszonyt.

Vértes halkan felnevetett.

– Egyszer megfigyeltelek és lehallgattalak, ahogy a Vörösmarty téren üzleteket kötöttél egy cukrászdában. Nem úgy tűnt, mintha megjátszanád az üzletasszonyt.

– Fogalmazzunk úgy, jólesik elengedni magam.

– Akkor maradj csak így.

Gitta érezte, ahogy elárad benne a megkönnyebbülés, a feszültség elpárolog a testéből. Kinyitotta a szemét. Látta az ádámcsutka felett a kiütköző borosta apró, fekete szálait. A nyakon lüktető verőeret. Érezte a frissen letusolt bőr illatát. Megnyugodott.

– Félelmetes vagy, Csaba – lehelte a férfi nyakába.

– Miért?

– Ahhoz képest, hogy alig egy-két napja ismerlek, még sosem éreztem ezt.

– Nevezetesen?

– Úgy hatsz rám, mint valami nyugtató. Ellazulok, amikor átölelsz. Csak úgy árad belőled a higgadtság. És én ezt átveszem, magamba iszom.

– Az jó – mondta egy idő után a férfi.

– Még sosem éreztem ilyet. Senki sem tudott így kikapcsolni, így megnyugtatni. Megszűnik köröttem minden. Pedig voltam már szerelmes, de akkor sem.

– Akkor nem voltál szerelmes.

– Már nem is tudom.

Még percekig álltak egymáshoz simulva.

– Talán kicsit gyorsak vagyunk, Csaba… Nem?

– Egyáltalán nem érzem túl gyorsnak.

– Ugye tudod, hogy ez nem szokásom?

– Gondolom.

– Nem vagyok érzelmes típus, Csaba. Főleg nem egy fiatalabb fickóval.

– Öt év. Mit számít az?

– Az egómnak nagyon is sokat.

– Nekem mindig az idősebb nők jöttek be – mormolta a férfi.

Gitta óvatosan felnézett a vidáman vigyorgó szempárba. Belebokszolt a férfi mellébe.

– Hülye!

– Te vagy a hülye. Mit jössz mindig a koroddal? Huszonöt éveseket szégyenítesz meg.

Lassan kibontakoztak az ölelésből. A nő mély lélegzetet vett.

– Na, jó. Szerintem menjünk. Ha ezt folytatjuk, megint az ágyban kötünk ki.

– Nem hiszem – rázta a fejét a férfi. – Az elmúlt három órában teljesen lemerültem. Most úgy érzem, sosem leszek képes többé a szexre.

– Erre majd még visszatérünk. Most menjünk, kérlek!

Vértes kiment a fürdőszobából, és megállt a gardróbszekrénye előtt.

– Te mit veszel fel? – kiabált ki a nőnek.

– Mintha annyi lehetőségem lenne! – felelte vidáman az asszony, és ő is bement a hálóba. – Csak azok a ruháim vannak, amiket délelőtt vásároltunk. A bevásárlószatyorból fogok öltözni.

– Ha megengedsz egy javaslatot, sportosat válassz.

– Hátha futni kell?

– Még az is megeshet.

Vértes farmert húzott, pólót és inget, majd fekete bőrdzsekit kanyarított magára. A riasztópisztolyt nézegette egy ideig, aztán vállat vont és zsebre tette. Lábára puha talpú, kényelmes cipőt húzott. Gitta ezalatt szintén farmert vett fel, hozzá pulóvert és derékig érő vászondzsekit.

– Szerintem ez már megint nem jó ötlet – jegyezte meg halkan Vértes, mialatt a cipőjét kötötte.

– Ezt már megbeszéltük.

– Még nem késő felülvizsgálni a véleményünket.

– A te véleményedet. Az enyém sziklaszilárd.

– Abban maradtunk…

– Abban maradtunk, hogy este megnézzük magunknak.

– Ez… – Vértes a szavakat kereste. – Ez akkora… marhaság!

– Nem feltétlenül.

– Tulajdonképpen mit akarsz?

– Azt, amit veled tettem.

– Melyik részére gondolsz? – ütközött meg Vértes.

– Nem a szeretkezésre. De magamba akarom bolondítani.

– Minek?

– Tamásit valaki felbérelte, ebben egyetértünk, nem?

– Persze. Főleg, hogy ezt el is mondta, hiszen mindig a megbízóját emlegette.

– Így van. Most azért keres, hogy megöljön…

– És mi ezért elmegyünk hozzá. Logikus – mondta maró gúnnyal a férfi.

– Hadd fejezzem be! Szóval nyilván nem önszorgalomból vadászik most rám. A megbízói ijedtek meg. Túllőttek a célon azzal az öt halottal, és nem akarják, hogy én elmondjam a zsaruknak, hogy valószínűleg Tamási a tettes.

– Ezen már túl vagyunk.

– De ők ezt még nem tudják. Tamásit viszont hamarosan elkapják a rendőrök.

– És megnevezi a megbízóit. A zsaruk összeszedik őket is, és többé senki sem vadászik rád. Hol itt a gond?

Gitta felsóhajtott.

– Ott a gond, hogy ez Magyarország. Itt sztár lehet egy ittas vezető, akinek a bulvárlapok meg a sok hülye átlagember issza a szavát, és vele éreznek együtt, nem az áldozataival. Itt megúszhat egy halálos balesetet felfüggesztettel egy drogos sztárocska. Itt bármelyik kurva címlapra kerülhet. Sőt… jobban belegondolva, nem is nagyon látsz mást a címlapokon, csak kurvákat.

– Ez így azért sarkos.

– Akkor is ez van. Ez egy ilyen ország, Csaba. Simán kidumálják vagy kivásárolják majd magukat azok az üzletemberek. Nekem viszont tudnom kell, kik azok.

– De minek? Most mondtad, hogy megúszhatnak bármiféle eljárást. Még csak megzsarolni sem tudod őket.

– Akkor is ki kell húznom Tamásiból, kik voltak. Valamelyikkel korábban együtt kellett dolgoznom, biztos adott megrendelést, különben honnan ismerte volna a nevemet?

– Miben reménykedsz?

– Abban, hogy talán lesz valami apróság, amivel majd meg tudom vásárolni az életemet tőlük. Ha Tamási eltűnik, akkor mi van? Majd lesz egy másik Tamási. Nekem a nagy emberekkel kell tárgyalnom a saját bőrömről. Azokkal, akik a Tamásikat küldik. De ahhoz tudnom kell, kik ők. Nekem kell ezt megoldanom, Csaba. Nem a törvényben bízom, mert az itt annyit ér, mint egy bulvárlap másnap. Valami információ kell, ami majd biztosítja, hogy nem fognak bántani, ha csendben lelépek. Nem akarok egész életemben folyton a hátam mögé nézegetni.

Vértes megrázta a fejét, és felsóhajtott.

– Nem nagyon látom be, hogy tudnád ezt elérni.

– Talán sehogy. De meg kell próbálnom.

– Én még most is azt mondom, lépjünk le. Megvan a lakásodból az iPad, más bizonyíték meg nincs veled kapcsolatban. Nincs miért itt maradnod. Visszaviszlek Svájcba.

– És aztán? Várjam, mikor tör rám egy újabb gyilkos?

– Talán az a rendőrnő tudna segíteni.

– Nem. A nagyok úgyis szabadlábon maradnak…

– De már nem lesz érdekük ártani neked. Ha a gyilkosságok miatt gyanúba keverednek, már nem tudod őket sakkban tartani az információd nyilvánosságra hozatalával, hiszen az már megtörtént. Minek bántanának, ha már ismert az adud?

– Például bosszúból. Ne becsüld le a szimpla emberi rosszindulatot. Megteszik, mert megtehetik. És mert egyszer keresztbe tettem nekik.

– Ez már összeesküvés-elmélet. Nem fognak pusztán a bosszú miatt üldözni.

– És erre te feltennéd a saját életed?

Vértes szóra nyitotta a száját, de be is csukta. Gitta bólintott.

– Helyes. Mert én sem teszem fel erre az enyémet. Mehetünk?

– Ha muszáj.

– Muszáj. Megvan a cím?

A biztosítási nyomozó kelletlenül elővett egy cédulát, és a nő kezébe nyomta. Egy utcanév és egy házszám volt rajta.

– Hogy szerezted meg?

– Arra gondoltam, biztosan van autója. Igazam lett, tényleg tart egy Porschét. Egy barátom megnézte a biztosítási rendszerben, hogy milyen cím szerepel a kötvényen. Ennyi.

– Akkor mostanra a rendőrség is ott lehet.

– Elképzelhető, de nem hiszem. Ez nem Tamási hivatalos címe. Csak a levelezési. Könnyen lehet, hogy nem is adta meg máshol, mert alig pár hetes a kötvény.

– Hol van ez a ház?

– Budán. Máriaremetén. Kertváros, nem rossz környék.

– Szép munka. Na, menjünk!

A ház előtt parkolt Vértes Opelje. A nő az utasülésről a férfira nézett.

– Nos?

– Te tényleg oda akarsz menni Tamásihoz?

– Igen.

– És ott?

– Még nem tudom. Egyelőre csak menjünk!

Vértes sóhajtva indított, és besorolt a forgalomba. Az éjszakai Budapesten még mindig meglehetősen élénk volt a forgalom, de a lámpáknál már nem kellett várni. A Margit hídon hajtottak át. A nő megszólalt, mintha csak magának beszélne: – Itt van nálam az az illat, amivel téged is elcsábítottalak Lausanne-ban. Megpróbálom, hátha ez segít, és kihúzhatok belőle valamit.

– Hacsak agyon nem lő, amint meglát.

– Miért tenné?

– Miért ne tenné?

Gitta csendben maradt, úgy tűnt, a felújított hídban gyönyörködik. Csaba megköszörülte a torkát.

– Arra azért még emlékszel, hogy fegyvere van?

– Persze.

– Tegyük fel, hogy odaértünk. Leparkolok… És?

– Nem tudom! – csattant fel Gitta. – Majd kialakul. Egyelőre csak vagdalkozom. Legyünk ott, aztán majd meglátom, oké?

– Oké, oké – morogta a férfi. – Csak nyugodj meg… de hülye ötlet – tette hozzá halkan.

A máriaremetei utcákon senki sem járt. Elhaladtak egy étterem mellett, aztán balra fordultak. Gitta észrevette az utcatáblát.

– Ez az.

– Melyik a páros oldal?

– Az enyém. Menjünk!

– Most meg mit akarsz?

– Kiszállunk.

– Minek?

– Csak megnézem a házat. Na? Jössz vagy sem?

– A francba…

A kocsi a füves padkára húzódott, aztán kiszálltak. Gitta előrement, a férfinak igencsak igyekeznie kellett, hogy utolérje.

– Ne rohanj már! – szólt utána fojtott hangon.

– Ez az a ház.

Magas tujasor mellett álltak, mely félig benőtte a vékony lécekből készült kerítést. A parfümőr ott állt a kapuban, és a házat bámulta. Az ajtó nyitva volt, és az egyik ablakból fény vetült a gyepre.

– Gyere onnan, Gitta! Meglátnak a házból.

– A sötétben állok, ő a világosban van. Nem vehet észre.

– A fene tudja – nyögte a férfi, és megfogta a nő könyökét. – Na, láttuk a házat, most aztán húzzunk innen a vérbe!

– Várj már!

– Mi van?

– Ha idáig eljöttünk…

– Fegyvere van. Ránk is lőtt. Ennyi. Tűnjünk innen…

– Várj!

Gitta a kapura támaszkodott, amely kinyílt.

– Nyitva van.

– Miért ne lenne? Ez is csak azt bizonyítja, hogy itt van…

– Lőpor.

Vértes megütközve meredt a nőre, aki viszont mereven a házat bámulta.

– Tessék?

– Lőpor szagát érzem. A házból jön.

– A hátam borsódzik tőled, amikor ezt csinálod…

– Vér.

– Vérszag?

– Igen. Lőpor és vér… Menjünk be.

– Nem!

– Nem érted? Valaki bajban van!

– Pontosan. Mi ketten!

Gitta lerázta Csaba kezét, belökte a kaput, s mire Vértes észbe kapott, már a gyepen osont a ház felé. A férfi másodpercnyi habozást követően káromkodva utánavetette magát. A bejáratnál érte utol. Az ajtó két oldalán a falhoz lapultak.

– Az ajtó szét van zúzva – suttogta Vértes.

– Látom.

Óvatosan belestek. A holttest a szoba közepén hevert. Egymásra néztek, aztán szótlanul beléptek. A halott két oldalán álltak meg.

– Ez Tamási?

– Ő az – mondta megrendülten a nő.

– Tényleg megelőztük a rendőrséget… – nézett körbe elgondolkodva a férfi. – Akkor egy problémával kevesebb. Lelőtték, ha minden igaz, bár még soha nem láttam lőtt sebet. De lyuk van a hasán. Nos? Mehetünk?

– Csak egy perc.

Kardos Gitta nagy nehezen elszakította a tekintetét a hulláról, és lassan körbesétált a lakásban. Egy székre mutatott.

– Itt ült.

– Ki?

– A másik férfi. Gondolom, ő lőhette le Tamásit.

– Honnan tudod, hogy férfi volt?

– Érzem a szagát. – A parfümőr orrcimpái kitágultak. – Nagyon friss. Alig pár perce mehetett el. Itt ült – megfordult, és végigmérte a holttestet. – Itt ült, és végignézte, ahogy Tamási meghal. Aztán pálinkát locsolt a székre.

– Minek? – kérdezte halkan a biztosítási nyomozó, és közben idegesen tekingetett az ajtó felé.

– Hogy a rendőrség ne vehessen szagmintát a székről.

– De te érzed azt, amit a rendőrkutyák nem?

– Igen.

– Hihetetlen.

– Mehetünk. Megvan.

– Micsoda van meg?

– A szaga. A gyilkos szaga. Megjegyeztem.

Kisiettek a házból, és a kerten át a kerítéshez mentek. Ahogy kiléptek az utcára, a szemközti kapu felpattant, és három-négy részeg fiatal csődült ki az utcára. Egyikük harsányan odakiáltott nekik: – Szevasztok!

Vértes karon ragadta az asszonyt, és a kocsi felé húzta. A kék Opel pár méterrel feljebb parkolt. Sietve beszálltak, és a férfi indított.

– Frank!

A kiáltás az utca felől harsant. Az egyik ittas fiatalember Tamási kapujában állt, és miközben az úttestre vizelt, kiabált.

– Gyere ki, Frank! Buli van! Látom, hogy otthon vagy.

– Jézusom – nyögte Gitta, és a kilincsért nyúlt, de Vértes gázt adott.

– Nem tudod megállítani. Tűnjünk végre innen!

Az Opel felgyorsult, és kisüvített az utcából.

A rendőrségi kocsik bekapcsolt fényekkel álltak az utcában, a környező ezüstfenyőkről hol kék, hol vörös fénnyel verődött vissza a csóva.

Kárpáti Tekla egy fehér Golfból kászálódott ki éppen, amikor bőrdzsekis fiatalember perdült elé.

– Hát te? Nem úgy volt, hogy már szabadságra mész a babával?

– Dehogynem – nyögte az asszony, és nehézkesen kiegyenesedett a kocsi mellett. – De most én kértem, hogy jöhessek. Ez az ügy összefügg az Abonyi utcai gyilkosságokkal.

– Ne viccelj már! Hogyan?

– Majd elmondom. Hol a hulla?

– Bent a házban.

– Kié a ház?

– Tamási Frank bérli egy idős férfitól, aki itt lakik három házzal feljebb.

– Hogy a fenébe nem tudtuk ezt a címet?

– Sehol sincs bejelentve.

– A gyilkosa mégis megtalálta. Jut eszembe: biztosan ő az áldozat?

– Száz százalék. A szomszédok azonosították.

– Hogy halt meg?

– Lelőtték. Egy az oldalába, egy a hasába. A doki azt mondja, valószínűleg befelé vérzett el. Az tény, hogy a hulla körül nincs túlzottan sok vér.

– Majd a hasüregben.

– Ja. Megnézed?

– Meg, persze.

Tekla megvárta, hogy a fiatal nyomozó megemelje a kordonszalagot, majd lehajtott fejjel átment alatta. Csak a ház ajtajáig ment, a küszöbön megállt, és onnan vette szemügyre a helyiséget. Nem akarta zavarni a bent tevékenykedő technikusokat.

– Mit tudunk?

– A nyomokból ítélve valaki rátörte az ajtót. Dulakodási nyomok vannak, az asztal feldőlt. A kanapé alatt egy CZ-45-öst találtunk, a tár tele, és csőre töltötték. Több lövést adtak le vele az ajtó felé.

– Hogy lehet akkor tele?

– Bizonyára közvetlenül tárcsere után végeztek vele, másként nem lehetne tele.

– Védekezett.

– Minden bizonnyal. A támadó kétszer találta el, de sem a hüvelyt, sem a lövedékeket nem találtuk meg. Valószínűleg magával vitte a pasas.

– Pasas?

– Csak úgy mondtam. Nem utal semmi a nemére, lehetett akár nő is.

– Eltűnt valami?

– Egyelőre nem tudni.

– Van egyéb is?

– A pajtában két kocsi van. A Porsche Tamási Frank nevén van, de a másik, egy fekete Bravo egy ádándi férfié. Ezt a vonalat most járják le a siófoki kollégák.

Kárpáti őrnagy a kapu felé indult. Nem lett sokkal okosabb.

– Ki jelentette be a gyilkosságot?

– A szomszédok. Buli volt, kijöttek friss levegőt szívni. Látták, hogy ketten távoznak a házból…

Tekla megtorpant.

– Látták, hogy ki volt itt?

– Igen. Egy férfi meg egy nő.

– Személyleírás?

– Elég jó.

– Hol van, aki látta őket?

– Itt áll a kerítés mellett.

A nyomozó odakísérte az őrnagyot a közben jócskán kijózanodott fiatalemberhez.

– Jó estét, Kárpáti őrnagy vagyok. A kollégám azt mondja, ön találta meg a tetemet.

– Igen… kijöttem rágyújtani, és láttam, hogy ég a villany Franknál. Bekiabáltam, hogy jöjjön át bulizni. Jó arc volt, át szoktuk hívni. Nem válaszolt, hát bejöttem, és… – vállat vont. – Ez van.

– Állítólag látott két embert kimenni innen.

– Igen. Egy férfit és egy nőt.

– Hogy néztek ki?

– A pasas nem túl magas, bőrdzsekis fickó volt. Harmincöt-negyven körüli. Barna hajú. Semmi különös.

– És a nő?

– Ő is ilyen korú. Rövid fekete haj, vékony, alacsony…

Tekla arra gondolt, hogy nem is olyan régen Kardos Gitta hívta fel a figyelmét Tamási Frankra, aki most holtan hevert a házban. Kardos alacsony, vékony, fekete… Az őrnagy a zsebébe nyúlt, és elővette okostelefonját. A neten rákeresett Gittára, majd lehívott egy fotót. A szemtanú orra alá tolta a készüléket.

– Ő volt az?

– Igen! – csodálkozott a férfi. – Nem volt így kifestve, de határozottan ő volt.

– Köszönöm.

Tekla elfordult a férfitól, és a mellette álló nyomozót karon ragadva visszaindult a házhoz.

– Ki kell adni egy körözést Kardos Gitta ellen. Ő járt a házban.

– Emberölés miatt körözzük?

– Igen. Ha valaki belebotlik, el kell fogni. Úgy hullanak körülötte az emberek, akár a legyek.

27

A telefonra ébredt. A készülék felől egyre hangosabban hallatszott a madárcsicsergés, amit Balla ébresztőhangnak állított be. Lenyomta a gombot, aztán az órájára pillantott. Nyolc volt, ahogy tervezte. Felült, meztelen talpát a szőnyegre tette, és megdörzsölte az állát. Nyaka, válla kissé elgémberedett, de egyébként jól érezte magát.

Bement a fürdőszobába, hosszan ivott a csapról, aztán beállt a forró zuhany alá, hogy a vízsugár átmasszírozza a testét. Amikor pár perc múlva végzett, gyorsan megborotválkozott a szálloda egyik eldobható pengéjével.

Kíváncsian vizsgálta magát a tükörben.

Sok év eltelt már azóta, hogy ölt. És akkor katona volt.

Számolgatni kezdett. Volt az a magyar, aki rosszul esett a verekedés során, aztán belehalt. Aztán voltak ketten Szudánban. Az csúnya munka volt, még így, évek távolából is elhúzta a száját. Azok a mocskos emberrablók egy turistacsoportra csaptak le, sokakat meggyilkoltak, a többiért pénzt akartak. Mire a légió egy osztaga megtámadta őket, már alig voltak életben a túszok közül. Akkor a légiósok között is elszabadult a pokol.

Emlékezett, a tisztjük nem szólt közbe, neki is úgy leereszkedett a vörös köd, ahogy nekik, amikor látta, mit tettek a túszokkal. Azon a reggelen Balla két emberrablót is fejbe lőtt. Ez volt az első olyan eset, amikor meg is akart ölni valakit, nem csak baleset történt.

Az első szimpla ügy volt, a fekete fickó egy Kalasnyikovval ugrott ki a sarok mögül. Ludovic nem habozhatott, két rövid sorozatot eresztett belé, aztán közelebb ment hozzá. Még hörgött. Elrúgta a fegyverét, de a fickó csak vonaglott, nem akart még meghalni. A tiszt ránézett Ballára, és felvonta a szemöldökét. És Balla homlokon lőtte a sebesültet.

A másik, akivel azon a napon végzett, egy nő volt. Addig nem volt vele semmi gond, amíg csak ült a többi foglyul ejtett terrorista között, ám a túszok hamarosan elmesélték, hogy ő volt az egyik legkegyetlenebb az egész csapatból.

A francia tiszt a szája szélét rágta, már az is furcsa volt neki, hogy a muzulmán vallású csoportban a nőnek egyáltalán fegyvert adtak. Aztán az elbeszélésekből lassan megértették, miért. Az asszony elvakultan kegyetlen volt, talán még a társai sem mertek vele ujjat húzni.

Balla parancsot kapott, hogy hozza elő a nőt. Az kézzel-lábbal tiltakozott, sikított, amikor kiemelték a legyőzötten gubbasztó csoportból. Egy perccel később Ludovic utasításba kapta, hogy végezzen vele. Megtette.

A következő és egyben legutóbbi eset Dél-Amerikában történt. Kábítószergyárra csaptak le, és akkor ismét egy emberrel végzett. De az tűzharcban volt, nem okozott neki lelkifurdalást.

Azóta is évek teltek már el.

Az éjszaka történtek miatt vizsgálta az ábrázatát a tükörben. Kíváncsi volt, hogyan érinti a dolog ott mélyen belül. De hiába várt valami jelet, igazából semmit sem érzett. Megtette, amit nem tudott elkerülni, ennyi. Megmosta a fogát, megtörülközött, aztán felöltözött. Az agya közben azon járt, hogy igazából sosem végzett még pénzért senkivel. Ezúttal erre készült. Ha Fanny megadja a jelet, akkor elindul, becserkészi Kardos Gittát, és megoldja a svájciak problémáját.

Fanny mindig is meg volt róla győződve, hogy ő valójában ilyen munkákból tartja el magát, de ez nem volt igaz. Mióta leszerelt a légióból, nem ölt meg senkit. Nem is igazán hitt a bérgyilkosokban, ezért most furcsán érezte magát, hogy elfogadott egy ilyen felkérést.

Nem pusztán a pénzért tette, ezt az első pillanattól tudta. Sokkal fontosabb volt, hogy a nőnek akart imponálni. Ugyan hogy lehet elkápráztatni egy olyan nőt, mint Fanny? Pénze van, független… olyat kell tehát tenni, amit ő nem tud megoldani. Balla most pontosan erre készült.

Nem szívesen ismerte be, de ötvenéves korára olyan szerelmes volt abba a kemény asszonyba, akár egy kamasz. A nő viszont úgy használta őt, mint valami szexuális tárgyat. Ludovic egy ideig elfogadta ezt, aztán fellázadt, de a nő simán kidobta. Hetek teltek el, mire ráébredt, hogy kellenek neki azok a kósza randevúk és a kimerítő szeretkezések. Nem érezte egésznek magát az asszony nélkül. Felhívta, a bocsánatáért esedezett. Nagy nehezen Fanny Mondon kötélnek állt – s azóta a férfi mindent megtett neki, amit csak a nő akart.

Kétségtelen, gyilkosságra még sosem kért, morfondírozott magában Balla, és megdörzsölte a homlokát. Nem lesz ez egyszerű menet. A munkát megcsinálja majd lelkifurdalás nélkül, de aztán… mit fog lépni Fanny utána? Valószínűleg kidobja, és megszakít vele minden kapcsolatot. Ez logikus, gondolta a férfi. Ha engem valahogy mégis elkap majd a rendőrség, Fanny nem akarja, hogy kapcsolatba hozható legyek vele.

Pontosan tudta, hogy fél kilenckor történt, mert ránézett az órájára.

Fél kilenckor ébredt rá, hogy Fannyval így is, úgy is vége.

Ha megcsinálja a munkát, azért, ha nem, akkor meg azért. Az a gyémántkemény nő még utoljára kicsavarja, aztán végleg eldobja. Még az is lehet, hogy végül őrá is küld majd egy hóhért – csak hogy tényleg elvarrja a szálakat. Lassan emésztgette a tényt, hogy kihasználják.

Kilenckor megcsörrent a telefon.

– Igen? – vette fel Ludovic.

– Szia, Fanny vagyok!

A férfit elfutotta a méreg.

– Nem megbeszéltük, hogy csak e-mailben tartjuk a kapcsolatot?

– Dehogynem, de most nincs időm ezzel szórakozni.

– Baj van?

– Dehogy, csak mindjárt kezdődik egy előadásom Genfben. Itt állok a terem szélén, éppen a projektort rakják össze.

– Akkor mit akarsz?

– Csak érdeklődöm, sikerült-e már.

Balla megütközve bámult ki az ablakon, miközben a telefont a fülére szorította.

– Hogy sikerült-e? Hiszen még engedélyt sem adtál!

– Dehogynem. Éjjel írtam.

– Mikor?

– Tizenegy körül. Még el sem olvastad?

– Dolgom volt.

– Remek – mondta epésen a nő. – Mikor akarod megoldani?

– Egy részét már megoldottam. A barátnőd most következik.

– Várjunk csak! Milyen részt oldottál meg akkor?

Balla törte a fejét, hogyan is fogalmazhatna virágnyelven a telefonban.

– Emlékszel arra, akivel a barátnődnek… viszonya volt? Hát, vele már nem lesz gond.

– Ó! Ez nem volt feladat.

– Így alakult. Megkerülhetetlen volt. Viszont akadt egy kis gond.

– Mi?

– Ez a barát egy négyfős csoportot képviselt. Még négyen ismerik az egész sztorit.

Fanny nehezen szedte a levegőt. Fél perc is eltelt, mire meg tudott szólalni.

– Ők is ismerik a barátnőmet?

– Igen. Mi legyen velük?

– Te mit javasolsz?

– Én? – nevetett fel Ludovic. – Én mit javaslok? Azt javaslom, hogy találd ki, mi legyen. Lépjek velük kapcsolatba?

– Kapcsolatba?

– Érted, nem?

– De. Erre most kell választ adnom?

– Nézd, szeretném lehetőleg még ma befejezni a dolgot, és lelépni végre ebből a tetves országból. Nem akarok megint visszajönni, ha valami utóbb jutna eszedbe. Ennyi. Dönts!

Fanny Mondon elé lépett egy férfi, és az órájára mutatott. A nő idegesen bólintott, aztán elfordult. Ha még négyen tudják, hogy Gitta benne volt a dologban… azok is bármikor megzsarolhatják őket. Vagy csak simán tönkreteszik az iskola hírnevét… Jézusom, mit teszek?, villant át az agyán, mielőtt kimondta: – Lépj velük kapcsolatba.

– Mind a néggyel?

– Igen. Mind a néggyel. Aztán gyere vissza.

– Száz lesz.

– Micsoda?!

– Tízet kértem a barátnőddel kapcsolatban, de ezek nagy halak. Száz.

– Nincs annyim.

– Szerezz! Vagy megyek vissza még ma, ezt pedig megoldatod majd valaki mással.

Fanny megütközött. Balla még sosem mondott ellent neki. Ő pedig nem ismert mást, akit akár csak meg mert volna kérdezni egy ilyen munkáról. Százezer euró… rengeteg pénz. De nélküle… Kérnie kell! Majd megkeresi Baradeau-t vagy Chomarat-t. Vagy inkább mindkettőt. Keveredjenek csak bele ők is. Együtt majd összeszedik azt a pénzt.

– Rendben. Száz. Megoldom. De nem holnapra. Kell egy hét.

– Rendben.

– Akkor elkezded?

– El.

Balla letette, és életében először úgy érezte, a nő fölébe kerekedett. Lehet, hogy az az asszony mindig csak erre várt? Ő meg ehelyett dédelgette, és mindent megtett neki. Talán nem a helyes utat választotta. Megrázta a fejét. Ezen majd gondolkodik, ha végzett a munkával.

Elsőként Kardos Gitta következik.

A kék Opel lassan bekanyarodott a Thököly úti cukrászda elé, és leparkolt a túlsó oldalon, ahol csak két fa közé tudott betolatni. Vértes a fejét csóválta.

– Nem tetszik ez nekem.

Gitta felsóhajtott.

– Neked mostanában semmi sem tetszik. Komolyan mondom, sokkal többet aggodalmaskodsz, mint egy nő.

– Ennek nem lesz jó vége, Gitta. Le kéne lépnünk.

– Már megbeszéltük. Ezerszer átrágtuk, miért nem tudunk innen csak úgy elmenni. Kérlek, ne kezdd újra!

– Ezzel a pasassal sem kéne találkoznunk.

– A kollégáim küldték.

– Ezt ő mondta. Miért hiszel egy idegennek?

– Fanny is megerősítette. Ezért hívtam fel Lausanne-ban, és ő is elmondta, hogy küldött valakit, aki vigyáz rám. Megígértem, hogy találkozom vele.

A férfi a szája szélét rágta. Arra gondolt, miközben a padkán várakozva a Bosnyák tér forgatagát figyelte, hogy néhány napja még nyugodt életet élt.

– Most meg min gondolkozol?

– Az jutott eszembe, hogy néhány napja még teljesen átlagosan éltem. Aztán a bolond főnököm kirepített Svájcba. Megismertelek, autóztam ezerkétszáz kilométert, itthon megpróbáltak elütni, aztán ránk lőttek, autós üldözésben vettem részt, hullát találtam egy budai vityillóban, és most bujkálok a rendőrség elől.

Kardos Gittát elfutotta a méreg, és a férfi felé fordult, hogy kiossza, de az hirtelen felemelte a mutatóujját.

– Azt hiszem, ő lesz az – mutatott a szemközti járdán közeledő férfira.

– A leírás stimmel. Ezt a ruházatot mondta a telefonban, amikor félórája felhívott.

– Nem láttam, hogyan érkezett. Egyszer csak itt volt a járdán. Láttál kocsit?

– Nem.

A férfi bement a cukrászdába.

– Nem látszik édesszájú fazonnak, szóval, ha bement, biztosan ő lesz a mi emberünk.

– Katonának tűnik.

Fanny mindig ilyenekkel vette körül magát. Bolondul ezekért a rambókért.

– Aha… Akkor? Bemegyünk?

– Csak én megyek be – jelentette ki ellentmondást nem tűrően Gitta.

– Dehogy engedlek be egyedül!

– Nem mintha kértem volna az engedélyedet. Most mondtad, túl izgalmas lett az életed, mióta velem vagy. Viszont senki sem tudja, hogy velem vagy. A zsaruk sem. Ha most szép nyugodtan elmész, ez az egész a mi kettőnk titka marad.

Vértes lapos pillantást vetett az asszonyra.

– De én nem akarok elmenni.

– Már van, aki vigyáz rám – intett a cukrászda felé a parfümőr. – Elmehetsz.

– A fenét! – csattant fel a férfi. – Veled maradok.

– Miért?

– Egyrészt mert megkedveltelek.

– Másrészt?

– Kíváncsi vagyok, mi lesz ebből.

– Aha… Hát, az eleje romantikusan indult, aztán kiábrándítóan gyakorlatias lett a vége.

– Bocs. Szeress ilyennek – mosolyodott el Csaba. – Na, menjünk!

– Nem. Komolyan mondtam, hogy egyedül megyek be.

– Nem értelek. Mire volna az jó?

Gitta felsóhajtott.

– Sok oka van. Egyrészt bent nem érhet baj. Nézz csak be a kirakaton. Legalább nyolc-tíz vendég van a helyiségben. Senki sem fog bántani nyilvános helyen…

– A Városliget is elég nyilvános volt – mutatott rá a tényre Vértes.

– Ez a pasas akkor sem fog megtámadni ennyi ember előtt.

– Egyéb ok?

– Szeretném, ha járó motorral várnál rám. Ha menekülni kellene.

– Menekülni? Most akkor félsz tőle vagy nem?

– Még nem tudom. Ezt szeretném eldönteni. De ahhoz beszélnem kell vele. Különben is, mit csinálnál azzal a játék fegyverrel?

Vértes durcás pillantást vetett a kézifék mellé tűzött riasztópisztolyra.

– Nagyon ciki?

– Eléggé. – A nő csókot nyomott a szájára, aztán kilökte az ajtót. – Járjon az a motor, Bond!

– Igenis – szalutált a férfi, aztán idegesen megmarkolta a kormányt.

A parfümőr körülnézett, mielőtt átszaladt az úttesten, és belépett a cukrászdába. A pultnál egy kávét rendelt, majd odament a helyiség végében, a falnál üldögélő alakhoz.

– Ludovic Balla?

A férfi felpattant, és elfogadta a felé nyújtott kezet.

– Szolgálatára.

– Kardos Gitta vagyok.

– Örülök, hogy megismerhetem. Leül?

– Persze.

A parfümőr elhelyezkedett.

Máris tudta, hogy hiba volt idejönni, de olyannyira váratlanul érte a dolog, hogy még nem volt ideje a megoldáson törni a fejét. Amíg kitalál valamit, addig húznia kell az időt.

– Szóval Fanny küldte?

– Igen.

– És azt is mondta, mit kell tennie?

– Csak annyit, hogy vigyázzak magára.

A nő kinézett az ablakon, látta, hogy Vértes a kocsiban ül. Csak harminc méterre volt tőle, de ezzel az erővel akár a Holdon is lehetett volna.

Rámosolygott a vele szemben ülő Ballára.

– Nos, Fanny mindig kicsit túllihegi a dolgokat…

Valamit ki kell találnia, hogy kijusson!

Érezte a tusfürdő és az arcszesz illatát. A férfi nem túl régen tisztálkodott. A fogkrém bukéja is ott lebegett körülötte. A dzsekijéből azonban intenzíven áradt valami…

– …tudja, nem az első eset, hogy beleszól egy dologba, ami…

Valami illat, aminek semmi keresnivalója egy cukrászdában. Olaj. Finomított, speciális olaj. Még nem érzett ilyet, de pontosan tudta, mi lehet az, mert egy másik, jellegzetes szaggal keveredett…

– …azon a svájci munkán is úgy estünk túl, hogy ő folyton…

Fegyverolaj, igen, mert a másik szag egyértelműen a lőporé!… Mit keres itt valaki, aki nem is olyan régen lövöldözött?

– Au! – szakította félbe saját fecsegését a parfümőr.

– Mi az? – nézett rá csodálkozva Balla.

– Valami megcsípte a lábamat.

Gitta bocsánatkérő mosollyal lehajolt, hogy megvakarja a lábát az asztal alatt, de igazából teljesen másra volt kíváncsi.

Itt sokkal jobban érezte.

A férfi testének szagát jórészt elnyomták a frissen használt illatszerek, de itt lent nem. A láb, a cipő, a zokni – mind-mind sokkal intenzívebb szagot áraszt, mint a test ápoltabb részei. Ha kibokszolja is az ember a cipőjét, ritkán veszi a fáradságot a talp lemosásához. A férfiak jelentős hányada nem vált mindennap zoknit. A láb pedig izzad, jobban, mint a test más részei.

Már biztos volt a dolgában.

A cipőből áthatóan áradt a vér szaga.

Balla testének illata pedig itt olyan erős volt, hogy nem maradt kétsége.

Ezt az embert érezte meg a máriaremetei házban. Ő ült azon a széken, ahonnan végignézte a gyilkos Tamási haláltusáját.

A parfümőr elsápadt. A lába mellett hátranézve észrevette a közeledő pincérnőt. Magában elszámolt háromig, aztán hirtelen felült. Kifejelte a nő kezéből a tálcát, a kávé, melyet az imént a pultnál rendelt, az asztalra borult. Balla reflexszerűen hátrarúgta magát, széke a kirakatnak vágódott, amelyen hatalmas csendüléssel repedések futottak végig.

Ludovic meglepetten nézett a hatalmas üvegtáblára, amely recsegni kezdett. Nyilvánvaló volt, hogy másodperceken belül összeroppan a saját súlya alatt.

Mindenki őket bámulta, a cukrászda elnémult.

Gitta felpattant.

– Annyira sajnálom! – Megragadta a pincérnő könyökét. – Hol a mosdó? Rám fröccsent a kávé.

– Arra.

Kardos Gitta hátat fordított Ballának. A férfi az ablakhoz szorult, a forró kávé a nadrágszára felé folyt az asztalon, és lecsepegett a szélén. A kétségbeesetten sopánkodó pincérnő elállta az útját. A parfümőr a toalett felé indult, de ahogy elhaladt a kijárat mellett, hirtelen feltépte az ajtót, és kirohant az utcára.

Balla csak akkor vette észre, amikor már a villamossíneken vágtázott keresztül.

– Ó, a kurva életbe! – hörögte a férfi, és végre félrelökte a pincérnőt. Átbotladozott a székeken, az ajtóhoz rohant, de már csak egy kék autót látott elsuhanni, amely index nélkül fordult be a Nagy Lajos király útjára.

Balla mérgesen a tenyerébe csapott.

– Ezt nem hiszem el! – dühöngött. – Kifog rajtam egy ilyen haszontalan kis kurva!

– Uram, kérem! Az ablakkal mi lesz?

A férfi vészjóslóan fordult hátra.

Vértes ezalatt csak nyomta a gázpedált.

– Most hová?

– Mindegy, csak tűnjünk el innen!

– Akkor lekanyarodom.

– Mondom, hogy mindegy, csak csináld!

Gitta folyamatosan a hátsó ablakon bámult kifelé, de nem látta, hogy valaki utánuk vetette volna magát.

A biztosítási nyomozó jobbra fordult, majd hamarosan balra a Róna utcára. Csak itt nézett rá az asszonyra.

– Mi történt?

– Megismertem.

– Kit? Ballát?

– Igen. Ő volt az.

– Hol találkoztál vele?

– Máriaremetén, abban a házban. Ő járt előttünk. Ő ölte meg Tamásit.

– Ne már! – nézett rá kétkedve Vértes. – Miből gondolod, hogy…

– Tudom! – sikoltotta az asszony. – Tudom. Éreztem rajta a vér és a lőpor bűzét. És megismertem a szagát is. Ő ült azon a széken ott a házban.

Vértes szóra nyitotta a száját, de mégsem szólt. Olyanról nem tudott vitába szállni, amiről fogalma sem volt. Már kijutottak a Kerepesi útra, és a központ felé tartottak, de még mindig nem üldözték őket.

A férfi megvakarta a fejét.

– Ha igazad van…

– Nincs ha! Igazam van.

– Jó. Tehát… mivel igazad van, fel kell tennem egy kérdést.

– Hallgatlak.

– Mennyire bízol meg ebben a Fannyban?

Gitta szeme kitágult.

– Arra gondolsz…?

– Ki igazolta neked a telefonban, hogy Balla jó ember?

A parfümőr elharapta a választ. Csak nézett ki a szélvédőn, de nem látta az elsuhanó Keleti pályaudvart. Gondolatai nagyon messze jártak.

– Vajon mit meg nem tenne, hogy megvédje az iskolátok jó hírét? – tette hozzá félhangon Csaba.

28

A Nyugati térig menekültek, mire Vértes is megnyugodott annyira, hogy kissé vissza tudott venni a sebességből. A pályaudvarnál jobbra fordult, majd rákanyarodott a Westend City Center mélygarázsába vezető rámpára.

– Hová megyünk? – kérdezte Gitta.

– Egy helyre, ahol nem vagyunk szem előtt.

A férfi jegyet vett az automatánál, áthajtott a sorompó alatt, aztán gyorsan betolatott egy éppen megürülő szűk helyre.

Amint leállította a motort, az addig lehalkított rádió egy csapásra hallhatóvá vált.

„…a rendőrség a máriaremetei gyilkosság miatt egy nőt és idáig ismeretlen társát keresi…”

– Hangosítsd fel! – suttogta halálra váltan a parfümőr.

– Csitt!

„…a gyilkossággal megalapozottan gyanúsítható K. Gitta negyvenéves, vékony testalkatú, magassága mintegy százhatvan-százhatvanöt centiméter, haja fekete, rövidre vágott, szeme színe kékeszöld. Aki felismeri, hívja a rendőrséget a 112-es segélyhívón, vagy szóljon a legközelebbi rendőrnek. A nőnél feltehetően fegyver van, ezért senki ne próbálja meg feltartóztatni. Meg nem erősített információink szerint K. Gitta kapcsolatba hozható a néhány nappal korábbi zuglói gyilkossággal is…”

Vértes kikapcsolta a rádiót.

– Na, ez gáz.

Gitta furcsa módon higgadt lett. Hát ez is megtörtént. Kapcsolatba hozták a gyilkossággal.

– Most már nem menekülhetek – mondta ki, ami az eszébe jutott.

– Szerintem meg éppen most kéne eltűnni végre az országból.

– És hová mennék?

– El. Bárhova!

– Nem akarok egész életemben menekülni. Nincs hová mennem. Egy gyilkossággal gyanúsított embert mindenütt kiadnának Magyarországnak.

– Van, ahol nem adnak ki.

– De oda meg én nem akarok menni, Csaba.

A férfi idegesen beletúrt a hajába.

– Nem tudom, mit mondhatnék.

– Beszélnem kell azzal a nővel – jelentette ki némi csend után Gitta.

– Milyen nővel?

– A rendőrrel. Kárpáti Teklával.

– Mióta mondom már ezt neked!

– Tisztáznom kell magam.

– Akkor miért nem sétálsz be egyenesen a rendőrségre?

– Ugyan már! – csattant fel Gitta. – Ha csak akadályozni tudsz, inkább maradj csendben, hadd gondolkozzam! Nem mehetek be csak úgy a rendőrségre, mert azonnal letartóztatnának. Heteket is bent tölthetnék, mire rájönnek, hogy nem tudnak semmit bizonyítani.

– Nem látom be, mi más lehetőséged van? Vagy lelépünk az országból, ahogy én javasoltam, vagy bemész a Teve utcába. Nagyjából ennyit látok kivitelezhetőnek.

– Van még egy mód.

– Mi lenne az?

– Beszélnem kell a rendőrnővel. Elmondom neki, hogy engem is üldöznek.

– És mit remélsz ettől?

– Hogy az igazi gyilkossal fog foglalkozni, nem velem.

– Neki egy gyilkos kell. Te kapóra jössz!

– Remélhetően azért érdekli az igazság is. El akarom mondani neki, amit tudok, aztán megbújok pár napig, amíg ő végez a munkájával. Nem látok más módot arra, hogy élve és szabadlábon megúszhassam. Ez a tervem.

– Ez nem egy film! Nem fog csak úgy szóba állni veled. Ahogy meglát, azonnal fegyvert fog rád, és már teszi is a kezedre a bilincset.

– Az a nő jól láthatóan terhes. Nem hiszem, hogy megtámadna.

– Gitta…

– Felteszem, azt akarod mondani, hogy ez nem jó ötlet, igaz?

– Azt. Pontosan azt.

– Ma ezt már nem először hallom tőled, de eddig sem hallgattam rád. És még mindig élünk.

Vértes megint megvakarta a fejét.

– Oké. Élünk. Igazad van, nem nyírtál ki minket. Még.

– Segítesz?

A férfi belenézett a nő szemébe, majd felsóhajtott.

– Persze… Mit akarsz?

– Mennyi az idő?

– Három múlt, miért?

– Mert akkor még dolgozik a nő. Menjünk el a barlangjába.

– A hová?!

– A Teve utcához.

Vértes nem szólt semmit. Eljutott oda, hogy inkább szótlanul megy a nő után, aztán majdcsak lesz valami.

– Fel fog ismerni.

– Itt van a táskám a csomagtartóban?

– Amit a lakásodból hoztunk el? Igen.

– Várj meg! – Gitta kiszállt, megkerülte a kocsit, és a táskával tért vissza.

– Mit csinálsz?

– Parókát veszek. Van egy vörös parókám.

– Minek?

– Egy farsangi bulira kellett, aztán megtartottam. Két éve ott állt a szekrényben, most meg véletlenül összemarkoltam a ruhákkal, amiket elhoztam. Lám, most milyen jól jön.

Lehajtotta a napellenző tükrét, és elrendezte a fején a parókát. Feltett egy vékony keretes szemüveget. Miután elégedett volt a látvánnyal, a férfihoz fordult.

– Na?

– Nem értem ugyan, mit akarsz, de jó… Legyen. Irány a Teve utca.

Indított, kihajtott a mélygarázsból, aztán jobbra fordult, és a Váci úton kifelé indult. Nem telt tíz percbe sem, és leparkoltak a Teve utcai rendőrszékház előtti hatalmas parkolóban.

– És most?

– Várunk – mondta a nő. – Gondolom, négyig tart a munkaidő, aztán csak megy majd valahová. Mi meg a nyomába eredünk, és kivárjuk, míg nyugodtan tudok vele valahol beszélni.

– Nem fognak itt kiszúrni téged a zsaruk?

– Látsz te itt zsarut?

– De a személyleírásod!

– Éppen vörös vagyok és szemüveges.

– Van még egy kijárat hátul is.

– Itt fog kijönni.

– Meg ott a mélygarázs is …

– Állj már le! – kiáltott fel a nő. – Megőrjítesz ezzel az aggodalmaskodással!

– Csak segíteni akartam, hogy másfelé is ki tud jönni…

– Hát akkor ne akarj segíteni! Semmi szükségem ezekre a negatív hullámokra, oké? Gondolkodj már egyszer pozitívan, Csaba, az ég szerelmére! Itt fog kijönni, és kész!

A biztosítási nyomozó sértetten csendben maradt, és a következő egy órában nem szóltak egymáshoz egy szót sem.

Gitta hirtelen felegyenesedett.

– Ott van!

Várandós asszony jött ki a forgóajtón, és a parkoló felé indult. A combja és a dereka már megvastagodott, arca megviselt volt. Nehézkesen, lassan mozgott. Kárpáti Tekla nagyon fáradtnak tűnt. Egy sorral arrébb kinyitotta egy régebbi Ford Focus ajtaját, és beült.

– Menj utána!

– Egy rendőrt fogunk követni?

– Szerinted minek jöttünk ide?

A Focus nyomába eredtek. A rendőrnő lassan hajtott, láthatóan megfontolt sofőr volt. Fél órába is beletelt a délutáni csúcsforgalomban, mire eljutottak a célhoz. A XVII. kerületi kertvárosban egy nagyobb családi ház előtt álltak meg, ahol már várakozott néhány kocsi. Kárpáti Tekla kiszállt, és bement a házba.

– Ez meg mi? – nézett ki az ablakon a férfi.

– Nőgyógyász – olvasta el a kapura kitett tábla feliratát Gitta. – Ezek szerint terhességi vizsgálatra jött. Az jó.

– Miért?

– Mert bent csupa terhes nő van nagy pocakkal. A „fogják el, gyilkos!” felkiáltásra valószínűleg senki sem fog a nyakamba ugrani.

– Te be akarsz menni?

– Persze. Gondolom, várószoba is van, ott majd tudok vele beszélni.

– Ez veszélyes.

– Mi nem az ebben a sztoriban? Na? Tudod a dolgod?

– Gondolom, járó motorral…

– …várakozni. Pontosan.

A nő csókot nyomott Vértes szájára, ledobta a parókát és a szemüveget, aztán kiszállt a kocsiból.

– Ezeket nem viszed?

– Ez az inkognitóm, Csaba. Nem fogom megmutatni annak, aki rám vadászik.

Vértes elég ostobán érezte magát, inkább nem szólt semmit, csak a hátsó ülésre hajította a parókát.

Gitta bement a házba, és követte a rendelő felé mutató apró nyilakat. Amikor belépett a fehér ajtón, egy várószobába jutott. A meglepően nagy helyiségben kemény bőrfotelek álltak a falak mellett, melyekben négy nő olvasgatta unottan az asztalra kitett női magazinokat.

Kárpáti Tekla rögtön az ajtó mellett foglalt helyet, és SMS-t írt a telefonjában.

Gitta nyugodtan helyet foglalt mellette. Körülnézett, de a többiek eléggé távol voltak ahhoz, hogy ha halkan beszélnek, egyikük se hallhassa őket.

Közelebb hajolt a rendőrtiszthez.

– Helló!

Tekla összerezzent, és értetlenül nézett a mellette ülő, barátságosan mosolygó asszonyra. Másodpercek teltek el, mire felismerés villant a szemében.

– Maga?!

– Ne kezdjen pánikolni, nem akarom bántani.

– Mi a fenét akar itt?

– Hát, nem vagyok terhes, ha erre gondol. – Gitta folyamatosan mosolygott, hogy megnyugtassa a meglehetősen zaklatottnak tűnő rendőrnőt.

– Engem keresett?

– Természetesen.

– Körözés alatt áll. El kell fognom magát.

– Próbálja csak meg – folytatta a mosolygást Gitta, és közben szemével Tekla gömbölyödő pocakja felé intett. – Ebben az állapotban nem akar velem birkózni, abban biztos vagyok. Egy másodperc alatt kirohanok innen, ha bármi olyat tapasztalok, hogy meg akarna bilincselni. Kint meg vár rám egy kocsi járó motorral. Gondoljon a babájára, Tekla! Nem akar itt maga verekedni.

Kárpáti őrnagy kifejezéstelen tekintettel nézett vissza, és lassan bólintott. Teste elernyedt.

– Igaza van… Mit akar?

– Először elmondom, mit nem akarok. Nem akarom, hogy lecsukjanak. Ezért nem a rendőrségen kerestem. Ha bemegyek, ott azonnal őrizetbe vesznek.

– Kétségtelen. Hazudnék, ha mást állítanék.

– Köszönöm az őszinteséget. Szóval azért vagyok itt, hogy nyugodtan tudjak beszélni magával.

– Elég formabontó megoldást választott.

– Mit mondjak, nem örömömben teszem. Meghallgat?

– Egyelőre meg.

– Rendben. Nem én öltem meg Tamási Frankot.

– Nehéz ezt elhinni, miután közölte velem, hogy Tamási viszont megkísérelte megölni magát. Aztán kilép abból a házból, ahol még gőzölög a pasas vére. És erre tanúk vannak. Hm?

– Tudom, a látszat ellenem szól, de nem én voltam.

– Hanem kicsoda?

– Egy Ludovic Balla nevű férfi.

– Az meg ki?

– Hosszú történet.

– Akkor meséljen. Ezért jött, ha nem tévedek.

– Igaz. Szóval este valóban ott jártam Máriaremetén annál a háznál. De Tamási már halott volt.

– Miért ment oda?

– Tamási meg akart ölni. De ezt már elmondtam magának telefonban. Valahogy meg akartam győzni, hogy szálljon le rólam.

– Nem valószínű, hogy egy gyilkost le tud beszélni arról, hogy elvégezze a munkáját.

– Erről nem tudok semmit, ez a maga asztala. Én egyszerűen csak abban bíztam, talán meghallgat.

– Ha jól értem, odament ahhoz az emberhez, aki meg akarta ölni. Hogy beszélgessen vele.

– Pontosan.

– Hát, ez nem hangzik túl életszerűen.

– Pedig ez történt. De Tamási már halott volt.

Kárpáti őrnagy megrágta, amit hallott.

– Tudom, hogy nem egyedül járt ott. Kivel volt?

– Egy barátommal.

– És ő tudja igazolni azt, amit elmondott?

– Igen.

– Akkor mégiscsak be kell jönnie a rendőrségre.

– Akkor megyek be, ha maga személyesen garantálja, hogy ki is jöhetek, ha megtettem a vallomásomat.

Tekla beharapta a száját.

– Nem tudok magának felelősséggel ilyet ígérni. Vannak főnökeim.

– Győzze meg őket!

– Nem. Őszintén szólva, nem hinnék nekik, akármit is mondanak majd. Én már annyiszor csináltam segget a számból a rendőrség miatt, hogy nem akarom még egyszer megismételni.

– Ez korrekt. Tehát nem megyek be, de van egy tanúm, aki bármikor hajlandó elmondani, hogy mi történt valójában Máriaremetén. Végig ott volt velem.

– Akkor mit akar?

– Fogja el Ballát. Engem is meg akar ölni.

– Meséljen már róla valamit. Ki ez?

Kardos Gitta eltöprengett, mennyit mondhat el.

– Nézze, a következő a helyzet… Svájcban vannak üzlettársaim, akik úgy vélik, rossz fényt vet rám, s ezzel a közös vállalkozásunkra, hogy Tamásival üzleteltem…

– Ezek szerint ők tudnak az ötös gyilkosságról?

– Ez azért még ott is publicitást kapott.

– És tudnak Tamásiról?

– Igen. Tamásinak eladtam egy illatot, és ezt korábban elmeséltem a kollégáknak.

– Hogy jön ehhez az egészhez Balla?

– A kollégáim küldték utánam. Azzal hívtak fel, hogy ideküldik Ballát, hogy védjen meg.

– Kitől?

– Tamásitól.

– Kezd bonyolódni.

– Felejtse el a sallangokat. A lényeg, hogy Tamási volt az öt zuglói öregember gyilkosa, Balla pedig végzett Tamásival. Maga becsukja Ballát, és kész. Egyszerű, nem?

– Hát ez aztán kurvára egyszerű! – fakadt ki Tekla. – Azt próbálja nekem beadni, hogy az akarta megölni, akit a svájci kollégái azért küldtek ide, hogy megvédje magát?

– Nagyjából.

– Miért? Miért akarja akkor megölni?

– Attól félek, hogy igazából a kollégáim azzal bízták meg, tegyen el láb alól. Csak azért mondták nekem, hogy Ballát a védelmemre küldik, hogy a közelembe engedjem.

– Tehát a barátai akarják megöletni?

– Valószínűleg.

– Miért?

– Mert vállalhatatlan az üzlet szempontjából, hogy kapcsolatba hozható vagyok a zuglói gyilkossal.

– Azzal, hogy eladott neki egy illatot?

Gitta érezte, hogy itt hiányzik egy jókora elem a logikai láncból. Inkább elegánsan átugrotta a kérdés egyik felét, remélve, hátha Tekla nem kap azonnal az alkalmon, hogy két vállra fektesse. A lehető legrövidebben válaszolt: – Igen.

Kárpáti Tekla a fejét csóválta.

– Nyolc éve nyomozok emberölési ügyekben, de nekem ez magas.

– Fogja fel szakmai kihívásnak.

– Kösz.

– A második gyilkost adom a kezére, őrnagy. Ha egy kicsit is hinne nekem, már maga lenne a magyar sztárzsaru.

– Hittem én, csak holtan találtam a gyanúsítottamat.

– Ezért adom meg az új nevet.

– Meg azért, hogy lekapcsoljam a pasast, maga meg túlélje.

– Így van, nekem ez a buli a dologban.

A nővér kinézett, és behívta az egyik kismamát. Amíg újra be nem csukódott az ajtó, csendben voltak, s mindkét nő számba vette a lehetőségeket.

– Tulajdonképpen mit vár tőlem? – kérdezte Tekla.

– Fogja el Ballát, és engem hagyjon békén. Ennyi.

– Ugye tudja, ha innen kimegy, azonnal hívom a kollégákat?

– Ezen segíthetünk. – Gitta kikapta a rendőr őrnagy kezéből a mobiltelefont, és beleejtette az asztalon álló vázába. A Nokiából apró buborékok szálltak a felszín felé.

Tekla rezignáltan nézte, de nem kapott a telefon után. Már amúgy sem lett volna értelme.

– Ez egy félhavi fizetésem volt.

– Ilyen rosszul keresnek a magyar rendőrök?

– El sem tudja képzelni, mennyire.

– Veszek magának egy új telefont.

– Menjen a picsába, Gitta! – jegyezte meg csendesen Tekla. – Maga szerint hogy venné ki magát, ha egy gyilkosság gyanúsítottja által vett mobillal rohangálnék?

– Elég szarul nézne ki.

– Erről van szó. Egyébként van még itt telefon másnál is.

Gitta szedelőzködni kezdett.

– Megyek. Elmondtam, amit akartam.

– De nem mindent.

– Nem kell mindent tudnia. Magának a gyilkos a lényeg. Azt meg már elmondtam.

– Mit tud még erről a Balláról?

– A mobilszámát. Legalábbis azt, amin engem hívott. – Megadta a számot a nyomozónak, az meg felírta egy jegyzetlapra.

– Más?

– A Thököly út elején, a Bosnyák térnél van egy cukrászda, ott találkoztam vele. Vannak arra térfigyelő kamerák is, ha jól tudom. Nézzék meg, szerintem meglesz a pasas arca a felvételeken.

– Miről ismerem meg?

– Ötven körüli. Sportos, nem túl magas. Talán százhetven lehet. Őszülő, tüske haja van. Ja, és kitörte a cukrászda ablakát. Higgye el, emlékezni fognak rá.

Gitta felállt. A rendőrnő nem kapott utána. Kényelmesen keresztbe tette a lábát, és úgy pillantott fel a parfümőrre. Gitta töprengőn nézte.

– Maga mit gondol, Tekla?

– Miről?

– Arról, amit elmondtam. Hisz nekem?

Az őrnagy vállat vont.

– Eljött utánam, és előadta a meséjét. Ez… ez annyira értelmetlen, hogy csak akkor tudom megmagyarázni, ha… ha igaz.

– Köszönöm.

– Talán elkerülte a figyelmét, de nem azt mondtam, hogy hiszek magának… Viszont rendőrtisztként nem tehetem meg, hogy nem nézek utána annak, amit elmondott.

– Pusztán ennyit akartam. Ha utánanéz, hamarosan tudni fogja, hogy nem hazudtam.

– Ugye nem tudom visszatartani?

– Csak ha leáll velem verekedni.

Tekla a fejét ingatta.

– Nem tudok megnevezni olyan fontos gyilkost, akinek az elfogása érdekében én most elkezdenék hepciáskodni.

– Örülök, hogy tudja, mi fontos igazán az életben.

– Tudom, hogy mi a fontos.

– Remek. Na, viszlát.

– Hol találom meg?

– Most viccel?

– Egy próbát megért. Adna legalább egy telefonszámot?

– Majd én hívom magát. A névjegye megvan. Legyen bekapcsolva!

– Mindig be vagyok kapcsolva. Már amikor nem úszik a telefonom.

– Szerezzen másikat.

– Muszáj lesz. Ez nekem munkaeszköz.

Gitta szemügyre vette a nyomozó hasát.

– Meddig dolgozik még?

– Már nem kéne, csak beesett a zuglói ügy… Még talán pár napig. Vagy addig sem. Aztán elég volt.

– Az nekem is elég. Ha pár nap alatt nem jut dűlőre, nekem úgyis végem. A telefon miatt ne aggódjon. Tényleg küldök egy másikat.

Gitta kisurrant az ajtón.

Kárpáti őrnagy elgondolkodott, mit is kéne most tennie. Talán utána kellene szaladnia? Terhesen? A főnökei ezt várnák el, ez kétségtelen. De ugyan ki köszönné meg a rendőrségen, ha elvetélne egy üldözés miatt? Tudta a választ. Senki.

Kapják be!, döntötte el, és felvette az asztalon heverő magazint. Kinyílt az ajtó, és a nővér nézett ki rajta.

– Kárpáti Tekla?

– Én vagyok.

– Ön következik.

Búcsúpillantást vetett a mobiljára. Aztán bement, és már előre ujjongott, hogy hamarosan láthatja a babát az ultrahang monitorján. Ezekben a percekben nem érdekelte sem Kardos Gitta, sem a fél tucat halott, sem a rendőrség.

Most csak anya volt.

29

Kiss Tibor.

Balla hosszan ízlelgette ezt a semmitmondó nevet.

Ez volt az a név, ami a megoldás kulcsa lehetett.

Ahol ez a pasas felbukkan, ott lesz a másik három is. Ludovic az elmúlt két órát a hotelszobában a számítógép előtt töltötte, és felkutatott minden létező adatot, ami az üzletemberről nyilvánosan elérhető volt. Már tudta, hol lakik, milyen kocsival jár, már amikor nem a Lexust használja, s hogy melyik a kedvenc étterme. Ezt egy bulvárlapnak adott interjúból tudta meg, ahol Kiss azt is elmondta, egy héten legalább négy alkalommal itt ebédel.

Ludovic próba szerencse alapon ebédidőben ellátogatott oda.

A szomszéd bokszban ült, s miközben gulyást kanalazott, végighallgatta, amint a tőle két méterre ülő üzletember nagy hangon telefonálgat. Miközben Kiss az ebédjét ette, utasítást adott a titkárának, hogy este nyolcra hívjon össze egy találkozót az egyik Andrássy úti kávézóba. Meg is mondta a hely nevét, és hozzátette, hogy este végre egy jó hamburgert akar enni, és ez az a hely, ahol a legjobbat adják Budapesten. Amikor a titkár visszakérdezett a résztvevők nevére, Ludovic már tudta, hogy megfogta az isten lábát. Kiss ugyanis ingerülten nézett fel cigánypecsenyéjéből az asszisztensére.

– Amikor azt mondom, hogy a többiek, akkor Vargára, Halmosra meg Telegdire gondolok, mégis ki másra?

– Értem, Kiss úr.

Balla egy perc múlva intett a főpincérnek, fizetett, és csendben távozott. Eleget hallott. Amíg Kiss befejezi az ebédjét, ő egy pillantást akart vetni a kocsijára. Amikor a vállalkozó a Normafához ment Tamásival, végig követte a kocsit felfelé a Svábhegyre, így tudta, mit keressen.

A Lexust a szomszéd utcában találta meg, orral az étterem felé állt. Tapasztalt katonaszeme azonnal észrevette, hogy az autó pontosan ott várakozik, ahol kell. A sofőr rálátott az étterem bejáratára, és egy másodperc alatt indulni tudott, ha kellett.

Ludovic elsétált az autó mellett, és egy pillantást vetett a duruzsoló motorral várakozó jármű vezetőjére. Szikár, szúrós tekintetű férfi ült a volán mögött, fekete bőrkabátot viselt. A negyvenes évei közepén járhatott, fekete szeme éberen figyelt. Balla azonnal felismerte az ellenfelet. Ez az ember nem pusztán sofőr. Ez az ember ugyanaz volt, ami ő: katona. Harci tapasztalatokkal, de már más feladatkörben. Megérezte, hogy ez lehet az a Zsivko nevű szerb, akit Tamási említett a halála előtt.

Balla órák óta ideges volt.

Magába nézve pontosan tudta, hogy most minden bizonnyal túlvállalta magát. Nem volt főállású gyilkos, bármit gondolt is róla Fanny Mondon. Ha a nő iránti vonzalma nem bolondítja meg, akkor most nem ülne itt Budapest közepén egy százezer eurós vérdíj reményével és öt potenciális áldozatával.

Megcsóválta a fejét. Soha nem ölt meg négy embert csak úgy. Tulajdonképpen ok nélkül még egyet sem. Tamási is igazából véletlen volt. Csak ki akarta szedni belőle az információkat. Az a marha meg fegyvert rántott. Nem segíthetett rajta, hát hagyta elvérezni. Ezt Ludovic magában nem is tartotta gyilkosságnak. Pusztán nem lépett közbe. Azzal a szerencsétlen sérüléssel úgysem számított volna, ha mentőt hív.

Az elmúlt két napban azonban sok minden megváltozott.

Igazából minden.

Ráébredt, azzal, hogy elvállalta a megbízást, Fannyt végleg elvesztette. A nő persze ezt most még körömszakadtáig tagadná, ha rákérdezne, ám biztos volt benne, amint visszatér Svájcba, az asszony azonnal megszakít majd vele minden kapcsolatot. Egyelőre sovány vigasznak érezte, hogy – mivel időben észbe kapott – legalább anyagilag megéri majd a történet. Mire végez, hat halott marad mögötte. Tamási, a parfümőr és a négy üzletember… Szüksége is lesz arra a százezer euróra. El kell majd tűnnie Európából, s amúgy sem lesz miért Lausanne-ban maradnia. Ha jól csinálja a dolgot, a zsaruk nem fognak összefüggést találni az ügyek között.

Tamási már halott. Az ő testében nem hagyott lövedéket, ami alapján azonosítható lenne a fegyvere, ezért azt még egyszer használhatja majd: amikor végez Kissékkel. Aztán megszabadul a pisztolytól.

Gittánál majd kést használ, vagy egyszerűen megfojtja.

Három különböző gyilkosság, melyek közt nem feltétlen találnak majd a zsaruk kapcsolatot. Legalábbis a nyomozás elején semmiképpen.

Nem is rossz… Aztán irány Svájc, felmarkolja a pénzt, tesz még egy kísérletet Fannyval, s ha nem jár sikerrel, hát kapja be az a kétszínű ribanc. Akkor erőt vesz magán, és elfelejti. Végül is férfi, az istenit neki, hát csak a sarkára tud majd állni! Irány az Államok. Vagy Kanada. Ezt majd még kitalálja addig…

Fanny… Milyen igaz a mondás, ne fuss olyan szekér után, ami nem akar felvenni… Ha Fanny nem akarja, hát majd lesz más.

De előbb ez a mai történet következik.

Balla visszament az autójához, aztán a délutánt azzal töltötte, hogy felkészüljön az esti munkára. Elsőként feltérképezte a kávézót az Andrássy úton. Felment az emeletre. Kért egy hamburgert, ami a hely specialitása volt, aztán kényelmesen megette, miközben alaposan megnézte a helyet. A földszinten alig állítottak fel asztalt, az emeleten viszont több ülőhely és kisebb szeparé volt. Ahogy leült az utcai üvegportál mellé, azonnal tudta, hol lesz Kissék megbeszélésének helyszíne. A kör alakú asztal a többitől távolabb, a fal egy beugrásában állt, és kárpitozott pad futotta körbe. A vendégek csak úgy tudtak beülni, hogy becsúsztak egymás után a padon. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a toalett közvetlenül az asztaltól balra nyílt.

Tökéletes, gondolta Balla. Kiss titkára nyilván ezt az asztalt foglalta le, hiszen ez volt az egyetlen, amely diszkrét tárgyalás lebonyolítására alkalmasnak látszott. Ő is ezt választotta volna.

Ludovic elképzelése szempontjából az sem volt mellékes, hogy a mosdó nem esett messze az asztaltól. És persze az asztal elrendezése ideálissá tette a helyet a munka elvégzésére. Amikor Kiss, Halmos, Varga és Telegdi beülnek a bokszba, egyben csapdába esnek. A hely alkalmatlan volt arra, hogy széküket hátrarúgva rémületükben négy különböző irányba fussanak. Egy ilyen szétfröccsenés meghiúsította volna Balla szándékait, hiszen a fegyverében legfeljebb nyolc lőszer volt. Egy a csőben, hét a tárban. Megint eszébe véste, hogy soha többé nem indul el hasonló feladatra, ha nem visz magával valami normális pisztolyt jókora tárral. Ez a nyolc lőszer egyszerűen nem elegendő arra, hogy menekülő célpontokra vadásszon.

Itt azonban nem lesz menekülés.

A padról a lecsavarozott, kör alakú asztal miatt hirtelen még csak felállni sem tudnak, nemhogy elmenekülni.

Alaposan megszemlélte a mennyezet sarkait is, de sehol sem látott biztonsági kamerát. Ez megint csak az étterem mellett szólt. Az utca persze tele van velük, de ez az egész belvárosról elmondható. Ilyen alapon egész Budapestet kizárhatná. Itt azonban ma este együtt lesz a négy célszemély, s ha most nem lép, ki tudja, meddig várhatna még egy ilyen alkalomra.

Arra nyilvánvalóan nem volt kapacitása, hogy egyenként végezzen velük, ezt a lehetőséget gyorsan el is vetette. Négy különböző terepszemle, négy támadás, és ami a legfontosabb, négy menekülés. Értelmetlen és veszélyes. Ebben az esetben ráadásul reális lenne a veszély, hogy nagyjából a második gyilkosság után a még életben lévők eltűnnek, vagy ellenlépéseket tesznek. Nem, ennek itt kell megtörténnie, és ma.

Tökéletes a hely, ismételte magában Ludovic.

– Legyen kedves! – szólt oda a pincérnőnek. – Fizetek!

– Máris hozom a számlát.

A nő egy perc múlva visszatért. Miközben Balla leszámolta a pénzt, mintegy mellékesen feltett egy-két kérdést.

– Nagyon finom a hamburgerük, este vissza is jövök harmadmagammal.

– Mindig jó ilyet hallani – mosolygott a nő. – Várjuk.

– Tudok most asztalt foglalni?

– Persze.

– Akkor azt szeretném ott, a sarokban, a kör alakút.

– Hány órára?

– Nyolcra.

– Ó, azt sajnos egy órája már lefoglalták nyolcra.

– Hát, ezt igazán sajnálom. – Balla megjátszott tanácstalansággal körülnézett. – Akkor jó lesz ez is itt, az ablaknál. Hárman elférünk, nem?

– Hogyne.

– Akkor nyolckor. A viszontlátásra!

Ludovic kiballagott az utcára, és az alig százméternyire álló Operaház felé indult. A kocsit az Opera melletti mellékutcában hagyta. Elgondolkodva megállt az autója mellett. Remek helyen parkolt. Úgy döntött, inkább itt hagyja a Seatot, mert nem volt garancia rá, hogy este ugyanilyen jó helyet talál majd a zsúfolt belvárosban.

Az órájára pillantott, három múlt. Telefonon meghosszabbította a parkolási díjat. Később újra meghosszabbítja SMS-ben, ha meg nem működne a dolog, legfeljebb megbírságolják vagy elszállítják. A kocsi amúgy is csak a B terv része volt. Továbbsétált, és gyalog tért vissza a hotelbe.

A délután további részét felkészüléssel töltötte. Bevásárolt egy háztartási boltban, majd újra visszament a szállodába.

Elsőként a pisztolyt vette elő. Szétszedte, alaposan megtisztogatta, majd gondosan a helyére pattintotta az alkatrészeket. Mikor minden rendben volt, a lőszerek következtek – egyenként megvizsgálta valamennyit, mielőtt visszatette a tárba.

Ahogy ezzel kész volt, az asztalra tette a műanyag tasakot, amiben a beszerzett tárgyak voltak. Sorban kipakolt mindent az asztalra. Vett öngyújtót, egy szett pingponglabdát, alufóliát, szívószálat, két tekercs vécépapírt meg pár radírt. A labdákat és a radírokat apró darabokra szabdalta a zsebkésével. Elővett a szállodai levélpapírból kettőt, és azokat is parányi fecnikké tépkedte. A vécépapírt legörgette a hengerről, mivel csak arra volt szüksége. Az asztalra alufóliát terített, ráállította a hengereket, amikbe beletömködte az összevagdalt tárgyakat. Miután ezzel megvolt, körben felhajtotta az alumíniumfóliát, és beburkolta vele a papírhengereket. A tetejét is lezárta, és ujjnyi hosszúságú, vastagabb szívószálat tűzött a végébe. Amikor mindkettővel elkészült, az öngyújtóval együtt a dzsekije zsebébe tette.

Letusolt, megborotválkozott, majd kényelmes ruhát vett. Sötét garbó, farmer és dzseki, hozzá fekete, vékony talpú bőrcipőt választott. Baseballsapkát és keretes szemüveget tett fel álcázásul. A szemüvegre és a sapkára mindig emlékeznek a szemtanúk – másra viszont nem. Eltette a pisztolyt és a póttárat is a dzsekibe, majd leült a számítógép elé.

Nem volt üzenete, így összecsomagolta a laptopot.

Este hatra járt az idő, ideje volt indulni.

Elgondolkodott a belvárosi térfigyelő kamerákon. Ha egyenesen a kávéházhoz megy, akkor vissza tudják majd követni a mozgását a szállásáig. Biztos, hogy egy ilyen eset után a zsaruk mindenkit, aki délután belépett abba az étterembe, addig követnek majd visszafelé a felvételeket elemezve, míg megtalálják, milyen kocsival érkezett, hová ment, honnan jött.

Nem maradt más lehetősége: földalattival kell odamennie.

A Vörösmarty téren szállt fel a metróra. A Deák téren átszállt a piros vonalra, majd az Örs vezér téri végállomáson felment a felszínre. Visszasétált a Pillangó utcáig, közben végig figyelte, hogy lát-e kamerákat. Tudta, hogy addig kell mennie, amíg elvesztik a nyomát a majdani kutatók. A Pillangó utcánál megint metróra ült, de még séta közben levette a dzsekijét, megfordította, és homokszínű bélésével kifelé vette vissza. A Stadionoknál leszállt, felment a felszínre, és trolival a kisföldalatti Mexikói úti végállomásáig utazott. Itt újra jegyet vett.

Legközelebb már ismét a fekete dzsekiben bukkant a felszínre az Operaháznál. A kocsija még ott parkolt, ahol hagyta. Tudta, hogy az autó is veszélyforrás; ha a támadás után közvetlenül iderohanna és beülne, ugyanúgy vennék a kamerák, és a bérelt kocsit pillanatok alatt visszavezetnék addig a hamis személyazonosságig, amit a papírok aláírásakor használt. Azzal meglenne a hotel, ott pedig az ujjnyomai és a DNS-e. Ezeket pedig ismerte a magyar rendőrség. El kellett hát kerülnie, hogy ez megtörténhessen.

A kocsit nem feltétlenül akarta a meneküléshez használni, csak vész esetére hagyta itt. Tudta, hogy a tömegközlekedésnél nincs jobb ilyen esetekben. Ha nem küld újabb SMS-t, a kocsit minden bizonnyal holnap elszállítják, ő meg majd a gépjárműtelepen kiváltja – így nem kell többet ezen a környéken mutatkoznia. Milyen jó is, ha egy bürokratikus gépezet működik…

Átment az Andrássy út túlsó oldalára, és elindult az Oktogon felé. A kávézó az Opera oldalán volt, de nem akart a találkozó résztvevői közül senkivel sem összefutni azon a járdán. Nyolc előtt pár perccel a túloldalon sétálgatott, és figyelte a kocsikat. Többen érkeztek, akikről el tudta képzelni, hogy üzletemberek, de nem ismerte fel egyértelműen Halmost, Vargát vagy Telegdit. A neten nem talált róluk friss fotót, így számára akkor érkezett el a pillanat, amikor a fekete Lexus megállt a kávézó előtt.

Kiss kiszállt, bement az étterembe, az autó pedig továbbgurult. Ludovic látta, hogy ugyanaz a fickó vezeti, akit délben is megnézett. Valószínűleg Zsivko a neve, ha hinni lehet Tamásinak.

A kocsit figyelte, remélte, hogy elmegy, és csak egy meghatározott időre vagy telefonhívásra jön majd vissza. Nem akart egy ilyen veszélyes figurát a hátában tudni.

Nem volt szerencséje. A Lexus befordult az Opera sarkánál.

Balla visszasétált, és még éppen idejében érkezett a sarokhoz, hogy lássa, a luxusautó leparkol az Opera mellett. Várt két percet, de a vezető nem szállt ki. Ezek szerint itt várja a hívást a főnökétől, amikor vége a találkozónak. Ha már itt maradt a pasas, ez még mindig jobb megoldás, mint ha bemenne és részt venne az éttermi találkozón, vagy akár csak a bárpultnál kávézgatva várakozna.

Ludovic megfordult, visszament a kávézóhoz, és benyitott.

– Hát visszajött? – mosolygott rá a pincérnő.

Tudta, hogy ez a nő még gondot okozhat: ő mindenképpen fog rá emlékezni. De ezt nem kerülhette meg, délután beszélnie kellett vele, és az asztalt is így volt a legbiztosabb lefoglalni.

– Igen, de úgy néz ki, egyedül leszek egy darabig. A barátaim később jönnek.

– Addig egy italt?

– Persze, egy sört kérek.

– Máris felviszem. Az asztala készen áll.

Balla felkapaszkodott a szűk lépcsőn az emeletre, és leült az ablakhoz.

Mialatt elhelyezkedett, jól látta, hogy terve bejött. Kiss és a másik három férfi a sarokban ült, hárman becsúsztak a padon, míg Kiss egy széket húzott az asztal szabad részéhez, és Ludovicnak háttal beszélgetett a többiekkel. Mindegyik férfi előtt söröskorsó és egy-egy stampedlis pohárka. Az jó, gondolta Balla. Ittak, s ettől bizonyára lelassultak.

Talán nyolcméternyire ült a csoporttól, de még így is eljutottak hozzá szófoszlányok, ahogy fojtott hangon vitatkoztak. Érezhetően nem voltak egy hullámhosszon.

Balla kinézett az utcára, és csak néha pillantott a társaság felé. Úgy döntött, ad még tíz percet, hátha kevesebben lesznek fent a galérián. Még két asztalnál ültek, de mindkettőnél fizettek már.

Jól számított. Mire megjött a söre és leadta a rendelését egy hamburgerre és burgonyára, már szedelőzködött a szomszédos asztaltársaság. A fiatalok hamarosan lementek az emeletről. Még egy asztal volt foglalt, ott egy pár ült, majd egy perc múlva ők is elindultak lefelé.

Tudta, hogy itt az idő.

Nem várhat tovább, hiszen bármikor új vendégek érkezhetnek a megürült asztalokhoz. Felkelt, és bement a Kissék asztala mellett nyíló mellékhelyiségbe. Miközben elhaladt a csoport mellett, még csak pillantásra sem méltatták.

Ludovic a vécében előhúzta a zsebéből a két alufóliába csomagolt hengert, bal kezébe fogta, és alájuk tartotta az öngyújtót. Nyolc-tíz másodperccel később sistergő hang hallatszott a hengerekből, és a szívószálakon sűrű, fehér füst kezdett ömleni. Balla zsebre vágta az öngyújtót, és kilépett a vécéből. Az egyik hengert lehajította a lépcsőn a földszintre, a másikat a galérián a földre dobta.

– Tűz van! – kiáltotta éles hangon. – Tűz van!

Lentről azonnal sikoltozás és feldőlő bútorok robaja hallatszott.

Balla az asztaltársaság felé fordult, és elővette a PA-63-ast.

Kiss döbbenten fordult meg a kiáltásra, s most alig egyméternyire volt tőle.

– Mi a fenét…? – kezdte volna a mondatát, de a volt légiós felemelte a pisztolyt, és közelről a vállalkozó homlokára célzott.

Egy méterről nem lehetett elhibázni.

Kiss Tibor véres fejjel hanyatt esett, és becsúszott az asztal alá.

A lövés hatalmasat csattant a szűk térben, de a lenti pánik hangjai közepette ezzel most senki sem törődött. A vendégek egymást taposva igyekeztek az utcára jutni, a füst pedig egyre sűrűbb volt, bár a házi készítésű füstbombák pár másodperc alatt kiégtek.

Az asztal és a fal közé szorult másik három vállalkozót megbénította a meglepetés.

Balla átgondoltan tette a dolgát.

A baloldalt ülő Halmosra emelte a pisztolyt, és őt is homlokon lőtte, agyveleje a falra freccsent. Erre már megmozdult a másik két férfi is, és jobbra igyekeztek kijutni az asztal mögül.

Ekkor Balla az addig a jobb oldalon ülő Vargát vette célba, neki a halántékát találta el. A férfi előrebukott. Telegdi a két halott és az asztal közé szorult.

Az idős ember megpróbált felállni, Ludovic egy pillanatra látta, hogy már nem fél, nem menekülni akar. Méltósággal akart meghalni.

Ő is egyetlen lövést kapott. A golyó az orra mellett ment be, és szétzúzta a kisagyat.

Balla kettő másodpercet szentelt annak, hogy szemügyre vegye a művét. Nem kellett megnéznie egyik áldozata pulzusát sem, hogy biztos lehessen benne, mind a négy férfi halott. Fejlövést kaptak, mindegyiknél nyitott volt a koponya.

Nem lehet túlélni.

Mióta meggyújtotta a füstbombákat, tizenkilenc másodperc telt el.

Zsebre tette a pisztolyát, és leszaladt a lépcsőn, majd a füsttől fuldokolva kirohant az utcára, ahol pár tanácstalan vendég várakozott. Az alkalmazottak próbáltak nekik segíteni, egy fiatal pincér elkapta a karját.

– Szüksége van orvosra?

– Nem. Jól vagyok.

Lerázta a fiú kezét, és az Oktogon felé indult. A járókelők már gyülekeztek, de senki sem vetett rá egy pillantást sem. Az étterem felé nyújtogatták a nyakukat, és hangosan azon tanakodtak, mi történhetett.

Balla felnézett, és Zsivkóval találta magát szemközt.

A szerb loholva érkezett, és éppen a földre hajított egy zacskó cukrozott mandulát.

Biztos kiszállt sétálni egyet, futott át Balla agyán. Éppen azért indult az Oktogon felé, hogy ne fusson össze az Operaház mellett parkoló szerbbel, de az kiszállt, és ezzel keresztülhúzta a számítását.

Zsivko most már futva közeledett.

Mindenki vagy megállt az utcán, vagy a kávézó felé igyekezett, ahonnan továbbra is fehér füst tört elő.

Csak Ludovic tartott az ellenkező irányba.

A volt légiós tudta, hogy ez nem kerüli el a másik harcos figyelmét, és ez így is lett. Zsivko egy hosszú másodpercig belenézett a vele szemben igyekvő férfi szemébe. Balla tudta, hogy megjegyezte magának az arcát, és agya elraktározta a momentumot, hogy ő volt az egyetlen, aki távolodott az étteremtől. De azt is sejtette, hogy e ténynek Zsivko majd csak akkor fog jelentőséget tulajdonítani, ha megtalálja a holttesteket.

A szerb elrohant mellette, félrelökdösve útjából az egyre sűrűbben álldogáló bámészkodókat. Aztán berohant a kávézóba.

Balla azonnal befordult az első mellékutcán balra, majd a következőn jobbra. Gyors léptekkel kiért a körútra, és felszállt az éppen induló 4-es villamosra.

A jármű ablakán keresztül hátrafelé bámult, de nem látta, hogy Zsivko üldözőbe venné. Tudta, hogy nem sokáig maradhat a villamoson. A Margitszigetnél lévő megállónál leszállt, és bement a szigetre. A néptelen futópálya Pest felé eső oldalán galoppozott végig, közben valahol a sziget felénél messze a Dunába hajította a pisztolyt és a maradék tárat.

Amikor felért a túloldalon az Árpád hídra, megint villamosra váltott, és az 1-essel Pest felé indult. A zsebében pár perc után megcsörrent a mobilja. Látta a kijelzőn, hogy Fanny az. Némi hezitálás után felvette, s közben leszállt az Üllői útnál, ami a következő megálló volt.

– Igen?

– Láttad a híradót?

– Nem tévézek. Dolgozom.

– Rádiót sem hallgatsz?

– Miért?

– Már nem kell megcsinálnod.

Ludovic gyomra görcsbe rándult.

– Mit nem kell megcsinálnom?

– Amit… amiről beszéltünk. Most kaptam egy telefont Magyarországról, és azonnal bekapcsoltam egy hírportált. Minden ezzel van tele. A nőt körözik. Minden kitudódott! Nem kell már elintézned, amiről beszéltünk. Ne csináljunk nagyobb kárt, mint ami már bekövetkezett. Nem kell tovább bonyolítani a helyzetet.

Balla verejtékezve bámult maga elé.

– Ott vagy még? – kérdezte ijedten az asszony.

– Későn szóltál. Már kapcsolatba léptem az üzlettársakkal. Mind a néggyel.

– Uramisten! – Fanny felsikoltott. – Uramisten!

– Megrendelted, elvégeztem.

– Jézusom…

– Ne jajveszékelj már! – Idegesítette az asszony kárálása.

– Gyere haza!

– Most már befejezem. A barátnőd még hátravan.

– Nem, nem! Ne csináld!

– Akkor gondolkodj! – mondta a férfi fojtott hangon. – Gondolkodj! Azt teszem, amit mondasz, de előbb gondolkodj! Mit akarsz tenni?

Fanny Mondon egy perc alatt összeszedte magát. A férfi hallotta, ahogy a telefonban hangosan töpreng.

– Lássuk csak… Ha most abbahagyod, mi történik…? A barátnőmet nyilván hamarosan elkapják. Nincs hová mennie. Beszélni fog Tamásiról, beszélni fog az üzletemberekről. De már mindenki halott… A rendőrség felteszi majd a kérdést, miért és ki intézte ezt így…

– Elég gyorsan képbe fogtok kerülni.

– Nem hiszem. Gitta erre álmában sem gondolna…

– Nem olyan biztos az! Tőlem megszökött.

– Ezt most nem mondod komolyan. Miért nem mondtad eddig?

– Azóta még nem beszéltem veled. Lényegtelen is volt, ha befejezem a dolgot. Most viszont egy adalék a döntésedhez. Kapcsolatba léptem vele mint az a személy, akit te küldtél, hogy megvédje.

– És én ezt visszaigazoltam neki, amikor felhívott, hogy megkerested.

– Egy cukrászdában találkoztunk. Bejött, összevissza fecsegett, aztán felpattant, kirohant, beült egy kocsiba, és eltűnt. Fogalmam sincs, mi történhetett.

Mondon felsóhajtott.

– Én sejtem. Megérzett rajtad valamit.

– Mit? Büdös vagyok talán?

– Ő más. Te ezt el sem tudod képzelni, nemhogy megérteni. Megérezhetett rajtad érzelmeket, vagy akár fizikai szagokat is.

– Lőport? – találgatott Balla érdeklődve.

– Akár azt is, igen. Ha azt érezte meg rajtad, azonnal bekapcsolt a vészcsengője.

– Nem tudom. Arra viszont, hogy elmenekült, csak az a magyarázat lehet, hogy engem valami rosszal hozott összefüggésbe.

– És ezzel engem is… Hiszen én igazoltalak neki.

– Ha beszél a zsarukkal, engem biztosan megemlít majd. És akkor már téged is.

Mondon egyszerre volt dühös és rémült.

– Mit tegyünk most?

– Te döntesz. Tamási és a négy fickó már történelem. A nő viszont még nem kapott kezelést.

Egy perc csend támadt, majd Fanny Mondon határozott hangon megszólalt.

– Fejezd be, amiért ott vagy. Túl sokat tud.

– Rendben. A pénzzel mi van?

– Meglesz. Beszéltem egy társammal, és megoldom.

– Remek. – Az órájára pillantott. Már elmúlt tizenegy. – Legkésőbb holnap befejezem, aztán megyek.

– Várlak.

Na persze, vársz, gondolta Ludovic, és kinyomta a telefont. Ahhoz képest, hogy megbeszélték, csak az e-mail fiókon keresztül tartják a kapcsolatot, elég szép telefonszámlát hoznak össze. Végiggondolta a dolgot, de nem tudta elképzelni, hogy egyelőre bárki is lehallgassa őket. Talán túlzott volt az óvatosság az e-mail fiókkal. Mindegy, amint itt végzett, ez a telefon és a SIM is a Dunában végzi.

Ahogy hanyatt feküdt az ágyán, új gondolat kezdett testet ölteni benne.

Amikor végzett és megkapta a pénzt, Fanny már veszélyt jelent majd. Csak ő kapcsolja Ballát a gyilkosságokhoz. Ha a nő nincs, bizonyíthatatlan az ő budapesti ténykedése. Pontosabban nem marad tanú, aki rá vallhatna. A nő már úgysem lesz az övé. El kell rajta gondolkoznia, hogy ha már mindenképpen így alakul, hát ne legyen másé sem…

Gúnyos mosoly jelent meg az ajkán. Ezt az új életformát ezek szerint csak elkezdeni volt nehéz. Oldalt fordult, és elhatározta, erre az új ötletre azért alszik még egyet. De így elsőre eléggé tetszett neki.

30

Zsivko nem érzett sem szorongást, sem idegességet. Egyszerűen csak tette, amit ilyen esetekben tenni szokott. Jól ismerte már ezt az állapotot, amikor kissé mintha testen kívülről figyelte volna magát. Amikor Arkan mellett harcolt, akkor is sok esetben előfordult, hogy ugyanilyen lelkiállapotba került.

Akkor általában egész falvakat rohantak le.

Most csak egy éttermet kellett.

Átnyomakodott a bámészkodók között, és a bejárat felé indult.

– Hová megy? – kiáltott utána egy pincér. – Tűz van!

Nem válaszolt, határozottan belépett. Kiss az emeleten foglaltatott asztalt.

A füst már oszlóban volt. Beleszagolt. Nem volt benne semmi olyan, ami mérgező gázra vagy lángban álló konyhára utalt volna.

Házi készítésű füstbomba – az szokott ilyen lenni.

A lépcső ott volt előtte. Felszaladt az emeletre, s amikor az utcai tömeg már nem látta, előhúzta a pisztolyát. A Berettát egy olasz csempésztől vette el pár évvel korábban, miután egy sötét éjszakán vitába keveredtek a montenegrói partok előtt. Azóta is magával hordta a kilenc milliméteres fegyvert, és már nem egy komoly bajon túlsegítette.

Amikor Kiss szolgálatába állt, magával hozta, mivel Magyarországon még soha nem használta ezt a pisztolyt, így joggal bízott benne, hogy nem szerepel a rendőrségi nyilvántartásban, ha egyszer arra kerül a sor, hogy valakit pár gramm ólommal kell majd megfékeznie. Érezte, hogy erre most jött el az idő.

Felért az emeletre, ahol a füst jóval ritkásabb volt, mint lent.

Azonnal meglátta a négy halottat.

Három férfi a padon hevert egymásra borulva, a negyedik, Kiss Tibor pedig az asztal előtt zuhant a földre. Mindenütt vér és agyvelő mocskolta össze a falat, a padlót és a terítéket.

Zsivko ügyet sem vetett a padon fekvő holttestekre, azonnal letérdelt a munkaadója mellé. Fölé hajolt, de nem nyúlt hozzá. Tapasztalt szemmel mérte fel a sérülést. A golyó Kiss homlokán hatolt be, és hátul távozott. A Beretta csövét odanyomta Kiss halántékához, és oldalt fordította a fejet.

A tarkón három-négy centiméter átmérőjű seb tátongott, melyből alvadó, sűrű, fekete vér ömlött ki, a padlón halványszürke agyvelődarabok keveredtek a csontszilánkokkal. A szerb nagyjából három másodpercet szentelt a sebek felmérésének. A bemeneti nyílás egyértelművé tette, hogy kilenc milliméteres fegyvert használtak, a kimeneti sérülés viszont arra volt kiváló bizonyíték, nem ólommagvas lőszerrel követték el a merényletet, hanem valami mással. Alighanem acélból készült katonai lövedékkel. Feltehetően katonai fegyver lehetett a gyilkosnál. Ha ólomból készült lőszert használtak volna, a fél tarkó hiányozna. Vagyis a gyilkos nem tudott biztosra menni.

Vagy nem tudott ilyen lőszert szerezni, vagy nem profi a merénylő.

Felkelt, és ránézett a másik három testre.

A sérülések alapján nyilvánvaló volt, hogy nem segíthet rajtuk. Nem mintha egy pillanatig is ezen gondolkodott volna. Mindegyikkel egyetlen fejlövés végzett. Akkor mégiscsak profival van dolga.

Zsivko gondolatai száguldottak. A kenyéradó gazdája halott. Ez önmagában sem volt kis csapás, de azért nem tartott tőle, hogy éhen fog halni. Vannak megtakarításai. A gond nem ez volt. A szakmai hírnevén esett nagyon komoly csorba.

Kiss Tibor testőre volt.

Kiss Tibort megölték.

Ezt a csorbát kellett kiköszörülnie. Kézenfekvő volt a feltételezés, hogy ezt a hibát, amit egyébként nem is ő követett el, hanem maga Kiss, azzal, hogy őt távolra parancsolta az éttermi megbeszélés idejére, nem fogja tudni máshogy feledhetővé tenni, mint azzal, ha elkapja a gyilkost. Ennek hiányában aligha fogja őt bárki is testőrként alkalmazni a jövőben.

Gyorsan átkutatta a hullákat, és mindenkitől elvett mindent, ami megkönnyítette volna az azonosításukat. Tárcák, névjegyek, telefonok. Csak üres zsebek maradtak utána. Ez legalább négy-öt órával lelassítja majd a zsarukat, ha ugyan nem többel. Ez neki ugyanennyi idő előnyt jelent.

Felkelt a holttestek mellől, és lesietett a lépcsőn.

Az utcára lépve már bő százfőnyi tömeggel találta szembe magát. Az emberek befelé bámultak a kávézóba, és azon tanakodtak, vajon mi történhetett.

Egy pincér állt Zsivko elé.

– Jól van, uram?

– Igen. Senki se menjen be!

– Nem is akarunk, már hívtuk a tűzoltókat.

A messzeségben már hallatszott a szirénázás. Zsivko tudta, alig két perce van, hogy cselekedjen. Megragadta a pincér karját.

– Rendőrtiszt vagyok. Mi történt bent?

A határozott fellépés miatt a pincérnek eszébe sem jutott, hogy igazolványt kérjen.

– Egyszer csak hatalmas füst lett. Kiáltozni kezdtek a vendégek, hogy tűz van, és már rohantunk is kifelé.

Tipikus, gondolta a szerb. Füstbomba a pánikkeltés miatt, majd kiabálás. Akárki csinálta, tényleg profi. Ezek szerint nem rossz fegyvert és lőszert választott, hanem pusztán ilyet tudott szerezni. Ha van lehetősége kiválasztani a fegyverét, bizonyára nem ilyen töltényeket választ. Ez azt jelenti, hogy nem hozta magával a sajátját. Akkor pedig nem magyar. Ha itt lakik, lett volna ideje felkészülni a merényletre, vagyis biztosan nem ilyen lőszerrel áll neki a munkának. A legvalószínűbb, hogy külföldről jött, és itt csak ilyen cuccot kapott.

Fasza, gondolta Zsivko. Egy külföldi profi. A legszarabb leosztás.

– Ki szolgált fel az emeleten?

– Evelin.

– Kijutott?

– Ki. Ott áll a falnál.

Zsivko elengedte a férfit, és odament a pincérnőhöz. A lány idegesen cigarettázott a szomszéd kapualjban, kissé távolabb a bámészkodóktól. A szerb odalépett hozzá.

– Rendőrség. Maga Evelin, igaz?

– Igen.

– Ki volt fent az emeleten?

– Mármint a tűz előtt?

– Igen.

– Egy asztaltársaság, négy öregebb fickó, és más senki… ja, nem! Volt még egy pasas, aki a barátait várta.

– Ő hová lett?

– Nem tudom.

– Hogy nézett ki?

– Hát… nem is tudom.

– Gondolkozzon már, az istenit neki!

– Mit számít ez magának?

– Rendőrségi ügy. Válaszoljon! Hogy nézett ki?

– Negyvenöt vagy inkább ötvenéves. Garbó, dzseki meg farmer. És sapka is volt rajta. Meg szemüveg.

Zsivko agyában bekattant valami.

Az a férfi az utcán! Alig három perce. Pontosan így nézett ki. Összenéztek, és már akkor tudta, hogy ezzel az emberrel még dolga lesz. Akkor nem tudta feldolgozni ezt az információt, hiszen rohant befelé az étterembe, de amit elraktározott a memóriájában, az most egyszerre előjött…

Bár semmi bizonyítéka nem volt rá, minden sejtjével tudta, hogy az az ember volt a merénylő. Profi. A mozgása, a semmitmondó ruházata, a kutató pillantása, amivel felmérte Zsivkót…

Délben! Ez a pasas ment el a Lexus mellett, amikor az étterem előtt várta, hogy Kiss végezzen az ebédjével! Az a rohadék már akkor terepszemlén volt…

A kurva életbe!

Azonnal fel kellett volna ismernie… de ezzel az önmarcangolással már elkésett.

A nőre nézett.

– Látta már ezt az embert?

– Nem. Ma délben volt itt először.

– Ma?

– Igen. Evett egy hamburgert… de miért érdekli ez magát?

A tűzoltóautó légfékes szuszogások közepette megállt az Andrássy úton. A távolban más tónusú sziréna harsant. Zsivko arra gondolt, ez csak a rendőrség lehet. Lassan ideje eltűnnie.

– Csak válaszoljon!

– Szóval délben itt evett, és kérdezte, foglalhatna-e asztalt estére.

– Estére?

– Nyolcra. A sarokbokszot akarta, de mondtam neki, hogy azt már lefoglalták nyolcra.

Zsivko közel volt hozzá, hogy a hajánál fogva a falba csapkodja a lány fejét. Üvölteni tudott volna dühében. Kiss titkára foglalta le az asztalt. Ez a hülye picsa meg elmondta annak a férfinak. Legszívesebben kitekerte volna a nő nyakát. Valahogy erőt vett magán.

– Mit tud még arról a férfiról?

– Semmit.

– Gondolkozzon! Kártyával fizetett?

– Nem. Készpénzzel.

– Látott nála mobilt?

– Nem.

– Látta az utcán, amikor kijött dohányozni?

– Honnan tudja, hogy kijöttem dohányozni? – hökkent meg a lány.

– Most is dohányzik! Nos?

A pincérnő idegesen megtörölte a homlokát.

– Várjon csak!

– Mi az?

– A kocsija!

– Látta a kocsiját?

– Igen. Tényleg kijöttem cigizni, és elsétáltam a sarokig. A pasas akkor parkolt le. Csak utána jött be ebédelni, ezért nem ugrott be azonnal, de tényleg ő volt.

Zsivko izgalomba jött. A kocsi jó! Lenyomozható.

– Milyen autó volt?

– Ezüstszínű.

– De mégis! Típusa?

– Nekem aztán tök egyformák.

– Hány ajtós?

– Négy. Nem volt puttonya.

– Mire emlékszik még belőle?

– Mire kellene még? Semmi más… – a lány szeme elkerekedett. – Jaj, dehogynem! Egy matricára. Egy fehér bika volt a hátsó üveg sarkában.

Fehér bika!

Zsivko megmerevedett. Amikor leparkolta a Lexust, egy ezüstszínű Ibiza mögött kapott helyet az Opera melletti utcában. Negyed órán át bámulta a Seat hátsó szélvédőjén egy fehér bika matricáját, mielőtt kiszállt, hogy sétáljon egyet.

Faképnél hagyta a nőt, és elsietett az Operaház felé.

A Lexus a helyén parkolt.

És előtte az Ibiza is.

Ezüstszínű Seat – fehér bikamatricával a hátsó ablakban.

Zsivko elképesztő önuralommal megállta, hogy körbe ne járja a gyilkos autóját. Ez egy bekamerázott környék. A mozgása nem kerülte volna el a zsaruk figyelmét, amikor pár nap múlva majd eszükbe jut és átnézik a felvételeket. A szerb fegyelmezetten a Lexushoz sétált, kinyitotta az ajtót, aztán szabályosan kiállt a parkolóhelyről. Balra fordult, és az Operaház hátsó oldalánál újra megállt.

Szabálytalanul parkolt, de esze ágában sem volt innen továbbmenni. Ha parkolóőr jön, majd lefizeti.

Talán napokig kell várni.

De ez az egyetlen esélye.

A pasas vagy visszajön, vagy nem. De nem volt hozzá más nyom, mint ez a kis Seat ötven méterrel mögötte. Vajon a pasas miért hagyta itt a kocsit? Miért a másik irányba menekült, amikor végzett a kávézóban az emberekkel? Miért… Zsivko alaposan szemügyre vette a környéket.

Észrevette a fehér, gömb alakú burába rejtett térfigyelő kamerát. Hát persze. A merénylet után úgyis körülnéznek a zsaruk a kamerák felvételein is, méghozzá a gyilkosság előtti órák érdeklik majd őket, meg az, ami közvetlenül utána látszik. De ugyan kit érdekelne, hogy mi van fél nappal a gyilkosság után?

Okos, ismerte el magában a szerb. Jó előre leparkolt, hogy ha menekülni kell, kéznél legyen az autó. A férfi vissza fog jönni a kocsiért.

Zsivko leállította a motort, lejjebb csúszott az ülésben, és beállította a külső tükröt.

És most várunk, gondolta.

Egy órával később a fejéhez kapott. Az az ember ismeri a Lexust! Látnia kellett, hogy Kiss azzal érkezett. És délben is látta. Ha észreveszi a környéken, esze ágában sem lesz odamenni a Seathoz. Felkapta a telefonját, és Kiss egyik emberét hívta. Amikor a férfi felvette, megparancsolta neki, hogy az egyik Audit hozza az Operaházhoz. Fél órával később már egy sötétzöld A6-os kormánya mögött üldögélt, és a Lázár utcán távolodó Lexus hátsó lámpáit bámulta.

Elővette a zsebéből a holttestektől elvett tárcákat, és átnézte őket, miközben fél szeme folyamatosan a tükrön volt, amit a Seat Ibizára állított. A pénzt elvette a tárcákból, nekik már úgysem lesz rá szükségük. A hitelkártyákat szintén a belső zsebébe süllyesztette, az igazolványokat pedig a tárcákkal együtt a kesztyűtartóba tette. Majd valahol megszabadul tőlük.

31

Kardos Gitta az órájára pillantott. Délelőtt tízre járt az idő. Az ablakhoz ment, felemelte a párkányon hagyott teásbögrét, és beleivott a langyos italba. A Gyöngyösi utcai lakótelep elhanyagolt házai eltakarták előle a kilátást. A negyediken volt a lakás, amit a biztosítási nyomozó bérelt, s ahogy a parfümőr kinézett, nem értette, hogyan tudnak itt emberek élni.

A parkolóban a délelőtti időpont miatt már akadt egy-két hely, de embert alig lehetett látni. Kissé feljebb mocskos, valaha narancssárga szemeteskocsi nyelte döngve-hörögve a kukákat. Az élelmiszerüzletnél egy fehér teherautóból pékárut pakoltak a bolt lépcsőjére.

Egyedül volt a lakásban. A nőgyógyásznál lezajlott előző esti találkozás után egyenesen a XIII. kerületi házba jöttek. Mindketten halálosan fáradtnak érezték magukat, de ez nem igazán fizikai fáradtság volt, inkább idegi. Ahogy Vértes oly találóan megfogalmazta, egyikük sincs hozzászokva autós üldözésekhez, lövöldözéshez, hullákhoz és gyilkossági nyomozók követéséhez. Ettek pár szendvicset, aztán letusoltak, és tízkor már aludtak is.

Gitta reggel arra ébredt, hogy a férfi a fenekét simogatja. Még sötét volt kint. Jó érzéssel töltötte el a meleg paplan alatt a mohón kutató kéz érintése. Hosszan, lassan szeretkeztek, aztán ismét elaludtak. Majdnem nyolc volt, amikor a nő újra felébredt. Csaba olyan mélyen aludt, hogy a szája sarkából nyál csorgott a párnára. A parfümőr hosszan nézte a férfit.

Alig pár napja ismerte, de valahogy úgy érezte, mindig is közük volt egymáshoz. Olyan jó lenne, ha rá tudná venni, hogy vele tartson! A munkáját ott is végezhetné, hiszen a cégének svájci az anyavállalata. Talán végre lenne valakije. Persze néhány nap után ilyet kijelenteni ostobaság, de hátha lehet majd belőle valami. Csak ki kell várni ezt a kis időt. Ha nem megy ki a lakásból, biztonságban van. Vértest senki sem ismeri, így aligha juthatnak el az üldözői, a rendőrség és a bérgyilkos ide…

Ide…

Csodálkozva körülnézett. Egy gondolat kezdett körvonalazódni benne.

Mire a férfi fél órával később kinyitotta a szemét, már készen volt a tervvel.

Egy újabb szeretkezés után felült az ágyon, és elmondta, mit talált ki az elmúlt órában. Vértes természetesen ismét magára öltötte az ördög ügyvédje szerepet, amivel már nemegyszer kihozta a sodrából Gittát.

Aztán beadta a derekát.

– Tudod, mit? Rendben van!

– Komolyan? – hitetlenkedett az asszony.

– Komolyan. Csak egy apró módosítást javasolok.

A lényeg mindig az apró módosításokban van elrejtve. A parfümőr háta megmerevedett, és óvatosan visszakérdezett: – Éspedig?

– Ne itt legyen. Ne ebben a lakásban.

– Miért?

– Kicsi. Itt ezt nagyon kockázatos lenne megcsinálni. Úgy értem, az egész már önmagában kockázatos, de ez még rátenne egy lapáttal.

– Igazad lehet. De hová menjünk?

– Egy nagyobb házba.

– Mire gondolsz?

– Van nálam egy kulcs. Egy barátom Amerikában dolgozik, de rám bízta a házát.

– Hol van a ház?

– Óbudán, Csillaghegyen. Két-három hetente kijárok körülnézni.

– Tökéletes.

Felöltöztek, s amíg a férfi reggelit készített, Gitta a nappali kisasztalánál kuporogva összeírta a listát.

Maga elé húzta a kozmetikumait tartalmazó jókora táskát, és az egyik oldalzsebből egy puha, szivaccsal bélelt tokot húzott elő.

– Az meg mi? – kérdezte a konyhából kinézve Vértes.

– Az illataim. – A parfümőr kicipzárazta a tokot. Mindkét oldalán öt centiméteres fiolák sorakoztak a gumiszalagok alatt, akár tolltartóban a ceruzák.

A férfi közelebb jött.

– Ez rengeteg.

– Nyolcvankilenc alapillat.

– Én úgy tízet érzek. Talán.

– Érzel te többet is, csak nem tudod. Most például egészen komoly illatkavalkádot hoztál magaddal.

– Na fene.

– Most mit érzel?

A férfi beleszimatolt a levegőbe.

– Sült szalonnát és… ennyi.

– A szalonna tényleg elég markáns, elnyomja a többi illatot, ami belőled árad.

– Milyen többi illatot?

– Elmondom, én mit érzek, oké? Tusfürdő árad belőled, és egy deo, amit a hónaljadra használtál.

– Ezt te külön érzed?

– Persze. Érzem az öblítő illatát, ami a tiszta zokniból és az alsónadrágból árad. Az ingedet egy kicsit régebben mosták, valószínűleg hetek óta lógott már vasalva a szekrényben. Ezért enyhén állott a szaga. A farmernadrágodat viszont már több napja hordod. Kávé és kocsmafüst szaga érződik rajta…

Vértes zavartan elvigyorodott.

– …a cipődön kutyaürülék. Nem friss, talán néhány napja léptél bele, de még meg tudom különböztetni. A sült szalonna mellett érzem a tojás és a kávé illatát. Tejet is töltöttél, alighanem a kezedre fröccsent, mert erősen érzem. Na és érzem rajtad a hajnali szeretkezést. A kezeden és a szádon még érződik az én testem, az én illatom.

– Mostam kezet és fogat.

– Az csak elfedi ezeket a szagokat, de nem tünteti el őket. Idő kell, hogy lekopjanak.

– Félelmetes vagy.

– Ezt már mondtad. Eszünk?

– Mindjárt. Mik ezek az illatok a tokban?

– Olyan aromák, amiket viszonylag sűrűn használok. Mindig nálam vannak, hogy ha hirtelen beesik egy munka, akkor is tudjak dolgozni.

– Mint egy híres szakács, aki mindenhová magával viszi a kedvenc fűszereit.

Kardos Gitta egy pillanatra elrévedt.

– Ezt így még soha nem gondoltam végig, de igen… találó a hasonlat.

Vértes némi távolságtartó tisztelettel nézte a nyolcvankilenc fiolát.

– Mi van benne?

– Illatok, amik jó részét te nem is érzed, illetve vegyületek. Vannak közötte hormonok, például feromon, vagy kortizol, ami egy stresszhormon. Van aztán androsztadienon, ösztrogén és így tovább. Meg persze virágillatok, aromák.

– Na, ezt az utóbbit legalább értettem. És ezt akarod…?

– Igen. Ezt fogom megcsinálni.

– Fantasztikus!

– Van a közelben patika és drogéria?

– Persze. Mindkettő.

– Írtam egy listát. Be kellene vásárolni, de jobb, ha én nem mutatkozom.

– Reggeli után lemegyek.

– Remek. Ha megvagy, megcsinálom, amit kell, aztán mehetünk Óbudára.

Megreggeliztek, azután a férfi lement a gyógyszertárba a listával.

Gitta az ablaknál várakozott. Jobbra, az utca végén befordult egy autó. Egy kék Opel. Három perccel később a férfi belépett a lakásba, és egy fehér nejlonszatyrot adott át a nőnek.

– Mindent kaptál?

– Mindent. Sőt még valamit vettem. – Egy mobiltelefont húzott elő a zsebéből. – A sarki használt boltban vásároltam. Tettek bele egy feltöltőkártyát is. Jobb, ha ezt használod, a tiédet pedig felejtsd el. Biztosan figyelik.

– Ki is kapcsoltam. Annyi mindent hallani, hogy a rendőrség miket tud csinálni a bekapcsolva hagyott készülékekkel.

– A fele sem igaz, de nekünk az is bőven elég, ami valós a sztorikból. Vedd ki az akkumulátort is a telefonodból.

– Nem túlzás ez?

– Nem. Vedd csak ki, ezt addig feltöltöm.

– Nekem úgy két óra kell, hogy elkészüljek.

– Menni fog?

A nő vállat vont.

– Az ilyesmit laboratóriumban szoktam csinálni, most csak érzés után fogok dolgozni, és alaposan túl akarom tervezni az arányokat. Ez egy igazi bomba lesz, tudod?

A férfi megsimogatta Gitta arcát.

– Csak működjön!

– Fog. Ne aggódj. Ha megvagyok, elviszel a házhoz?

– Igen. Aztán megyek a nőért.

– Én meg hívom a pasast.

– Csak akkor, ha már szóltam, hogy megvan a csaj.

– Persze. Na, akkor nekilátok.

Vértes bólintott, és leült egy újsággal a sarokban.

Ludovic Balla a hotelben töltötte az éjszakát. Kissé furán érezte magát, hogy légvonalban még másfél kilométerre sincs attól a helytől, ahol a négyes gyilkosságot elkövette. Éjjel bekapcsolta a számítógépet, és megnézte a híreket. Minden az Andrássy úti lövöldözéssel volt tele, és éjfélkor még nem lehetett tudni, kik az áldozatok. Balla ezt nem értette, de aztán arra jutott, valószínűleg a rendőrség visszatartja az információkat.

Hajnali egykor kikapcsolta a gépet, és reggel hétig mélyen aludt.

Amikor felébredt, tüzetesen magába nézett, de nem kis meglepetésére nem érzett semmi különöset. Nem rázta meg a gyilkolás. Nem volt görcs a gyomrában, nem lett csatakos a párna a verejtékétől. Teljesített egy megbízást. Ennyi.

Megmosdott, majd elment kocogni a parti sétányra. Tíz órakor ért vissza, és beállt a zuhany alá. Miután végzett, rendelt egy kontinentális reggelit a szobájába.

Már a pirítóst vajazta, amikor megszólalt a telefonja. A kijelzőn Fanny neve villogott.

– Igen?

– Olvasom a híreket.

– Miért nem mondod be mindjárt a rádióban is? – torkolta le a férfi.

– Elnézést.

– Sokra megyek vele. Megvan a pénz?

– Még nem mind.

– Nem próbálsz meg átverni, ugye?

– Nyolcvan már megvan.

– És a többi?

– Holnapután reggelre.

– Remek. Ne hívj többet.

– Folytatod?

– Persze.

– Megvárod a pénzt?

– Nem. Ma végzek itt, és megyek hozzád. Addigra…

– Addigra meglesz. Várlak.

Balla megszakította a vonalat. Micsoda számító kis tyúk! A fejét csóválta. Csak az érdekli, befejezi-e a munkát, jóllehet nincs meg a teljes összeg. Hihetetlen nő! Próbált haragudni Mondonra, de nem sikerült.

Megreggelizett, majd számba vette az aznapi feladatokat.

Elsőként a kocsi, aztán ki kell derítenie, hová tűnt Kardos Gitta. Valójában azt remélte, hogy egyszer csak jön egy telefon Fannytól, hogy a nő besétált a lausanne-i iskolába. Az lenne a legjobb. Svájcban hipp-hopp elintézné a dolgot. Budapest más. Zűrös város, millió rejtekhellyel.

Felöltözött. Ezúttal barna bőrdzsekit, bézs színű farmert és sötétzöld baseballsapkát viselt.

Gyalog tette meg az utat a Lánchídon át Budára. Olyan helyet keresett, ahol nincsenek térfigyelő kamerák. Felsétált a Várba, a túloldalon lement a lépcsőn, átvágott a Vérmezőn, és a Déli pályaudvarnál lement az aluljáróba.

A Nyugati téri mellett ezt utálta a legjobban. Kosz, tömeg, átható vizeletszag és huzat. Az árusok kartondobozról kínálták a paprikát és a retket, a telefonfülkékben feltornyozott rongycsomókon hajléktalanok aludtak, vagy a szemükbe húzott kötött sapka alól vaksin hunyorogtak a világba.

Ludovic lement a metróhoz. A Deák téren átszállt a kisföldalattira, és az Operaház előtt bukkant a felszínre. A lépcső tetején megállt, lazán a kőkorlátra könyökölt, és rágyújtott. A tenyere takarásából jól látta, hogy az Ibiza pontosan ott van, ahol hagyta. Valószínűleg ma nem a jegy nélküli parkolás a legnagyobb probléma ezen a környéken.

A kávézó előtt még mindig rendőrök nyüzsögtek, a járdát keresztben sárga kordonszalaggal zárták le, és az Andrássy út szélső sávját is elfoglalták a nyombiztosítók.

Ludovic elfordult a rendőröktől, és a kocsijához ballagott. Séta közben alaposan szemügyre vette a környéket. Az Operaház oldalbejáratánál három-négy autó parkolt, a Seat melletti helyek is mind foglaltak voltak, de a környék nyugodtnak látszott. Mintha a sarkon túl nem is egy négyes gyilkosság helyszínelése folyna.

Odaért a kocsihoz. A szélvédőn piros tasak várta, de erre számított. Elvette az ablaktörlő alól a büntetést, aztán beült és indított. Az Operaház sarkánál balra fordult, elhaladt egy parkoló Audi mellett, gyorsított, és a Lázár utcán a Bajcsy-Zsilinszky út felé hajtott.

Csontos alezredes komor képpel lépett ki a liftből a Teve utcai székház első emeletén. Az étterem felé menet a színházijegy-árus néni asztalkájánál ismerős alakra lett figyelmes. A pocakos nő látszólag elmélyülten válogatott a szórólapok között. Csontos odament hozzá, és megfogta a könyökét.

– Te meg mit keresel itt? Ha jól tudom, tegnap letetted a lantot.

– Szia, főnök! – vigyorgott rá Kárpáti Tekla.

– Miért nem otthon vagy felpolcolt lábbal? Gyereked lesz, nem szóltak róla?

– Történt valami.

A férfi felsóhajtott.

– Fontos?

– Szerinted itt lennék a szülési szabadságom első napján, ha nem lenne az?

– Oké. Gyere, együnk valamit, közben meghallgatlak.

– Nem kéne evéssel húznunk az időt.

– Tegnap délben ettem utoljára, úgyhogy vagy jössz, vagy kurvára nem érdekel, mit akarsz.

Csontos bement az étterembe, fogott egy tálcát, és evőeszközöket válogatott. Tekla sóhajtva követte, és ő is tálcáért nyúlt.

– Meghívlak, Tekla. Mit kérsz?

– Csak egy húslevest.

– Biztos?

– Nem elég nagy még a seggem?

– Nem is tudom – hümmögött a férfi, és egy pillantást vetett a nő hátsójára. – Szerintem elfér itt még pár kiló.

– Na, pont ettől tartok, cseszd meg!

Csontos gulyást és rántott szeletet választott nagy halom hasábburgonyával.

– Egészségesen élsz.

– Valamiben csak meg kell dögleni, nem? A koszorúerekre gyúrok.

– Jó úton vagy.

– Remek. Legalább valami sikerül.

Leültek az ablak mellett, Csontos maga elé húzta a mélytányért, és lapátolni kezdte magába a gulyást.

– Életmentő – sóhajtott fel.

Kárpáti őrnagy csak kevergette a híg húslevest. Az osztályvezető azonban kíváncsivá tette.

– Mi az isten történt, hogy ilyen éhes vagy?

– Ne is kérdezd – mondta tele szájjal a férfi. – Tegnap pont vacsora előtt jött a telefon.

– Hm?

– Nem hallgattál híreket?

– Terhes vagyok, és tegnaptól szabadságon. Kihagytam a híradót.

– Ezek szerint nem tudsz a négyes gyilokról.

– Micsoda?

A férfi befejezte a levest, és nekiesett a rántott szeletnek.

– Andrássy út. Egy kávézóban tüzet szimulált valaki, aztán a pánikot kihasználva négy embert agyonlőtt.

– Jesszusom!… Kiket?

– Nem tudjuk. Nem volt náluk irat.

Tekla az órájára nézett.

– Negyed egy van, és fogalmatok sincs, kik az áldozatok?

– Ez van. Egész éjjel ott szívtam, hajnal óta pedig a főnökök meg a sajtó seggét nyalom, tehát kész csoda, hogy végre tudok ebédelni. Még a telefonomat is fent hagytam az irodában, hogy nyugtom legyen. – Bekapott egy falat húst. – Mit akartál? Az sem lehet lényegtelen, ha bejöttél miatta.

– Találkoztam Kardos Gittával.

Csontos vállat vont, és egy sült krumplit tett a szájába.

– Ilyenkor már üvölteni szoktál – mondta a hosszúra nyúlt csendben a nő.

– Más körülmények között valóban. Most azonban örülök, hogy a vércukorszintem kezd normalizálódni. Úgyhogy használd ki, és amíg rágok, mondd el, mi a fene ez az egész, és utána talán nem tépem le a fejedet.

Kárpáti őrnagy bólintott, és két percben összefoglalta az előző este a nőgyógyásznál történt találkozás részleteit. Csontos megtörölte a száját.

– Ennyi?

– Ennyi.

– Ez parádés! Eddig egy bűnpártolás meg egy kötelességszegés van a számládon.

– Ne szívass már!

– Oké – csóválta a fejét a férfi. – Nem vagyok belső ellenőr, nem akarlak szopatni. Eleget kurkásznak itt amúgy is. Ráadásul inkognitóban. Eh, hagyjuk. De most szar helyzetbe hoztál. Maradtál volna otthon, tartod a szád, és sosem tudja meg senki.

– Szerintem a nő igazat mond.

– Oké, elhiszem – mondta kimerülten az alezredes. – Úgy érzem, szétszakadok. Foglalkozni kéne a te ügyeddel, Zuglóval, Máriaremetével, és most már az Andrássy úttal is. Nem bírom. Téged tudlak csak elnapolni, és ez neked is jó. Írd le ezt nekem, légy szíves.

– Írjam le jelentésben azt, amire most mondtad, hogy bűnpártolás? Ennyire én se vagyok hülye, főnököm!

– Csak írd le. Nem kell aláírnod. Anélkül nem bizonyíték. Szeretném egyben látni a sztorit, hogy kitaláljuk, mit lehetne tenni. A kurva zuglói nyomozást is vinnem kell, ott a máriaremetei faszi, és most ez a négy hulla! Hát mi a faszom történik ebben a városban? Csak írd le, és amint lesz időm, átgondolom.

– De én…

– De te most eltűnsz a francba, Tekla. Komolyan. Nagyot hibáztál. Pontosan tudod, hogy egy körözött gyanúsítottat hagytál futni. Oké, várandós vagy, nem rohanhattál utána. De mi a faszért nem telefonáltál a 112-re? Vagy nekem? Hazamentél, kialudtad magad, most meg bejössz hozzám. Tizenhat órával a történtek után. Ez… ez gáz, Tekla! Elengedtél egy körözött bűnözőt.

A nő megértően hümmögött.

– Van erre magyarázatod?

– Persze… Igazából leszartam.

– Kösz. Értékelem az őszinteséget.

– Ultrahangra mentem. Letettem a lantot. A kutya sem köszönte meg, hogy idáig dolgoztam. Tegnap este úgy éreztem, le van szarva a rendőrség. Főleg, hogy az a parfümőr nem hazudik.

– Megértelek. A rendőrség szarik az embereire. Én viszont nem. Nem nyomlak fel, nem akarom, hogy elveszítsd az állásodat. Magadra meg a babára vigyázz.

Tekla csodálkozva nézte Csontost.

– Hát… kösz.

– Mindegy. De ez köztünk marad, oké?

Tekla elkerekedett szemmel meredt a főnökére.

– Tessék?

– Most mit értetlenkedsz? Írd le nekem, amit kértem, aztán három évig ne is lássalak.

– Úgy lesz. – Tekla felállt. – El kellett mondanom neked. De most kiszállok. A baba a fontos.

– Egyetértünk. Tűnés, őrnagy!

Tekla lehajolt, puszit nyomott az osztályvezető homlokára, és kisietett az étteremből. Úgy érezte, mintha részeg lenne. Csontos teljesen új oldaláról mutatkozott be.

A főbejárat forgókapujánál megszólalt a mobilja.

– Kárpáti.

– Szia, Tekla. Itt Erdélyi.

– Gábor! – vidult fel a nyomozónő. – Mi újság, ezer éve nem hallottalak!

– Megvagyok, Tekla, megvagyok.

– Még a biztosítónál vagy?

– Igen, most régióigazgató.

– Szépen haladsz.

– Mi tagadás.

– Szóval? Nem bántad meg?

– Nem. Szerettem gyilkosokat hajkurászni, de abból nem lehet megélni. Ez azért itt más.

– Jó volt veled melózni, Gábor… Miért hívtál?

– Figyelj csak… van egy kollégám, aki el akarta kérni a számodat.

– Minek?

– Nem mondta. De rendes tag. Ha megengeded, megadom neki a számod, és majd felhív.

– Oké, ha te ajánlod, semmi gond.

– Kösz. Majd dumálunk.

– Persze. Hogy hívják a kollégádat?

– Vértes Csaba… bocs, hívnak a másikon.

– Oké, menj csak, szia.

– Szia.

Tekla kinyomta a telefont, és kilépett az épületből. A melengető napsugár végigsimított az arcán. Megállt. Átadta magát a jóleső érzésnek.

Megint megszólalt a mobilja.

– Tessék, Kárpáti.

– Jó napot kívánok. A nevem Vértes Csaba…

– Á, igen! Erdélyi Gabi éppen most hívott, mondta, hogy keresni fog.

– Ez pompás, akkor nem kell annyit magyarázkodnom.

– A bemutatkozás miatt nem is. De miben segíthetek?

– Nos, ez egy eléggé bonyolult ügy. Találkozhatnánk személyesen?

– Nem tudom, miről van szó, de mielőtt belekezdene, el kell mondanom, hogy én mától szabadságon vagyok.

– Ó… és meddig?

– Ha minden jól megy, három évig. Gyermeket várok. Csak azért mondom, hogy ha valami olyan ügy…

– Értem… nézze, mindenképpen találkozni szeretnék önnel… szakmai ügyben.

– Hát nem is tudom… mikor?

– Igazság szerint itt vagyok a Teve utcában.

Tekla alaposan szemügyre vette a parkolót. Az udvarias csevegő stílusról keményebb hangra váltott.

– Maga rám vár?

– Tulajdonképpen igen. Két óra alatt be tudnánk fejezni.

– Mit?

– Nem telefontéma. Találkozzunk!

– Ez egyre kevésbé hangzik jól.

– Magának akarok segíteni, de telefonban nem mondhatom el.

– Hol van most?

– A parkolóban. És maga?

– Az épület előtt.

– Kék Astrával vagyok. Várjon, kiszállok.

Tekla azonnal észrevette a megnyerő külsejű, harmincöt év körüli férfit, ahogy kikászálódik az Opelből.

– Lát engem?

– Azt hiszem, igen. Fekete bőrdzseki, rövid haj, fehér ing.

– Én vagyok. Idejön?

Tekla felsóhajtott. Ez talán még belefér.

– Jövök.

Kinyomta a telefont, és átvágott a parkoló autók között. Vértes elébe sietett, kezet nyújtott. Túlestek a bemutatkozáson.

– Talán üljünk be a kocsiba. Vág a szél.

– Jó itt, köszönöm.

– Maga tudja. Csak a baba miatt…

– Majd én aggódom a baba miatt. Szóval? Mit akar tőlem, Vértes úr?

– Kardos Gitta. Ismeri?

Kárpáti őrnagy arca megmerevedett.

– Körözzük. Talán tudja, hogy hol van?

– Tudom.

– Akkor éppen itt az ideje, hogy elmondja.

– Nem ezért jöttem.

– Pedig egymilliót tűzött ki a nyomravezetőnek a főkapitány.

– Maga nem Gittát akarja.

– Gittát? Csak így… a keresztnevén? Talán jól ismeri?

– Igen. Elég jól.

– Akkor ezt tisztáztuk.

– Hadd mondjam végig! Gitta küldött magához.

– Minek?

– Kieszelt egy tervet. A lényeg, hogy két óra múlva magának bizonyítéka lehet a zuglói ötös gyilkosság elkövetője ellen, ha most velem tart.

– Vagy itt helyben letartóztatom.

– Nem teszi. Ha nem tudunk megegyezni, elmegyek.

– Márpedig megteszem.

– És milyen váddal?

Tekla beharapta az ajkát. Valóban semmi nem szólt a férfi ellen azon kívül, amit az imént elmondott neki.

– Akkor előállíttatom. Akadályozza a nyomozást.

– Nem tarthat vissza, hiszen nemcsak jogalapja nincs rá, maga terhes. Nyilván nem akar dulakodni. Mert én nem akarok. Csak szólok.

– Fegyverem van.

Vértes Csaba felnevetett.

– Ne csinálja már a fesztivált, őrnagy asszony! Ez a magyar rendőrség. Maga csak akkor lőhet, ha már magára lőttek. Minden más esetben a sittet kockáztatja. Már a börtönkórházban szülne.

Tekla akaratlanul megrázkódott.

– Mi a bizonyíték, hogy Kardos Gitta küldte?

Vértes elővette a mobiltelefonját, beütött egy számot, és átadta a készüléket a nőnek.

– Halló? – szólt bele Kardos Gitta.

– Itt Kárpáti Tekla.

Hát megtalálta Csaba! Remek.

– Ugye eljön?

– Minek?

– Hogy maga legyen Doszpot után a következő sztárzsaru.

– Amennyiben?

– Felderíti a zuglói gyilkosságot. És ráadásként a máriaremeteit is.

– Már befejeztem. Szülési szabadságon vagyok.

– Hát akkor függessze fel! Nagyon-nagyon szépen tudna elmenni. Maga lenne a hős.

Kárpáti Tekla ismét beharapta az ajkát. Csábítóan hangzott. Túl azon, hogy szakmailag is izgatta mindkét ügy felderítése, hatalmas fricska lenne ez a sok nagyképű férfi kollégának és egy-két pökhendi vezetőnek. Egy várandós asszony deríti fel azt, amit ők képtelenek.

Na és mit szólna hozzá Csontos? Semmit.

Csak röhögne. És cinkosan rákacsintana: szép volt, kislány…

– Mit kell tennem?

– Van fegyvere?

– Persze.

– Bilincs?

– De optimista! Van.

– Akkor üljön be Csaba mellé. Nem mennek messzire.

– Maga hol van?

– Budapesten. Ha beül a kocsiba, tíz perc múlva találkozunk.

Tekla önkéntelenül bólintott.

– Kíváncsivá tett. Megyek.

– Várom.

Az őrnagy visszaadta a telefont a biztosítási nyomozónak, és megkerülte a kék Opelt.

– Mehetünk. Miért nem hívott fel közvetlenül, hiszen Kardos tudja a számomat? Miért kellett Erdélyi Gabit belekeverni?

– Hogy bízzon bennem.

– És maga szerint most bízom?

Ludovic Balla két órája nem jutott egyről a kettőre. Már felkeresett két régi ismerőst, de senki sem ígért semmit. Rá kellett jönnie, hogy az a sok év, amit Magyarországtól távol töltött, nem tett jót a kapcsolatainak. Sok telefonszám már nem is élt, vagy vadidegenek vették fel.

A lakásokban mások laktak.

A spanok eltűntek.

Volt, aki meghalt, más sitten ült, páran meg átléptek a legális szférába. Egyórányi telefonbeszélgetés árán két találkozót sikerült összehoznia, és azok sem vezettek eredményre. Senki sem ígért semmit. Vállvonogatás, fejrázás. Balla tudta, hogy ezekből már semmi sem lesz.

Miközben a szürke Ibiza megállt a Károly körúton a tilos lámpánál, a férfi elkeseredetten a kormányra csapott. Itt volt Budapest kellős közepén – és fogalma sem volt, miként fog a célszemély nyomára bukkanni. Mire a következő lámpához ért, már sejtette, hogy nem kerülheti meg a dolgot.

Fel kell keresnie a zsarut.

Aki nyilván nem fog vele szóba állni telefonon. Meg kell várnia valahol. Ha ugyan még rendőr. Vagy él egyáltalán. A gondolatra elvigyorodott. Amekkora szemétláda volt, még az is könnyen lehet, hogy valaki nem fizetett többé, hanem inkább hidegre tette. Mocskos szemétláda, nem sírt volna érte senki. Valószínűleg még maguk a kollégái, a rendőrök sem. Kényelmetlen volt már évekkel korábban is. Korruptnak lenni lehet diszkréten, meg végtelenül pofátlanul is. A fickó ez utóbbi kategóriába tartozott.

De most muszáj hozzá fordulni.

Pénzbe fog kerülni, ami nem várt kiadás, de nem ez a legfőbb gond. Ludovic egyszerűen gyűlölte ezt a típust, aki oda ürít, ahonnan eszik.

Mindegy, nincs más lehetőség. Először is ki kell derítenie, hogy a férfi egyáltalán ott dolgozik-e még.

Felvette a telefont, ami ebben a pillanatban megszólalt. A képernyőn a „rejtett szám” jelent meg. Tétovázott, aztán csak lenyomta a zöld gombot, és a füléhez emelte a készüléket.

– Igen?

– Balla úr? – szólt bele egy női hang.

– Ki keresi?

– Kardos Gitta vagyok.

A férfi szíve nagyot dobbant. Kitette az indexet, és lehúzódott a járda széléhez. Valahol a Deák tér környékén járt, de most nem volt érkezése ezzel foglalkozni. Megnyomta a vészvillogót.

– Én vagyok az.

– Kérem, ne haragudjon, hogy a múltkor úgy faképnél hagytam. Nagyon meg voltam rémülve.

A férfi értetlenül meredt maga elé. Ő eddig azt hitte, hogy lebukott, s a nő azért hagyta ott a Thököly úti cukrászdában. Ehhez képest most a parfümőr mentegetőzik.

A gondolatai csak úgy száguldottak.

Ezek szerint Kardos Gittának fogalma sincs, miért van ő Budapesten. Még mindig azt hiszi, azért, hogy megvédje. Hihetetlen szerencse!

– Semmi gond. Csak nem értettem.

– Megijedtem. Mostanában több alkalommal veszélybe kerültem. Hirtelen olyan rossz érzés tört rám, tudja?

Balla úgy döntött, tartja magát az eredeti történethez.

– Azért küldtek, hogy vigyázzak magára.

– Tudom… nézze, találkozhatnánk?

Ludovic hitetlenkedve bámult ki a kocsiból.

– Persze. Hol?

– Egy házban vagyok Óbudán. Ide tudna jönni?

– Hát hogyne. Hol van?

– Csillaghegyen. – Megmondta a címet. – Mikorra ér ide?

– Egy órán belül.

– Akkor várom. Viszhall!

A vonal megszakadt.

A férfi dermedten ült. Csapdát szimatolt. De miért állítana neki csapdát a parfümőr? Mostanáig azt hitte, valahogy lelepleződött itt-tartózkodásának igazi célja, de most már nem tudta, mit gondoljon. Ha Kardos tudná az igazat, sosem lépne vele kapcsolatba.

Várjunk csak, várjunk! Gondolkozni akart. Felhívta a nőt, aztán találkozót beszélt meg vele a cukrászdában. Ám a nő elmenekült. Pedig ő semmi fenyegetőt nem tett. Lehetséges, hogy az a hülye liba tényleg csak megijedt valamitől?

Végül is, miért ne?

Egyszerűen nem tudhatja, mit keres ő Pesten. Fanny nem mondta el neki, az biztos, más meg még arról sem tud, hogy ő egyáltalán hazalátogatott.

A műszerfalra tapasztott cetlire nézett. Csillaghegy.

Egy próbát megér, hiszen nincs vesztenivalója.

Indított, és visszasorolt a forgalomba – akárcsak az addig mögötte a tilosban parkoló Audi.

Kardos Gitta nyitott ajtót, beengedte Kárpáti Teklát meg a nyomában baktató Vértest.

A nyomozónő megállt az előszobában, és kihívóan nézett a parfümőr szemébe.

– És most?

– Jöjjön be, és elmondom.

Bementek a nappaliba. Tekla körülnézett, majd ismét szembefordult Gittával.

– Hallgatom.

– Először is, köszönöm, hogy…

– Hagyjuk a tiszteletköröket.

A parfümőr bólintott.

– Igaza van. Amúgy sincs sok időnk.

– Mihez képest?

– Amíg ideér a gyilkos.

– Milyen gyilkos?!

– Aki Máriaremetén megölte Tamásit. Róla már meséltem magának, ő gyilkolt Zuglóban.

– Persze. Szóval maga most azt a másikat várja?

– Igen. Ballát. Iderendeltem.

– Hogy mit csinált?

– Felhívtam, és kértem, hogy jöjjön ide.

– És jön?

– Azt mondta.

– Nem tart csapdától?

– Nem tudom. De nem mondtam neki semmit, amikor találkoztunk, csak elrohantam. Most előadtam a telefonban a hülye tyúkot, aki megijedt valamitől, és azt mondtam neki, azért hagytam faképnél. Úgy tűnt, elhitte.

– De minek rendelte ide?

– Hogy maga bizonyítékot szerezzen ellene, és aztán elfogja.

– Én? Öt és fél hónapos terhesen?

– Akkor mi hárman. Segítünk.

Tekla végigsimított a haján.

– Nézze, ez elég hülye ötlet. Egyáltalán, milyen bizonyítékot remél ettől?

A parfümőr a könyvespolchoz ment, és felnyitotta egy áttört porcelánszelence tetejét.

– Itt egy bekapcsolt diktafon. A mikrofonját a csillárra ragasztottam, ugyanis az van a szoba közepén. Majd én beszéltetem a pasast.

– Marhaság! Mégis mire alapozza, hogy bármit is mond az az ember? Szerintem bejön, és simán kitöri a nyakát, Gitta. Esélye sem lesz, hogy akárcsak kérdezzen.

– Itt jön a képbe az én tudományom.

– Milyen tudomány?

– Az illatoké. – Felmutatott egy üvegcsét. – Ezt szétpermetezem a szobában. Balla beszélni fog.

– Miért? Mi a fene van ebben?

– Úgysem értené. Hormonok, aromák és vivőanyagok. A fickónak fel fog állni a farka, amint belép, és nem lesz képes végezni velem, míg tart a hatás. Én pedig beszéltetni fogom.

– Maga ezt elhiszi? – nézett a nyomozó Vértesre.

– Igen. Velem már megcsinálta.

– És?

– Nekem felállt.

Az őrnagy kifejezéstelen tekintettel visszafordult a parfümőrhöz.

– És tőlem azt várja, hogy ezt végignézzem, aztán lecsukjam Ballát.

– Nagyjából.

– Egy frászt! Ha magát kinyírják, nekem is végem. Hogy fogom megmagyarázni, hogy egy gyilkosságért körözött nőt megölnek egy lakásban, ahol én is ott vagyok?

– Például elraboltam – dünnyögte Vértes, aki eddig csendben várakozott.

– Elrabolt? Honnan? A Teve utca elől? Ki fogja ezt elhinni?

– Hát…

– Maga egyébként egyetért ezzel, Vértes úr? Ezzel a baromsággal?

– Nekem egész jó ötletnek tűnik.

– Nekem tudja, mi tűnik egész jó ötletnek? – Tekla elővette a mobiltelefonját. – Az, hogy most rögtön idehívok négy-öt nyomozót, és amint megjön az a Balla, a nyakába ugranak mindannyian.

– Balla profi. Nem fogják megtörni.

– Egy próbát csak megér!

Az őrnagy lehívta a telefon menüjét, és tárcsázni kezdett. Gitta és Csaba összenézett, aztán a férfi odalépett a nyomozóhoz, kivette a kezéből a telefont, és a falhoz csapta. A készülék ripityára tört.

Tekla elkínzottan nézte a párt.

– Maguknál ez valami mánia? Ez a második mobilom volt két nap alatt.

– Tényleg megfizetem. De most tegye, amit mondtam…

– Nem! – Tekla a kijárat felé indult. – Hívom a kollégákat, és…

Élesen felsivított a kaputelefon. Összenéztek.

– Ez Balla!

– Most mi legyen? – torpant meg Tekla.

– Jöjjön velem – mondta Csaba. – Elbújunk a hálóban.

– Az lesz az első, hogy oda benyit.

– A hálóból nyílik egy parányi gardrób. Onnan mindent hallunk, de ha csak benéz a hálószobába, nem fog látni minket.

– Jézusom! – nyögte Tekla. – Ezt én még úgy, de úgy meg fogom bánni!

– Jöjjön már! Gitta?

– Megyek!

A parfümőr a kaputelefonhoz ment és felvette.

– Igen?… Én vagyok… Jöjjön!

Letette a kagylót, és a másik kettőre nézett.

– Megjött.

Vértes karon ragadta a még mindig tiltakozó nyomozónőt, és berángatta a hálószobába. A falnál lamellás tolóajtók voltak a hatalmas, álló ingaóra mellett. A férfi elhúzta a beépített szekrény ajtaját, és befelé mutatott.

– Oda be!

– És maga?

– Jövök én is.

Bemásztak a szekrénybe, az ajtót félig nyitva hagyták. Egymáshoz préselődtek a szűk helyen.

– A fegyvere?

– A kezemben.

– Használta már valaha?

– Viccel?

– De azért tudja, hogyan kell, nem?

– Ne nézzen hülyének!

– Csak kérdeztem…

Gitta ezalatt letekerte az üvegcse kupakját, egy szórófejet csavart a helyére, és pumpálni kezdte az illatot.

Az első jókora adagokat magára spriccelte, aztán nagy lendülettel befújta a nappalit. Amikor úgy gondolta, elég lesz, az előszobába ment, és ott is illatfelhőket permetezett mindenhova. Végül a maradékot a szőnyegre löttyintette.

Remélte, hogy jó döntést hozott.

Most az életét tette fel egy munkájára. Ráadásul ezúttal nem laboratóriumban dolgozott, hanem találomra, házi körülmények között állította össze a vegyületet. Ismerte Balla szagát, hiszen a cukrászdában közel került hozzá, így a férfi személyes illatához tudta igazítani az arányokat, ám ezúttal túl nagy volt a tét ahhoz, hogy száz százalékig biztos lehessen a dolgában.

De úgy érezte, nincs más lehetősége.

Egy bérgyilkos vadászott rá – nem is olyan régen még kettő.

Gyilkosság miatt körözés alatt állt.

A saját kollégája pedig megbízást adott rá, hogy megöljék.

Ebben a helyzetben csak arra számíthatott, amihez a világon a legjobban értett: az illatokra. Ha a nyomozónő füle hallatára bírja Ballát vallomásra, és erről egy hangfelvétellel még bizonyítékot is szolgáltat, akkor egyszerre szabadul meg a gyilkosság vádjától és a még élő bérgyilkos üldözésétől. Ráadásul az iskolát sem fenyegeti már veszély.

Kopogtattak.

Az ajtó felé indult. Halálosan félt. Tudta, hogy abban az esetben, ha Tekla első tippje jön be, és Balla azonnal ráront, akkor semmi esélye. Csak abban bízhatott, hogy a férfi beljebb jön, és a lakásban már hatni kezdhet a vegyület. Ha nem – neki vége. Hiába a hangfelvétel, hiába egy rendőrnyomozó a gardróbban, hiába Vértes – mit sem ér, ha már a küszöbön golyót kap a fejébe.

Ajtót nyitott.

– Most nem fog elrohanni? – kérdezte Ludovic Balla.

– Nem. Elnézést a múltkoriért. – Félreállt. – Bejön?

– Persze.

Balla bement a nappaliba. Gitta becsukta az ajtót, de a kulcsot nem fordította rá. Nem kerülte el a figyelmét, hogy a férfi az egész lakást feltérképezte. Gyors pillantással felmérte a fürdőt, a konyhát és a nyitott ajtajú hálószobát is.

Aztán megfordult.

– Miért hívott vissza?

– Mert beszélnem kell magával.

A férfi bólintott, és a kabátja alá nyúlt. Gitta megmerevedett. Nem hat rá a szer! Oda kell tolni az orra alá! Közelebb lépett a férfihoz, és alig arasznyi távolságról nézett fel rá.

– Maga tetszik nekem, Ludovic.

Balla keze megállt, és elképedve nézett le a nőre.

– Tessék?

– Azt mondom, maga tetszik nekem.

A férfi csodálkozva bámulta ezt a törékeny asszonyt. Váratlanul enyhülést érzett belül. És vágyat. Maga sem értette, miért, de lassan elengedte a kabát alatt a pisztoly agyát, és előhúzta a kezét. Végigsimított az asszony haján.

– Én ezt nem értem, Gitta.

– Ülj le. – A kanapé felé tolta a férfit, majd elhelyezkedett mellette. Szorosan az oldalához simult, hogy a bérgyilkos minél jobban érezze az illatot. Rengeteget fújt magára, és tudta, hogy túlbiztosította a dolgot. Igaz, az életéről van szó, tehát a túlbiztosítás relatív fogalom. Ő szinte émelygett a tömény illattól, de tudta, hogy Ballának nem tűnik fel, mert ahhoz nem elég érzékeny az orra.

A férfi megint megsimogatta. A nőt taszította az érintés, de nem tehetett mást, ezt végig kellett csinálnia. A pillantása a csillárra esett. Az apró fekete mikrofon ott függött a fejük felett.

Ludovic nem tudott hová lenni meglepetésében. Két perce úgy lépett be a lakásba, hogy körülnéz, s ha nem lát csapdát, azonnal kivégzi az asszonyt, és már indul is Svájcba. Ehhez képest elképesztő hullámokban törtek rá az érzelmek. Közelről nézte a kékeszöld szempárt, ujjai a rövid, fekete hajban bóklásztak. Csodaszépnek látta a nőt, és alig bírta megállni, hogy ne hámozza le róla a ruhát. Még soha nem érzett ilyen heves, ilyen hirtelen vonzalmat senki iránt. Lehajolt, hogy megcsókolja a nőt, de az gyengéden elhárította az ajkát, és kisiklott a kezéből.

– Előbb beszélnünk kell, Ludovic.

– Miről? – kérdezte rekedten a férfit. Alig tudott megszólalni, torka kiszáradt, füle égett, gyomra fájdalmasan összezsugorodott. Mindene az asszony érintését követelte.

– Arról, hogy miért akartál megölni.

– Ne haragudj – mondta ostobán a férfi, de szinte nem is tudta, mit beszél.

Gittán volt az elképedés sora. Balla meg sem kísérelt tagadni.

– Felbéreltek?

– Megkértek. Tudod, nekem ő nagyon tetszik…

Kardos Gitta szeme a mikrofonra siklott, és befogta a férfi száját.

Ha kimondja Fanny Mondon nevét, akkor a magyar rendőrség átadja majd az információt a svájciaknak, miszerint a lausanne-i parfümőr bérgyilkost fogadott egyik munkatársa megölésére. Az a botrány ugyanúgy elsöpörné az életművüket, mint a jelenlegi. Ezt nem engedhette. Csak most jutott eszébe, hogy ha rendőrkézre adja Ballát, akkor az a kihallgatások során bizonyára beszélni fog Mondonról…

Uramisten!

Erre nem gondolt, amikor idehozatta Kárpáti Teklát.

A férfi a szájába vette Gitta ujjait, és finoman harapdálni kezdte.

– Csak azt akartam mondani, Gitta, hogy ő nekem…

– Csitt! – el kell hallgattatnia ezt a fajankót, mielőtt diktafonra mondja a történet másik felét, s mielőtt ő kitalálna valamit, hogyan kerülje el Mondon említését.

Odahajolt, és szájon csókolta a bérgyilkost. Egyszerűen nem volt más ötlete, hogy befogja a száját.

Egy perc múlva zihálva szétváltak.

– Erős férfi vagy – búgta Gitta. – Nagy hatást tett rám, ahogy végeztél Tamásival.

Balla vállat vont.

– Nem akartam megölni. Csak beszélni akartam vele, de fegyvert rántott. Önvédelem volt.

– De te ölted meg.

– Én… Honnan tudod?

– Éreztem a helyszínen az illatodat. Már az megőrjített, amikor ott a házban megéreztelek. És amikor aztán a cukrászdában találkoztunk, nem bírtam magammal.

Ludovic ismét magához húzta és megcsókolta. Gitta engedelmesen tolta a nyelvét a férfi szájába, apró nyögéseket hallatott, közben sebesen járt az agya. Amikor megelégelte a dolgot, eltolta a férfit.

– Tamási rossz ember volt. Tudod, mit tett?

– Tudom. Ő ölte meg azt az öt öregembert abban a lakásban.

– Zuglóban? Az Abonyi utcában? – kérdezte Gitta csak a felvétel kedvéért.

– Ott.

– Azt is tudod, miért tette?

– Megbízták vele. De Tamási kis pont, ő csak végrehajtó ember volt.

– És ki bízta meg, tudod?

– Igen. – Balla ismét Gittához hajolt, és belecsókolt a nyakába.

A keze a nő mellére csúszott, és a ruhán át megmarkolta. A parfümőr teste megmerevedett. Most jött rá, hogy ez sokkal nehezebb lesz, mint azt eredetileg gondolta. A férfi tarkója fölött a falra nézett, és próbált nem arra koncentrálni, hogy Ludovic keze merre kalandozik.

– És ki volt az?

– Kiss Tibornak hívják. Meg az üzlettársai. Kellett nekik az Abonyi utcai ingatlan.

– Róluk mit tudsz még?

– Meghaltak.

Gitta ezt az információt használta ki arra, hogy újfent eltolja magától a bérgyilkost, és mélyen a szemébe nézzen.

– Micsoda?

– Meghaltak.

– Hogyan?

– Végeztem velük. Tegnap este az Andrássy úton. Lelőttem őket.

– Te voltál? De hát miért?!

– Megbíztak vele.

– De hát ki? És miért?

– Mert ők ugyanúgy tudtak arról, hogy…

Gitta rájött, hogy megint Fannyt akarja említeni. Kétségbeesetten a férfi szájára tapasztotta a száját. Addig csókolta, míg úgy nem érezte, hogy Balla agyából a vágy kimosta az iménti témát. Akkor lihegve eltolta magától.

– Nem tudom, mi van velem! – hörögte a férfi rákvörös arccal.

– Várj, várj! – csillapította az asszony. – Tehát azt mondod, hogy Tamási megölte az öregeket Zuglóban, te meg végeztél utána Tamásival Máriaremetén, aztán Kissel meg a többiekkel az Andrássy úton? Ez történt?

– Szó szerint.

– Ez…

– Akarlak!

Gitta most már látta, hogy ebből baj lesz. A férfi pupillája kitágult, ömlött róla a verejték, az arca bíborszínt öltött. A rengeteg hormon jócskán kifejtette a hatását. A nadrágon át is jól látszott a bérgyilkos merevedése. Gitta a mikrofonra nézett. Ennyinek elégnek kell lennie bármilyen bíró számára.

Felállt.

Balla is felpattant, és egyetlen rántással letépte a nő blúzát.

– Kívánlak! – hörögte.

– Neeeee! – sikoltotta az asszony, ahogy Balla keze a mellére tapadt. – Ne!

Kivágódott a hálószoba ajtaja, és Vértes robbant be a nappaliba.

– Engedd el!

Ballára vetette magát, de a bérgyilkos jobb harcos volt, mint a biztosítási nyomozó. Észlelve a veszélyforrást Gittát nekilökte a lendületesen érkező férfinak. Vértes elvesztette az egyensúlyát, és a falnak csapódott. Tarkóját beverte a polcba, és a földre csúszott.

A parfümőr teste lepattant a jóval nehezebb férfiról, és félig bezuhant a hálószobába. Gitta azonnal talpra ugrott. A szeme sarkából látta, hogy Tekla kezében pisztollyal kilép a gardróbból, de belegabalyodott a vállfán lógó ruhákba, és a pocakja is akadályozta a mozgásban.

Vértes a fal mellett kábán megrázta a fejét, és tápászkodni kezdett.

– Te szemét! – ordította.

Balla előkapta a pisztolyát, és két lövést adott le a biztosítási nyomozóra. Vértes kiáltása hörgésbe fulladt.

Gitta döbbenten nézett a hálószoba ajtajából.

Ez lelőtte Csabát!

Balla a nőre emelte a tekintetét.

A parfümőr látta, hogy a támadás miatt felszabaduló adrenalin kissé kitisztította a férfi agyát, tekintete már nem olyan felhős, mint az imént volt. Talán az is számított, hogy a vegyülettől illatozó asszonyi test messzebb került tőle.

Ludovic Gittára emelte a fegyvert.

– Sajnálom.

A parfümőr becsapta a hálószoba ajtaját, s ugyanabban a pillanatban két lövés dörrent a nappaliban. Gitta teljes erejével nekifeszült az ajtónak, miközben Tekla végre kijutott a gardróbból, és fellökte a hatalmas ingaórát. A szerkezet döngve zuhant keresztbe az ajtó előtt.

– Gyorsan! A szekrényt!

A két nő másodpercek alatt még egy komódot tolt az ajtó elé, aztán két fotelt is feltornyoztak rá.

Az ajtót azonban nem feszegette senki.

– Mi történt? – lihegte Tekla.

– Lelőtte Csabát.

– Uramisten!

– Aztán amikor becsaptam az ajtót, kétszer rám lőtt!

A nyomozó az ajtóra pillantott.

– Biztos?

– Micsoda?

– Hogy magára célzott?

– Miért?

– Mert az ajtó nem sérült meg.

A parfümőr meglepve nézett az ajtóra. Teljesen ép volt.

Balla a szőnyegen hevert, lábai bénultan alácsavarodtak. Az első lövés hátulról érte a térdét, a másik a vállát fúrta keresztül. Azt sem tudta, honnan érkezett a támadás. A PA-63-t ráemelte Gittára, aztán ahelyett, hogy meghúzta volna a billentyűt, ütést kapott a térdére és a vállára. A pisztoly messze csúszott tőle.

Hogy a fenébe történhetett ez meg?

Bejön, lelövi, lelép – ez volt a terv.

Nem értette, mi változott meg, amikor az asszony közelébe került. Csak azt fogta fel, hogy képtelen volt bántani, amíg mellette ült, amíg simogatta, amíg csókolta. És automatikusan válaszolgatott a kérdéseire. De hát meg kell ölnie! Mindent elmondott neki! Nem hagyhatja életben.

Mi ez az egész?

A férfi lába ekkor jelent meg a látóterében. Fekete félcipő, farmernadrág. Feljebb nézett. Ismerős volt az arc.

Kiss sofőrje, akit az étteremnél, aztán az Operánál látott.

Eljött érte.

Zsivko óvatosan lépkedett a szobában. Elsőként Ballát vette szemügyre, de látta, hogy harcképtelenné vált. Aztán a falnál eszméletlenül fekvő férfira pillantott. Közelebb ment hozzá. Két lőtt sérülést látott rajta, a vállán és az oldalán. A hálószoba ajtajára nézett, de szavait Ballához intézte.

– Hát újra találkoztunk.

Balla nem válaszolt, egyre inkább elhatalmasodott rajta a fájdalom.

– Ki van a szobában?

A volt légiós szikrázó szemmel, némán nézett a másikra.

– Ha nem felelsz, rálépek a térdedre.

– A nő van bent – préselte ki a száján Ludovic.

– Meg akartad ölni?

– Meg.

Zsivko az ajtó mellé lépett, és lenyomta a kilincset. Egy centit tudta csak megmozdítani, aztán az elakadt valamiben. A túloldalról bútorok robaja hallatszott.

A szerb elégedetten bólintott.

Ha a nő eltorlaszolta az ajtót, akkor esze ágában sincs kijönni. Ismét szemügyre vette a falnál ájultan heverő férfit.

– Ez ki?

– Fogalmam sincs. A nővel volt.

Zsivko megállapította, hogy ez az alak sem jelent reális veszélyt. Két lövés érte, vagy megmarad, vagy nem – de őt nem fogja megtámadni, az biztos. A sebesült és a parfümőr is életben hagyható, ha ott maradnak, ahol vannak. Nem látták őt, és nem is hallják. Nem akart felesleges károkat okozni, és ebben semmi emberbaráti érzés nem volt, pusztán ráció. Nagyon nem mindegy, hogy a zsaruk egy vagy három gyilkosság miatt akarnak valakit elkapni. Határozottan nő a motivációjuk, ahogy nő az áldozatok száma.

A szerb közelebb ment Ballához, miközben a kanapéról felvett egy tömött díszpárnát.

– Tudod, miért vagyok itt?

– Sejtem. De meg kéne ezt beszélnünk…

– Ez nem üzlet.

– Pedig van pénzem, és…

– Megölted a főnökömet, ez nem pénzkérdés. Szemet szemért.

– Nézd…

Zsivko letérdelt a sebesült Balla mellé, és az arcára szorította a párnát. Artikulálatlan üvöltés hallatszott, de a vastag szövet és tollréteg tompította a hangot. A pisztoly csövét belenyomta a párnába, aztán háromszor meghúzta a ravaszt.

Balla teste elernyedt.

Zsivko talpra ugrott, és arrébb rúgta a párnát.

A volt légiós arcát szétroncsolták a lövések, a szőnyeget fekete vér és agyvelő áztatta.

Még egy pillantást vetett a hálószoba ajtajára, aztán elhagyta a lakást, becsukva maga után az ajtót.

32

A két nő együtt ballagott felfelé a lépcsőn az Állami Egészségügyi Központ felújított épületében. Megviseltek voltak, szemük alatt karikák virítottak. Életük legnehezebb huszonnégy óráját élték meg.

Gitta szeme vörös volt a kialvatlanságtól, és úgy érezte, menten megbolondul, ha nem zuhanyozhat le végre, és nem moshatja meg a haját. A mellette baktató Kárpáti Tekla fél kézzel domborodó hasát fogta, mialatt felhágott az utolsó két-három lépcsőfokon. Kimerülten megállt a lépcső tetején.

– Na, ebből elég volt, a lifttel megyünk tovább.

– Rendben.

Amikor a felvonó csilingelve megállt, beszálltak, és némán tették meg a kétemeletnyi távolságot. Steril, csendes folyosóra léptek ki, amely mindkét irányba vagy húsz méterre elnyúlt. A folyosó üres volt, csak a vége táján ült egy ember a fal mellett. A nap besütött az üvegfalon, így csak az elmosódott körvonala látszott.

Tekla állával az alak felé intett.

– Arra lesz.

Közelebb érve látták, hogy egyenruhás rendőr, kezében bulvárlap. Jöttükre félretette az újságot, és felállt.

– Nem mehetnek tovább.

– Tudom. – Tekla elővette az igazolványát, és megmutatta a kollégájának. – Az életvédelemtől jöttünk.

– Elnézést. Menjenek csak be.

A férfi visszaült kényelmetlen székére. Tekla előrement, és benyitott a szobába. A helyiségben egyetlen ágy állt. Vértes Csaba bekötözve feküdt az ágyon, karjában infúziós cső. A mellette álló gépen az életfunkcióit lehetett szemmel követni egy jókora monitoron. Megálltak, és komoran nézték a sápadt arcot.

– Életvédelem? – suttogta Gitta a nyomozónő fülébe.

– Ez a hivatalos nevünk.

– De hát gyilkosságokkal foglalkoznak. Miért nem lehet a nevén nevezni a dolgokat? Gyilkossági csoport, vagy ilyesmi.

– Nálunk még gyilkosság sincs hivatalosan, csak emberölés. Szerintem lehet valahol a Teve utcában egy alosztály, aminek csak az a dolga, hogy hülye neveket találjon ki.

Egy percig hallgattak, aztán Gittát nem hagyta nyugodni a kérdés.

– De hát akkor is! Életvédelem? Pont az életet nem tudják megvédeni, ha gyilkosságokkal foglalkoznak.

– Gitta, nem én találtam ki. Akadjunk már le a témáról.

– Oké.

A férfi kinyitotta a szemét, és rájuk nézett. Látszott, hogy egy perc is eltelik, mire felismeri őket, de akkor fáradtan elmosolyodott.

– Helló! – nyögte rekedten.

– Szia! – Gitta közelebb lépett, és megfogta a kezét. – Hogy vagy?

Vértes meg akart szólalni, de nem jött ki hang a torkán. A nő egy pohár vizet vett el az éjjeliszekrényről, és megitatta.

– Köszi. Már jobb.

– Fáj?

– Nem kicsit.

– Mit mondott az orvos? – kérdezett közbe Tekla, aki egy széket húzott az ágy mellé, és letelepedett.

– Hogy megmaradok. Ez a jó hír.

– És a rossz?

– Egy vesével kevesebb. A másik golyó a vállamba ment, a kulcscsontot törte el, de azt már összebarkácsolták a sebészek.

– Meggyógyulsz, ne aggódj! – suttogta Gitta, és ő is leült.

Vértes megnyomta a gombot az ágy mellett, és a mechanika félig ülő helyzetbe emelte.

– Fura ilyen békében egymás mellett látni titeket.

– Miért?

– Már nem akarja lecsukni Gittát?

– Nem, már minden tisztázódott.

– Remek. És én is megtudhatom végre, hogy mi történt? Addig emlékszem, hogy a sikoltásodra kirohanok a nappaliba.

Gitta ismét megfogta a biztosítási nyomozó kezét.

– Balla rád lőtt. Azt hittem, meghaltál. Bemenekültem a hálóba, és Teklával elbarikádoztuk az ajtót. Aztán két lövést hallottunk, majd hamarosan még hármat. Később ajtó csapódott. Akkor előmerészkedtünk, és megtaláltuk a halottat.

– Milyen halottat?

– Ballát.

A férfi szemöldöke felszaladt.

– Balla halott?!

– Igen.

– De hát… ti bent voltatok a hálóban…

– Nem mi végeztünk vele. Valaki berontott, és az lőtte le. Úgy tűnik, volt ügye mással is. Valaki őt is üldözte.

– Legalább tudjátok, hogy ki?

– Engem nem is érdekel – vallotta be Gitta.

Kárpáti őrnagy átvette a szót.

– Még nem tudjuk, de már dolgozunk rajta. A diktafon végig vette az egészet.

– Ah! Tényleg, a diktafon… és Gittával mi van, nyomozó?

– Gitta tisztázta magát. Az máris nyilvánvaló az általam a hálószobában hallottak és a hangfelvétel alapján, hogy Gittát nem terheli felelősség. Segített felderíteni a zuglói gyilkosságokat, amelyeket Tamási Frank követett el. Balla felel Tamási megöléséért, ráadásul kiderült, hogy Balla végzett az Andrássy úti étteremben azzal a négy vállalkozóval is.

Vértes hümmögött egy sort, és csendben számolgatott magában.

– Ezek szerint egy csapásra felderített három gyilkosságot, Tekla?

– Igen. A főnökeim majdnem elélveznek. Folyamatosan sajtótájékoztatókra járnak, bár én mondtam, hogy még korai.

– És Gitta körözése?

– Visszavontuk. Amúgy sem volt sok bizonyíték ellene, de ezek az új tények egyértelműen tisztázták.

– Tehát már csak azt az embert keresik, aki Ballával végzett.

– Pontosan. Megoldottunk három gyilkosságot, és kaptunk helyette egy negyediket.

A férfi a levegőbe bámult. Nagy sokára szólalt meg.

– Én ott feküdtem, eszméletlenül.

– Tessék?

– Azon töprengek, miért nem végzett velem is a pasas?

– Nem tudjuk – mondta meg őszintén Tekla. – Valószínűleg maga nem jelentett veszélyt a számára, és nem akart járulékos károkat okozni saját magának azzal, hogy még valakit kinyír.

– Titeket sem bántott?

– Nem. Megpróbált benyitni, de el volt torlaszolva az ajtó. Nem is nagyon erőlködött, csak egyszer nyomta le a kilincset. Aztán tette a dolgát a nappaliban. Felmérte, hogy eszünk ágában sincs kijönni, ha bútorokat toltunk az ajtó elé, így meg nem jelentünk rá veszélyt.

– Azért nem semmi az illető. Úgy öl meg valakit, hogy ketten végighallgatják a szomszéd szobából. Át is lőhette volna az ajtót.

– De nem tette.

– Maga hogyan magyarázta meg azt az apró momentumot a feletteseinek, hogy elbújt? Hiszen engem is ott hagyott prédául.

– De Csaba! – vágott közbe Gitta, ám a rendőrtiszt leintette.

– Hagyja csak! Jogos a kérdés. – Tekla állta a férfi pillantását. – Terhes vagyok, egyébként pedig messze nem fizetnek annyit, hogy egy ilyen helyzetben lelövessem magam. Főleg nem olyan kiképzéssel, amit ilyen esetekre kaptam. Úgy ítéltem meg, hogy ez volt a legjobb, amit tehettem. És be is jött.

– Na és a felettesei is ezt gondolják?

– Nekik nagyjából ugyanezt mondtam. Ezt a döntést hoztam, és nem halt meg miatta senki lényeges. Se Gitta, se maga, se én. Ballát nem lehetett megmenteni, ő azonnal lövést kapott.

– De tényleg nem piszkálják majd magát?

– Egyelőre hős vagyok. Azt meg illetékes helyen jó előre elmondtam, hogy ha ebből bármi bajom lesz, hát kipakolok.

– Miről?

– Amit magának is elmondtam az imént. Bér, kiképzési és fegyverzeti hiányosságok, ilyesmi. De nem lesz bajom. Fontos lettem a médiának, ráadásul holnaptól tényleg eltűnök a színről. Otthon maradok a szülésig. Van még kérdése?

– Nincs. És ne haragudjon!

– Mondom, jogos kérdéseket tett fel. – Tekla felállt. – Nekem most mennem kell. Magát őrzi egy rendőr kint a folyosón, bár szerintem ez már egy kicsit túlbiztosítás. Senki sem akarja magát bántani. Beszélgetnek még?

Kardos Gitta hálásan bólintott. A rendőrtiszt biccentett, aztán kiment, és becsukta maga után az ajtót.

A férfi a parfümőrre nézett.

– Jó ez így?

– Micsoda?

– A mostani helyzet.

– Megúsztam, Csaba. – Gitta suttogóra fogta. – A zuglói gyilkosságot Tamási követte el. A máriaremetei miatt köröztek, de azt meg a halála előtt bevallotta Balla.

– De nem kerülhet még elő a zuglói ügy valahogy?

– Nem – rázta a fejét a nő. – Csak Tamási tudott róla, és a megbízói, de azok meghaltak az Andrássy úton. Aki tudott az én szerepemről, már senki sem él.

Vértes megsimogatta a nő haját.

– Akkor ezek szerint vége.

– Nincs vége.

– Miről nem tudok?

– Mindenről tudsz. De még el kell rendeznem a számlát.

– Svájcban?

– Ott. Három óra múlva indul a gépem Genfbe.

– Hagyd a fenébe, Gitta! Nem éri meg már bolygatni.

– Fanny meg akart öletni. Ezzel valamit kezdenem kell.

– Mit?

– Majd a gépen kitalálok valamit. De így nem maradhat a dolog.

A férfi felsóhajtott, és eltorzult az arca.

– Rosszul vagy?

– Csak belenyilallt a fájdalom az oldalamba.

– Elfáradtál, igaz?

– Gyenge vagyok. Aludni akarok. De kérlek, ne menj Lausanne-ba!

– Mennem kell.

– Akkor legalább várj meg. Elkísérlek.

– Még hónapokba telhet, mire megerősödsz és utazhatsz. Nincs annyi időm.

– Bántani akarod?

– Nem tudom. Tényleg a gépen akarok kitalálni valamit, Csaba. Csak az biztos, hogy Fanny meg akart ölni. Most menjek vissza és tegyek úgy, mintha mi sem történt volna?

– Igazad van – mondta leragadó szemmel a férfi.

– Tudom. Majd hívlak.

– Visszajössz még?

– Visszajöjjek?

– Kellesz.

– Akkor visszajövök. Na, aludj!

Vértes becsukta a szemét. Gitta egy percen át figyelte, de amikor a férfi légzése egyenletessé vált, felkelt és kiment a szobából.

33

A genfi repülőtéren Kardos Gitta autót bérelt, és kényelmes tempóban Lausanne felé indult. Rálátott a tóra, elgyönyörködött a látványban. Egyszerűen csak élvezte, hogy él. A napfény, a hangszóróból áradó halk zene, a repülőn elfogyasztott szendvics íze – mind-mind arra emlékeztette, hogy él.

Megúszta.

Nem egy zsákban fekszik egy halottasház fagyasztójában, mint annyian, akik ennek a történetnek ugyanúgy részesei voltak, ahogyan ő. Madarakat látott a víz felett, és olyat tett, amit még soha. Lehúzódott a padkára, kiszállt, és mélyen beleszippantott a levegőbe, miközben a gerléket és a vízen úszó kacsákat figyelte. Negyed órát töltött el a parton, majd folytatta az útját.

Az öröm mellett most viszont más érzés is eltöltötte.

Düh.

Dühös volt, hogy Fanny Mondon ettől akarta megfosztani. El akarta tőle venni mindazt, amit sajnos csak az imént látott meg életében talán először. Szomorú, hogy korábban nem is igazán élvezte ezeket a dolgokat, mert csak élt bele a világba, és nem szentelt kellő figyelmet az apró örömöknek. A látványnak, a hangoknak, az érintéseknek.

Fanny el akarta venni az életét.

Vajon mit érdemel az, aki elveszi más életét?, tette fel magának a kérdést.

Már a repülőn körvonalazódott benne egy ötlet, de most, hogy a Genfi-tó partján a vízimadarakat nézte, önmagát is elképesztő indulat töltötte el. Már tudta, mit érdemel a kollégája.

El akarta venni az életét – hát most majd ő veszi el Fanny életét.

Első útja a laboratóriumba vitt.

Leparkolt a mellékutcában, és körbejárta az irodaházat. Ismerős autókat keresett, de sem Chomarat BMW-je, sem Mondon kocsija nem volt a szokott helyen. Baradeau sokszor kerékpárral járt, ám most azt sem látta a főbejárat melletti tárolóban.

Mély lélegzetet vett, és belépett az előcsarnokba.

A biztonsági őr felnézett. Szerencsére ismerős fickó volt szolgálatban, akiről a parfümőr pontosan tudta, hogy tetszik neki.

– Jó napot, Gitta! – vigyorgott a férfi, és előjött a pult mögül.

– Üdvözlöm, Jürgen. A többiek bent vannak?

– Nincsenek. Egy órája mentek el, szinte egy időben.

– Köszönöm. Felmegyek a laborba.

– Persze. Én itt leszek, ha valami gond van.

– Köszönöm.

A liftben Gitta az órájára pillantott. Negyed hat. Kilenc óra körül lesz az ideális időpont, csak előbb még ellenőriznie kell valamit.

Felért az irodájába, majd átsietett a laborba. A hűtőket és a tárolókat vette előbb szemügyre, aztán a számítógépen megnézte az anyagnyilvántartást. Felírt magának néhány kódot egy cetlire, majd visszasietett a tárolókhoz, és összeszedte azokat a fiolákat, amelyekre szüksége lehet. Amikor mindent megtalált, a munkaasztalra tette az anyagokat, és fogta a mobiltelefonját. Elsőként Chomarat-t hívta.

A férfi szinte azonnal felvette.

– Gitta!

– Szervusz, Étienne!

– Hol vagy? Már olyan rég nem jelentkeztél!

– Lausanne-ból hívlak.

– Itt vagy?

– Igen. Hazajöttem.

– Uramisten! Beszélnünk kell! Mindenre kíváncsi vagyok.

– Én is ezt szeretném, Étienne. Vacsorázzunk együtt.

– Úgy érted, ma?

– Igen. Még ma.

– Hát…

– Nézd, ez most fontos. Tudod, hol jártam és miért. Mindenképpen tudnotok kell, hogy mi történt.

– Nos, jó… De még van pár elintéznivalóm.

– Nem korai étkezésre gondoltam. Legyen fél tíz, oké?

– Persze. Hol?

– A Café Romand jó lesz, nem?

– Természetesen. Akkor fél tíz.

Gitta megszakította a vonalat, és Baradeau-t hívta, aki azonnal beleegyezett a vacsorába, azt mondta, nincs semmi dolga.

A harmadik hívás Fannynak szólt.

– Igen? – vette fel ingerülten a telefont az asszony.

– Itt Gitta. Megjöttem.

Kínos csend támadt a telefonvonal túlsó felén. Kardos Gitta megforgatta a tőrt.

– Ott vagy még?

Fanny megköszörülte a torkát.

– Igen… hát visszajöttél?

– Vissza.

– És? Jól vagy?

– Minden a legnagyobb rendben.

– Az… nos… az jó.

– A többieket már meghívtam. Vacsorázzunk együtt.

– Ma?

– Miért? Mi dolgod?

– Hát… elég későn szólsz.

– Fél tízkor a Café Romand-ban. Ott leszel, ugye?

– Ma már…

– Beszélnünk kell. Fél tízre legyél ott!

Letette a telefont.

– Most pedig, Gitta, dolgozzunk! – mormolta az orra alatt, és munkához látott.

Kardos Gitta kilencre foglalta le az asztalt, és már pár perccel az időpont előtt bejelentkezett a főpincérnél.

– Lenne még pár kívánságom, ha nem probléma.

– Mire gondol, asszonyom?

– Egy kisebb ünnepségre készülök, ezért hoztam magammal dekorációt. Azt kellene feltenni az asztalunkra.

– Semmi akadálya.

– És ugye különálló bokszot kapunk?

– Ahogy kérte. Szeparálva a többi asztaltól.

– Kiváló.

– Mikorra várja a barátait?

– Fél óra múlva.

– Addig egy aperitifet esetleg?

– Nem, köszönöm. Csak terítsenek meg, és helyezzék fel a dekorációt.

Gitta helyet foglalt az asztalnál, és figyelte, amint elkészül a teríték. Amikor megvolt, behozatta a kocsijából a dekorációt, egy hatalmas orchideacsokrot. A lila és rózsaszín virágok mesteri kompozíciót alkottak.

– Itt az asztal közepén jó lesz?

– Igen, persze.

A férfi elrendezte a csokrot, aztán elment.

Gitta mécseseket helyezett el körben a csokor körül, és meggyújtotta őket. Érezte, amint a meleg levegő apró hullámokban a mennyezet felé indul, és megmozgatja a virág leveleit. Pontosan ezt akarta.

Még csak negyed tíz múlt, amikor nyílt az ajtó, és megérkezett Chomarat. Izgatottan körülnézett, és amikor felfedezte az asszonyt, pár határozott lépéssel az asztalnál termett. Lehajolt, és átölelte a nőt.

– Hát itt vagy!

– Megjöttem. – Gitta kibontakozott az ölelésből, és a székre mutatott. – Foglalj helyet.

A férfi lehuppant Gitta jobbjára, és a homlokát ráncolta.

– Mi ez az illat?

– Az orchidea. Kissé erős.

– Aha. Na, mesélj, mi történt!

– Várjuk meg a többieket. Hogy ne kelljen kétszer elmondanom.

– Nem fogom kibírni.

– Fanny már itt is van – mutatott az ajtóra az asszony.

Fanny Mondon határozottan sápadt volt, amikor belépett a Café Romand ajtaján és körülpillantott. Csak az arcán látszott egy-egy vörös folt, mintha túlságosan sok pirosítót használt volna. Amikor azonban közelebb jött, Gitta látta, hogy nem smink. Fanny ki volt pirulva, ám a homloka halálsápadtan fehérlett. Tétován állt meg az asztal mellett.

– Szia, Gitta.

– Szervusz, Fanny. Ülj le, kérlek.

– Nincs túl sok időm. Későn jött ez a meghívás, és már elígérkeztem…

Kardos Gitta színpadiasan megnézte az óráját.

– Fél tízre? Ugyan hová?

– Nos…

– Ülj csak le – mondta, majd mintegy mellékesen megkérdezte: – Beszéltél ma Ballával?

– Nem.

Mondon kényszeredetten leült. A kínos csendben megjelent a pincér.

– Mit óhajtanak?

– Innánk valamit – mondta határozottan Gitta. – Három whiskyt, legyen szíves.

– Én nem iszom whiskyt – mondta Fanny, de Gitta rá sem nézett, csak odabólintott a felszolgálónak.

– Három whiskyt kérünk. Sőt négyet, hiszen még valakit várunk. Innod kell ma velem, Fanny. Újjászülettem.

– Majd biztos elmeséled, mert egyelőre nem értem ezt az egészet… Jézusom, de erősen illatozik ez az orchidea.

– Azért csak nem kapsz tőle allergiát.

Fanny abban a pillanatban tüsszentett, de mielőtt bármit hozzáfűzhetett volna, újra nyílt az étterem ajtaja. Pontban fél tíz volt, amikor megérkezett Baradeau. Kissé csapzottan, mint általában, hiszen kerékpárral járt, amikor csak tehette. Puszit adott a nőknek, kezet fogott Chomarat-val, aztán leült.

– Mit ünneplünk?

– A visszatérésemet.

– A visszatérésedet? – A férfi hirtelen körülnézett. – Nem tehetnénk el innen ezt a virágot? Szétmarja az orromat az illata.

– Nekem tetszik – paskolta meg a férfi karját Gitta. – Maradjon csak az asztalon.

Felemelte a whiskyjét.

– Fenékig!

Mindannyian ittak. Fanny csak egy kortyot, de Gitta kihívó pillantására végül ledöntötte az egészet. Szeme könnybe lábadt. Kardos Gitta intett a pincérnek, hogy még egy kört kér.

– Mesélj végre! – kérte Chomarat. – Mi volt Budapesten?

– Meg akartak ölni.

– Ezt már mondtad.

– Úgy értem, megint. Az után is, hogy tőled visszamentem Magyarországra.

Fanny hirtelen előkapott egy zsebkendőt, és óriásit tüsszentett. Aztán még egyet.

Baradeau közben döbbenten meredt Gittára.

– Megölni? Ki?

– Elsőként Tamási, aki megbízást adott a munkámra. Úgy gondolták, veszélyes lehetek rá és a megbízóira. Ezért végezni akart velem. De elvétette.

– És aztán?

– Aztán jelentkezett nálam az embered, Fanny – nézett a kolléganője szemébe a parfümőr.

– Fanny embere? – értetlenkedett Baradeau, és ő is Mondonra nézett. – Milyen ember?

Tehát ő nem tudott róla, gondolta Gitta, és villámgyorsan Chomarat-ra siklott a tekintete.

A férfi lesütötte a szemét. Uramisten, nyögte magában Gitta. Hát ő is!

– Fanny utánam küldött egy embert.

– Hogy megvédjen! – csattant fel Mondon.

Megjött a pincér, és letette az újabb whiskyket. Gitta gúnyos mosollyal felvette a poharát, és a magasba emelte.

– Hát akkor a védelemre!

– Le akarsz itatni?

– Eszemben sincs. Mondtam, ünnepelünk.

– Mi ez az egész? – kérdezte Baradeau óvatosan.

– Fanny nem akar inni a védelmemre – mondta Gitta, de szeme végig a másik nő tekintetét kereste. – Na? Iszol velem, Fanny?

Mondon láthatóan nem tudott mit kezdeni a helyzettel. Ismét tüsszentett, ezúttal már el sem tette a zsebkendőjét. Hogy időt nyerjen, felvette az italt, és nagy nehezen felhajtotta. Gitta csak belenyalt, aztán visszatette az asztalra a poharat.

– Balla meghalt – jelentette ki egyszerűen.

Fanny szeme kitágult.

– Tessék?

– Balla meghalt.

– Az előbb még azt kérdezted, beszéltem-e vele.

– Ki az a Balla? – kérdezte Baradeau.

– Maradj már csendben! – hurrogta le fojtott hangon Mondon, aztán Gittához fordult: – Mi történt vele?

– Meg akart ölni, de valaki inkább vele végzett.

– Kicsoda?

– Miért érdekel az téged?

– Mégiscsak én küldtem oda.

– És azt tudják az urak, hogy azért küldted, hogy megöljön?

– Nevetséges!

Gitta egy diktafont tett az asztalra, és elindította a felvételt.

„– Ha nem felelsz, rálépek a térdedre.

– A nő van bent.

– Meg akartad ölni?

– Meg.”

Kardos Gitta kikapcsolta a készüléket, és a táskájába tette. A többiek értetlenül meredtek rá.

– Ez most mi volt? – kérdezte Baradeau. – Nem beszélünk magyarul.

– Akkor lefordítom. Fanny, Balla hangját azért felismerted, igaz?

A nő bólintott. Gitta folytatta:

– Balla arról beszélt, hogy Fanny és Étienne felbérelte arra, hogy öljön meg…

– Ez hazugság!

– …mert kényelmetlen vagyok az iskola számára.

– Ez igaz? – kérdezte Baradeau.

– Dehogy igaz! – kiáltotta fojtottan Chomarat, és kétségbeesetten magyarázni kezdett Baradeau-nak.

Gitta is hatalmasat tüsszentett. Megtörölte az orrát, majd elővett egy orrcseppet, és jókora adagot fújt az orrába. Egyenesen Fannyra nézett.

– Miért tetted?

– Nem tettem semmit.

– Hajlandó vagyok megbocsátani, hiszen minden megoldódott. De miért tetted?

Az asszony hosszan elgondolkodott, majd vállat vont.

Nem tudott megszólalni, mert ismét rátört a tüsszögés. Gitta egy ideig figyelte, majd a táskájába nyúlt, és elővett egy orrcseppet, letekerte a tetejét, és átnyújtotta Mondonnak.

– Tessék, ezt még nem használtam.

– Kösz – szipogta náthásan az asszony, és az orrába illesztette a fiola csúcsát, majd megnyomta a fület. Áttette a másik orrlyukba, és megismételte a mozdulatot. Az egész talán három másodpercig tartott.

Aztán felsikoltott, kezéből kihullott a műanyag fiola.

– Mi ez? – hörögte vérző orral.

– Kilencvenöt százalékos kénsav – mondta szenvtelenül Gitta. – Szerintem rohanj vele orvoshoz.

– Állat! – sikoltotta a nő, és felpattant.

A vére az abroszra csorgott. A vendégek csodálkozva néztek feléjük.

Gitta is felállt, átölelte Fanny nyakát, hogy a fülébe suttoghasson.

– Ha bármit mondasz a kórházban, én is kitálalok. Ezt ne felejtsd el!

Fanny Mondon nyüszítve lerázta magáról a karját, és a kijárat felé rohant.

A két férfi halálra váltan ült a helyén, az asszonyra meredve. Gitta kényelmesen felvette a kénsavas orrcseppet, rácsavarta a kupakot, és eltette. Aztán leült, és a férfiakra nézett. A pincér odalépett hozzájuk.

– Elnézést, de…

– A barátunk rosszul lett – mosolygott rá Gitta. – Mindjárt megyünk utána a kórházba, csak még megbeszélünk valamit, ha nem gond. Addig is kérjük a számlát.

– Persze – felelte zavartan a pincér, és elment.

Az asszony a kollégáihoz fordult.

– Azt kérdezitek magatoktól, miért nem vettétek észre. Elmesélem. A kénsav elvileg szagtalan, de azért mi megérezzük. Az orchidea azért van itt, hogy elfedje a szagát, másrészt meg azért, mert sok-sok adagnyi plusz virágport szórtam rá. Tudtam, hogy Fanny érzékeny rá. Idő kérdése volt, hogy tüsszenteni fog. A whiskyt is azért kínáltam neki, hogy oldjam a feszültségét és elaltassam a gyanakvását. Nem is számított semmire, amikor odaadtam neki az orrcseppet. Annyira máshol járt az agya…!

– Kitervelted – mondta halkan Chomarat.

– Természetesen. Ahogy ti is. Ő elvette az életemet. Én csak a mostani életét vettem el. Majd kreál magának egy másikat.

– De hát kénsavat permetezett az orrába! Tudod, mit jelent ez?

– Tudom hát. Egy parfümőrnek a véget. Persze nem fogja teljesen elveszíteni a szaglóképességét, de sosem lesz képes már arra, amire korábban. És ez elég. Nem akartam megölni. Csak elvenni tőle azt, ami fontos.

– Meg fog ölni téged.

– Nem akar ő börtönbe menni. Letétbe helyeztem Magyarországon egy felvételt egy ügyvédnél. Kéthetente kell jelentkeznem, vagy elküldi a rendőrségnek. Majd mondjátok el neki.

Baradeau a másik férfira nézett.

– De hát te is benne voltál.

Gitta Chomarat-hoz fordult.

– Rólad eredetileg nem is tudtam. Csak ezért úsztad meg. De neked is tartogatok valamit.

A férfi hátrébb tolta a székét, és gyanakvón nézett rá. Egyre nőtt benne a feszültség.

– Mit?

– Ne ijedj meg. Téged csak anyagilag teszlek tönkre. Kilépek az iskolából.

– Ezt nem teheted!

– Dehogynem. Én nem adósodtam el teljesen. Rengeteg pénzt elbukok ugyan, de megmaradok. Te nem.

– Rohadj meg! – sziszegte Chomarat.

– Az ügyvédem majd megkeres.

– Mocskos kurva!

Gitta mosolyogva felállt, úgy nézett le a két férfira.

– És velem mi lesz? – kérdezte rekedten Baradeau. – Én nem bántottalak, de ezzel engem is tönkreteszel.

– Sajnálom, Jérôme. Nem tehetek mást.

– De hát mit csináljak?

– Nem az én gondom. Legközelebb válogasd meg jobban az üzlettársaidat. Fannynak pedig vigyetek majd virágot.

Felemelte a táskáját, és hátat fordított a két parfümőrnek. Azok még akkor is bután bámultak, amikor az étterem ajtaja már rég becsukódott mögötte.

Table of Contents

PROLÓGUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Table of Contents

PROLÓGUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33