RÉTI LÁSZLÓ

CÉLPONT PÁRIZSBAN

© Réti László, 2012

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

Felelős kiadó Kepets András

Szerkesztette Palkó Katalin

Ulpius-ház Könyvkiadó, 2012

PROLÓGUS

1988. május

A fiú a mellig érő kőfalon ücsörgött, és szórakozottan lógázta a lábát a mélység fölött. Vigyázva lepöckölt egy kis fekete bogarat a combjáról. Nem kellett oldalra néznie ahhoz, hogy tudja, ott van a lány. Mint mindig, amikor a közelében volt, ezúttal is minden porcikájában érezte a jelenlétét. Aztán mégis felnézett. Egyszerűen nem tudott szabadulni a vidáman nevető, zöldesszürke szempártól.

A lány karcsú volt, mogyorószín haját lófarokban viselte. Nem használt sminket – hamvas bőrének nem volt szüksége rá. A fiú élvezettel nézte, amint a lemenő nap sugarai megcsillannak válla kis pihéin.

Ő is a lábát lógázta, és az alattuk méltósággal hömpölygő nyugodt, zöld vizet bámulta. Messze, a kanyarban az erdő mintha összeért volna, és a fák elnyelték a folyót.

– Szép itt – szólalt meg a lány nagy sokára.

– Sűrűn kijárok ide.

– Minek?

– Csak úgy. Nézem a folyót.

– Na igen... – hümmögött a lány. – A folyót.

Victor megköszörülte a torkát.

– Chantal!

– Igen?

– Az előbb azt kérdeztem, mióta is ismerjük egymást?

– Hogyhogy mióta? Az egyetem első napja óta. Két éve és nyolc hónapja. Mintha nem tudnád – vetette oda a lány kissé unottan, és nem nézett a fiúra. Aztán valami az eszébe jutott, és lopva mégiscsak Victorra pillantott. – Nem igaz.

– Mi nem igaz?

– Amit az előbb mondtam. Nem igaz. Ha jól belegondolok. Ha jól belegondolok, mindig is ismertelek. Legalábbis mindig, amikorra már vissza tudok emlékezni.

– Ne viccelj, hogy csak három évre emlékszel vissza!

– Akkor te hogyan fogalmaznád meg ezt az érzést?

– Például azt mondanám: amikorra érdemes visszaemlékezni – jelentette ki megfontoltan a srác.

– Lehet. Igen, igazad van. Amire már érdemes visszaemlékezni – bólintott a lány. – Miért kérded?

– Semmi, csak eszembe jutott.

– Na!

Chantal belebokszolt a fiú vállába.

– Tényleg semmi – csóválta a fejét Victor, aztán gyorsan témát váltott. – Inkább mesélj! Mondd csak, hogy vagytok Michellel?

– Szakítottunk.

– Micsoda?!

– Szakítottunk – ismételte meg a lány. – Elég volt. Három év nagy idő.

– De hát ti.

– Tudom. Mindenki ezt mondta. Mi egymásnak vagyunk teremtve. De az az igazság, hogy mellette nem voltam önmagam.

– Pedig úgy tűnt.

Chantal türelmetlenül a kőfalra csapott.

– Meg akartam felelni Michelnek. Ez minden. Elhittem, hogy vászontarisznyát és tunikát kell hordanom, mert minden barátja azt hord. Elhittem, hogy nem szabad húst ennem, mert ha Michel vegetáriánus, akkor az nekem is jó. Elhitettem magammal, hogy a jazzt szeretem pusztán azért, mert ő azt kedvelte. És így tovább.

Victor hirtelen nem tudta, mit feleljen. Inkább kivette a szájából a rágógumit, és nagy ívben a vízbe hajította. A lány különösebb érdeklődés nélkül nézte, de nem tett rá megjegyzést. A fiú rettentően zavarban volt, és az orrnyergét kezdte kapirgálni.

– Megleptelek, Victor? – törte meg a csendet a lány.

– Nos. nem hittem volna, hogy elhagyod.

– Pedig elhagytam. És most sokkal jobban vagyok.

– Aha.

– Ezt akkor csinálod, ha nem hagy békén valami – nevetett a lány.

– Mit?

– Hogy az orrodat vakarod.

– Nekem sosem tűnt fel.

– Jobban ismerlek, Victor, mint te magadat.

– Az lehet.

– Mit akartál kérdezni az előbb?

Egy pillanattal később a fiú mást gondolt, és mielőtt elhessegethette volna az ötletet, már ki is mondta.

– Miért nem jöttünk mi soha össze?

Victor várakozásával ellentétben Chantalt nem lepte meg a kérdés. Megkapaszkodott a kőfalban, és kinyújtotta a lábát a folyó fölé. Elgondolkodva vállat vont.

– Mert Michellel jártam.

– Csak ezért?

Chantal a fiú szemébe nézett.

– Mióta vagy belém szerelmes?

– Mióta ismerlek.

– Kisebb szünetekkel.

– Igaz. Kisebb szünetekkel. Ott volt közben persze Catherine, aztán.

– Tényleg el akarod sorolni? – mosolyodott el a lány.

Victor elpirult.

– Nem. Ne haragudj.

– Nem haragszom... Nekem is tetszettél. Sőt volt, amikor talán szerettelek is.

– Mikor? – kérdezte mohón a srác.

– Tavaly. Amikor Michel egy hónapra Algírba utazott.

– De miért nem.?

– Miért nem szóltam? Mert éppen fülig szerelmes voltál Mimibe. Már nem emlékszel?

– Ha szóltál volna.

– Ugye ezt nem mondod komolyan? Ragyogtál Mimi mellett.

– De én mindig is téged szerettelek!

Chantal hátrahajtotta a fejét, és jóízűen felkacagott. Ránézett Victorra, de a tekintetét látva elkomorult.

– Jézusom – suttogta. – Te ezt komolyan mondtad.

– Igen. Bármelyiket elhagytam volna érted.

Chantal megrázta a fejét.

– Victor. nézd. ez egyszerűen így történt.

– Micsoda?

– Amikor én voltam szabad, te másba voltál szerelmes, amikor meg te akartál, akkor éppen én voltam foglalt. Nekünk ez jutott.

– De én.

– Mindig bejöttél nekem.

– Sosem kaptam jelet tőled.

– A legjobb barátom vagy, Victor!

– Ahogy nekem te vagy a legjobb barátom. És?

– Nem akartam a barátságunkat kockáztatni egy bizonytalan kimenetelű kapcsolat miatt.

– Bizonytalan?

– Egy szerelem mindig bizonytalan. Ki tudja, mi lesz holnap? Egy barát azonban nagy érték. A legnagyobb. Szerelmet bármikor találsz, de igaz barátot nem feltétlenül.

– És ha nem csak barát lennék?

Chantal megint felnevetett.

– Jézusom, Victor! Csak most szakítottam Michellel. Te pedig többet tudsz rólam, mint az anyám. Láttál részegen, tartottad a fejem, amikor hánytam. Vettél nekem intimbetétet. – Pirulva kezébe temette az arcát. – Uramisten! Tampont is! Még a bugyiméretemet is ismered, hogy a legbelsőbb gondolataimról már ne is beszéljek!

– Tudom. Elmondtad a barátodnak.

– De nem mondanám el a szerelmemnek!

– Miért?

– Mert egy barát megismerheti a hibáimat, láthat esendőnek. A szerelmem nem. Legalábbis sokáig nem.

– Ez hülyeség!

– Valóban?! – kontrázott Chantal. – Akkor miért nekem mesélted el azt a kis látogatást az urológián? Miért nekem, a barátodnak mondtad el, és miért nem Miminek, a szerelmednek? Hm?

A fiú beharapta az ajkát, és hallgatott.

Egy ideig csak bámulták a vizet.

Victor végül felsóhajtott, és közelebb csúszott Chantalhoz. Összeért a válluk. A lány ránézett.

– Értsd meg. Csak a körülmények játszottak velünk. Nem jöhettünk össze.

– Értem én.

– Tényleg?

– Persze. És most?

Chantal értetlenül nézett rá.

– Mit most?

– Most összejöhetnénk?

– Ne kezdd ezt.

Victor nem válaszolt, csak nézte a lányt. Chantal azon kapta magát, hogy nem tudja elvenni a tekintetét Victor szeméről. Victor lassan, milliméterről milliméterre közelebb hajolt a lány arcához.

Chantal a fejét rázta, de tekintete a fiúéba fúródott.

– Ne csináld ezt – suttogta.

Victor azonban odahajolt, ajka a lány száját érintette. Tágra nyílt szemmel bámulták egymást, kutató tekintettel meredtek a másikra, mintha a pupilla legmélyéből akarták volna kiolvasni a másik gondolatait.

Victor óvatosan kidugta a nyelvét, és végigsimított a lány ajkán. A csók elmélyült, de nem nyúltak a másik felé. Kutatón, óvatosan csókolták egymást.

Szinte észre sem vették, mikor hagyták abba. Egyszer csak újra egymás szemébe néztek.

– Tudtad – jelentette ki súgva a lány.

– Reméltem.

– Tudtad!

Victor elmosolyodott, és bólintott. A lány füléhez hajolt.

– Tudtam hát. Mit gondolsz, miért dobtam el a rágómat?

Chantal felkacagott, és újra belebokszolt a fiúba.

– Szemét!

Victor válasz helyett átölelte a vállát, és ismét megcsókolta. Amikor szétváltak, a lány lecsúszott a kőfalról.

– Haza kell mennem.

– Elkísérlek.

Szótlanul sétáltak át az erdőn, aztán Chantal megtörte a csendet.

– Mit érzel?

– Szeretlek – vágta rá habozás nélkül a fiú.

– De nagyon biztos vagy benne!

– Épp elég régen várok rád ahhoz, hogy tudjam.

– Csak most szakítottam Michellel.

– Mondtad.

– És nem érdekel?

– Cseppet sem.

Kiértek az erdőből. A város szélső házai alig százméternyire voltak. A vidám, piros tetőcserepek borvörössé nemesedtek az alkonyat fényében.

*

Már teljesen besötétedett.

A tálban úszó teamécses adott csak némi világosságot a szoba túlsó sarkában. Chantal a hasán feküdt a földre dobott matracon, Victor pedig az oldalán hevert, és a lány haját simogatta. Ruhában voltak. A lány enyhén remegett, a fiú pedig gombócot érzett a torkában. Felült a félhomályban, mire Chantal összerezzent.

– Hová mész?

– Sehova.

Victor két kézzel megfogta a lány nyakát, és hüvelykujjával a tarkóját kezdte masszírozni. Lassú, lágy, körkörös mozdulatokkal.

– Feszült vagy.

– Csodálod?

– Görcsben van a nyakad. Nem fáj?

– Nem. – sóhajtott Chantal, majd hozzátette: – Ez jólesik.

– Gondoltam – mormogta Victor, és folytatta a masszírozást.

Végigdolgozta a lány nyakát, majd a póló széles nyakkivágásában a vállát vette kezelésbe. Nem sietett. Élvezte bőrének érintését, és azt szerette volna, ha örökké tart ez a bensőséges pillanat.

Tíz perc is eltelt, mire enyhülni érezte a váll és a nyak merevségét, és Chantal apró sóhajai is jelezték, hogy végre kezd ellazulni.

Victor ballal tovább masszírozta a tarkóját, miközben másik kezét a derékrésznél a póló alá bújtatta, és tenyerét felcsúsztatta a lány hátán. Chantal ismét megdermedt, de Victor nem állt meg. Másik kezét is a ruha alá dugta, és a lány gerince melletti területeket kezdte simogatni. Ismét hosszú percek teltek el, mire Chantal izmai újra ernyedni kezdtek.

Victor időnként valami megnyugtatót suttogott a lány fülébe, keze pedig óvatosan kalandozott a hátán – a lapockáján, majd a hát közepén, azután a dereka következett. Amikor időnként a laza vászonnadrág korcához ért, Chantal megremegett. Victor nem tudta eldönteni, mit tegyen, de végül felülkerekedett benne a férfi. Ujja bekúszott a nadrág kötése alá. A lány ezúttal meg sem rezdült. Victor nem habozott, és miközben ballal folytatta a masszázst, jobbját bedugta a lány nadrágjába, és körkörös mozdulatokkal a fenekét kezdte cirógatni.

Chantal mély hangon felnyögött, fejét a párnába fúrta. A fiú érezte, amint a karcsú test megvonaglik a keze alatt. Egy verejtékcsepp indult meg a homlokáról, lassan végigfolyt az orrán, majd a kezére csöppent. A sótól kegyetlenül viszketett az arca, de nem merte megvakarni, nehogy megtörjön a varázs.

Pár perc múlva már mindkét tenyér Chantal fenekén siklott fel s alá. Victor lázasnak érezte magát a vágytól. A keze lejjebb csúszott, szorosan összezárt combokat talált. Egy másodpercre elbizonytalanodott, de valamiért úgy érezte, nem szabad erőltetnie a dolgot. Kivette a kezét a nadrágból, és a lány mellé térdelt. Lehúzta a pólóját, és félredobta, azután Chantal pólóját is húzni kezdte.

– Ne még. – alig hallatszott a hangja, arcát a párnába fúrta.

– Hagyd rám – suttogta Victor, és óvatosan, mégis határozottan lehúzta Chantal pólóját.

Vágyakozva végignézett a csupasz hát ívén, és tétován simogatni kezdte a masszázs nyomán felhevült bőrt. A lány nem reagált azonnal, ám csakhamar egyre szaporábban vette a levegőt, olykor meg-megremegett. Victor nem tudta mire vélni, de ez most nem a szavak ideje volt. Keze feljebb siklott, és a hónalj alatt előrenyúlva kitapogatta Chantal mellét. A lány felnyögött, de nem ellenkezett.

Victor érezte, hogy már nem képes ellenállni a feszítő vágynak.

Ekkor Chantal váratlanul felzokogott, és karját szorosan a teste mellé zárta. Victor keze fogságba esett. Tett néhány tétova kísérletet, hogy tovább simogassa a lány mellét, de egyre erősödött a párnába fojtott zokogás.

– Mi baj?

Nem jött válasz.

A fiú kezdte kényelmetlenül érezni magát, és végül elhúzta a kezét. A sírás elhallgatott, de a lány nem mozdult.

Victor tanácstalanul térdelt a merev test mellett.

A lány füléhez hajolt.

– Chantal? Mi a baj?

Percekig nem kapott választ, hiába szólongatta, és hasztalan próbálta simogatni.

Végül feltápászkodott, megkereste a pólóját a sarokban. Belebújt, felhúzta a cipőjét, és halkan betette maga mögött az ajtót.

Chantal a párna sarkát harapta, és alig bírt felajzott testével. Vonaglott, hol visszafojtotta a sírást, hol utat engedett a könnyeknek, míg végül álomba zokogta magát. Utolsó gondolata az volt, hogy nem tehette meg Victorral.

Vele semmiképpen sem.

1999. szeptember

A fennsíkon vibrált a levegő, a hőségtől hullámzottak a máskor oly éles kontúrok. A hegygerinc felett a magasban jókora fekete madár keringett, szárnyát meg-megrebbentette a felfelé áramló meleg levegő. Zsákmány után kutatott, ám a homokos, kavicsos tájon semmi sem mozdult. Növényzetnek nyoma sem volt, csupán a barna, az okker és a szürke legkülönfélébb árnyalataiban játszó sziklák tagolták a kopár vidéket.

A maroknyi csapat a gerinc közelében, két összeborult kőlap alatt vert tanyát. A külvilág számára láthatatlanná tette őket remekbe szabott álcájuk.

Immár negyedik napja vártak.

Terepjárójuk húsz méterrel lejjebb parkolt, gondosan elterített álcaháló takarta a kíváncsi szemek elől, akárcsak a feszülten várakozó társaságot.

Négyen voltak.

Vezetőjük egy a húszas évei végén járó nő volt. Rajta kívül egy őrmester és két tizedes alkotta a csapatot.

Délután kettő óta az őrmester volt a soros az őrségben.

A rejtekül szolgáló katlan szélén hasalt, és távcsövével folyamatosan kémlelte a környező vidéket. Nem mintha erre szükség lett volna, hiszen az indulási parancsot kívülről fogják megkapni, egyszerűen csak nem szerették volna, ha egy kóbor kecskepásztor véletlenül meglepi őket. A nő odakúszott az őrmester mellé, és kibámult a fennsíkra, miközben unottan belekortyolt a kulacsában lötyögő langyos vízbe. Mindannyian civil ruhát viseltek, farmert és inget vagy pólót. Katonai bakancsukat megtartották, bár az egyik tizedes még a helyett is inkább sportcipőt húzott.

– Százados? – pillantott oldalra az őrmester, ahogy megérezte a nő jelenlétét.

– Felváltom.

– Már öt óra lenne?

– Nem, még nincs, de eluntam magam.

– Nem muszáj, ha....

– Volt valami?

– Semmi mozgás a kérdéses irányban.

– Kár.

– Meddig várunk még?

– Amíg kell.

– De már.

– Menjen, egyen valamit!

– Rendben. Akarja a távcsövet?

– Adja csak.

Rachel Avelim százados a nyakába akasztotta a távcső szíját, és letörölte a nézőkéről az elmúlt órákban az őrmester verejtékéből kicsapódott sót.

A körülményekhez képest kényelmesen elhelyezkedett a mélyedés peremén, és kissé kidugta a háló alól a távcsövet. Vékony, izmos, százhetven centiméter magas nő volt. Barna szeme már-már feketének tűnt, pupillája szinte beleolvadt az íriszbe. Barna haját rövidre vágatta. Szép nő volt, bár ez most nemigen látszott. Már negyedik napja várakoztak a hegygerincen, s a haja verejtéktől csatakosan tapadt a fejére, hátán a vékony inget sófoltok éktelenítették. Jól tudta, hogy legalább olyan büdös lehet már, mint férfi társai. Mióta felmentek a hegyre, nem volt lehetőségük mosakodni.

Nyugat felé pillantott, és lejjebb, tőlük hat-nyolc kilométernyire tisztán ki tudta venni a Golán szélén álló Ramot falu házcsoportját. Az épületek között alig volt mozgás, néha percek teltek el, mire egy-egy ember körvonalai feltűntek az utcákon. Lassan továbbpásztázott a látcsővel. Északra, Kanafon túl a 869-es út elnyújtott kanyarja és szürke betoncsíkja látszott. A járműforgalom majdnem a nullával volt egyenlő, mindössze egy busz araszolt nyugati irányba.

A százados megtörölte a homlokát, azután ismét a látcsőbe nézett, és kelet felé pillantott. Úgy hét kilométerrel távolabb a Revaya víztározón csillant meg a napfény. A vízállás most meglehetősen alacsony volt, a parton látszott, hogy korábban meddig ért a vízszint. Feljebb pillantva, a víztározón túl, megfigyelőpontjuktól alig tizenkét kilométernyire már ott volt Szíria.

A rádió hangja váratlanul érte – összerezzent.

– Sikló-4, itt Tölgy.

Rachel a szájához emelte a mikrofont.

– Sikló-4 a Tölgynek.

– Elindultak.

– Irány?

– Keletről. A pozíciójuktól nyolcvannégy fokos irányban. A víztározók között mennek át. – Avelim százados azonnal a kérdéses irányba fordította a látcsövet, de semmit sem látott. Ennek ellenére pontosan tudta, hogy a műveleti központban, amely a Tölgy hívónevet kapta, valaki éppen egy monitoron követi a behatolókat, az élőkép pedig egy, a magasban láthatatlanul keringő robotgépről érkezik.

– A jármű?

-Fehér kisteherautó, típusát egyelőre nem tudjuk meghatározni.

– A korábbi utasítás?

– Érvényben.

A százados a társaira nézett. Már mind talpon voltak, és olajozott mozdulatokkal a felszerelésüket pakolták. Bólintott, majd beleszólt a rádióba.

– Korábbi utasítás érvényben, vettem. Sikló-4 megerősítést kér, Tölgy!

– Tölgy megerősíti. Vége.

– Vettem. Megerősítve. Vége.

A nő felpattant, és a derékszíjára csatolta a rádiót.

– Fehér kisteherautó. Indulás!

*

A férfiak és a két nő a fehér Toyota pick-upban zötykölődött a sivatagi sziklák között. Szűk vízmosásban haladtak, és egy régi, brit iránytűt követve tartották magukat a nyugati irányhoz, bár sokszor el kellett térniük tőle, ha a kiszáradt patakmeder éppen másfelé kanyarodott. Út valójában nem volt, csak a keményre száradt agyagos homok ropogott az abroncsok alatt.

A három férfi közül kettő elöl ült. A magas, sovány alak szomorú, fekete szemmel nézett a világba, miközben a sziklás vízmosásban terelgette a járművet. Oldalra pillantott, és könyökével megbökte a mellette szorongó fiatalabb, enyhén túltáplált társát, aki laposakat pislogva meredt maga elé.

– El ne aludj, Favváz!

A férfi megrázta a fejét, mintha csak az álmosságot akarná elűzni, és krákogva megszólalt: – Eszemben sincs, Gálib, eszemben sincs.

– Helyes.

-Ne idegeskedj már! – szólt rá fölényesen Favváz.

– Te meg lehetnél kissé éberebb! – vágott vissza csípősen a sofőr. Kis híján betöltötte az ötvenet, és azt, hogy az ő múltjával megérte ezt a kort, csak hihetetlenül fejlett túlélési ösztönének és óvatosságának köszönhette.

– Fenn vagyok. Megmondtam, nem kell aggódnod!

Gálib rosszallóan felmordult, majd a válla felett hátrafelé bökött.

– Mit csinálnak?

Favváz nehézkesen megfordult a szűkös fülkében, és a hátsó ablakon át a Toyota platójára nézett. A raklap végében egy nagyobb csomagot kötöztek a deszkákhoz, és vastag terepszínű vászonnal takarták le. Két fiatal nő kuporgott a meleg fémlapon, közöttük egy pokrócon szakállas férfi hevert. Arcából alig látszott valami, fejét piszkos gyolcsból tákolt kezdetleges kötés fedte, amelyen itt-ott beszáradt vérfoltok barnállottak.

– Hogy van? – szólt hátra Gálib, de az útról nem vette le a szemét.

-Nem tudom – méregette Favváz a sebesültet. – Szerintem nincs magánál.

– És Nadirah?

– Megvan. Humával üldögél. Remélem, hogy.

– Hát ez meg mi?!

Gálib beletaposott a fékbe, és a Toyota a kemény agyagon kifarolva megállt, alig két méterre a vízmosás kanyarulatában keresztben álló terepjárótól. A vezetőülésben egy koszos fehér pólót viselő fiatalember ült, és a leengedett ablakon át pontosan Gálib szeme közé célzott a vállához szorított Kalasnyikovval.

Favváz azonnal a szélvédő előtt, a műszerfal tetején heverő kézigránát felé kapott.

-Ne!

A kiáltás jobbról harsant, és Gálib már látta, hogy körbevették őket. Az ő ajtajánál egy magas, vékony nő állt, és ráfogta kézifegyverét, míg a másik oldalon két férfi bújt elő a sziklák mögül, s maguk előtt tartott gépkarabéllyal közelítettek az autóhoz. Ám amelyik rákiáltott Favvázra, megcsúszott, és a fegyvercső elfordult a Toyota ablakáról.

Favváz előrelendült, és felkapta a kézigránátot.

Gálib kis híján megsüketült, ahogy a mellette álló nő kétszer elsütötte a pisztolyát. A férfi szinte érezte, ahogy a kilenc milliméteres lövedékek elsüvítenek az arca előtt, és telibe kapják Favváz halántékát. A férfi feje körül vérvörös permetfelhő jelent meg, teste oldalra csapódott, majd élettelenül vágódott a kocsi ajtajának. A markában tartott kézigránát kicsúszott az ujjai közül, és az ütéstől felnyíló ajtón kigurult a földre.

– Gránát!

A másik oldalon álló támadó felkapta, és ellenőrizte, hogy a biztosítókarika a helyén van-e. Ott volt, Favváznak már nem volt ideje kirántani.

– Tiszta!

-Elég! – ordította a nő, majd feltépte az ajtót, és egyetlen határozott mozdulattal kirántotta Gálibot a vezetőülésből.

Mire a sofőr rémületében észbe kaphatott volna, már a forró kavicsos földön feküdt, és egy fegyver szegeződött rá. Egy másodperc múlva a férfiak durván odalökték mellé a platón utazó, sikoltozó nőket, majd a földre dobták a sebesültet is.

A nő terpeszállásban föléje állt, és Gálibra szegezte a mutatóujját.

– Hol van?

– Micsoda? – nyögte a férfi, és keze fejével letörölte a vért az ajkáról.

– A robbanóanyag.

– Ez valami tévedés lesz. Mi.

-Hazugságra nincs idő! – jelentette ki a nő ellentmondást nem tűrőn, és elfordult a földön heverő szír férfitól.

– Aaron!

-Parancs!

– Kutasd át a kocsit!

– Igen, százados!

Gálib amint meghallotta a neveket és a rendfokozatot, tudta, hogy elvesztek. Egy perce már reménykedni kezdett, hiszen civil ruhás támadói bárkik lehettek, és cseppet sem emlékeztettek az izraeli hadsereg hivatásos katonáira, most azonban tudta, hogy mégis velük áll szemben.

Az Aaronnak nevezett tizedes egy perc alatt átkutatta az autót, és amikor a platón lévő terepszínű vásznat felhajtotta, önkéntelenül is felhördült.

– Százados!

– Igen?

– Ezt nézze meg!

Rachel Avelim a kocsi végéhez futott, és benézett a ponyva alá.

Nem volt többé kétség.

A takaró alatt három fekete, erős vászonból készült mellény volt, melyekre körben dinamitrudakat erősítettek. A százados azonnal megismerte az ipari célú robbanószert: a harminc centiméteres, narancsvörös rudakon ott díszelgett az angol nyelvű felirat. Ez jó hír volt, a hadsereg szakértői a hírszerzés segítségével nagyon hamar kiderítik majd, honnan származik a robbanószer. A mellényekre több helyen is műanyag tasakokat kötöztek, amelyek tömve voltak szögekkel és csapágygolyókkal.

Avelim odaintett az őrmesternek, aki átvizsgálta a zsákmányt, és hamarosan megrázta a fejét.

– Nincs élesítve.

– Biztonságos?

-Egyelőre igen – mutatott a mellényre a férfi, és ujjával végigkövette a vezetékeket. – Látja? Ide vezetnek, de nincs benne az áramforrás.

– Hozza az egyiket!

– Értettem!

Avelim visszasietett a földön fekvő és immár leplezetlen gyűlölettel őt bámuló csoporthoz. A két nő inkább rémültnek tűnt, de a sofőr ádáz tekintettel méregette a századost. A negyedik alak, a sebesült továbbra is mozdulatlanul hevert a homokon.

– Kik vagytok?

– Nem mindegy?

– Ki volt az utasod?

– A barátom.

– És a fiú? – mutatott a bekötözött fejű, mozdulatlanul fekvő alakra a nő.

– Az unokatestvérem.

– Mi baja?

– Bajba keveredett.

– Gondolom, a katonáinkkal.

– Gondolj, amit akarsz.

– A nők? A kurváitok?

Gálib arca megfeszült.

– A nők az unokatestvérem húgai.

– Aha. Megtaláltuk a mellényeket.

A szír a földre köpött.

– Mind meg fogtok dögleni.

– Hát persze. Melyik készült rá?

-Nem mindegy?

– Három mellény van. Melyik készült rá? – ismételte a nő, s amikor válaszul csak egy gúnyos nevetést kapott, belerúgott a férfi arcába. Gálib feje hátrabicsaklott, két foga a földre esett.

– Szuka! – hörögte a férfi.

– Melyik készült a merényletre?

Ezúttal már nem is érkezett válasz.

Avelim a tehetetlenségtől szikrázó szemmel nézett körbe, és tekintete megakadt a nőkön. Belemarkolt egyikük hajába, és egyetlen mozdulattal talpra rántotta. A lány visítva kapta oda a kezét, hogy kiszabadítsa magát a szorításból, de Rachel keményen szájon vágta.

– Hogy hívnak?

– Huma.

– Melyik robbantotta volna fel magát?

A lány, ahogy múlt a fájdalom, dacosan nézett a századosra.

-Így is jó! – bólintott Avelim, és felkapta a mellényt. – Adjátok rá!

Amíg a tizedes és az őrmester a sikoltozó lányt belerázta a mellénybe, Rachel ismét beletúrt a raklapon felhalmozott holmikba.

Újabb dinamitrudak kerültek elő, két puska, egy tekercs gyújtózsinór, kulacsok és némi szárított élelmiszer. A nő felkapta a gyújtózsinórt, és a késével háromméteres darabot vágott belőle.

Mire visszament a csoporthoz, a férfiak már szorosan tartották a lányt, akire feladták a dinamittal bélelt mellényt, de előtte leszaggatták róla a szögekkel teli zacskókat. Avelim néhány pillanat alatt felhasította a lány hátára került egyik rudat, mélyen belenyomta a gyújtózsinórt a robbanóanyagba, majd belemarkolt Huma hajába, és határozott léptekkel maga után vonszolta. Körülbelül száz méterrel arrébb előhúzta a pisztolyát, hogy a lány folyamatos sikoltozásának egy hatalmas ütéssel vessen véget. Huma fején vérpatak jelent meg, és a lány eszméletlenül zuhant a porba.

Rachel öngyújtójával lángra lobbantotta a gyújtózsinór végét, és visszaszaladt a csoporthoz. Gálib iszonyodva meredt a visszatérő századosra, és a nő futólag nyugtázta, hogy saját emberei is érezhető döbbenettel néznek rá. Avelim, mit sem törődve a többiekkel, lenézett a szírre.

-Háromméteres a zsinór – mondta jeges hangon. – Percenként nagyjából egy métert ég. Ha azt akarod, hogy még vissza is érjek hozzá, hozzávetőleg hatvan másodperced maradt. Ki akarta felrobbantani magát?

Gálib nagy nehezen megtalálta a hangját.

– Ezért gyűlölünk benneteket.

– Ki akarta felrobbantani magát?

– Engedd el Humát!

– Ki akarta felrobbantani magát?

– Nem tehet semmiről! Állatok vagytok!

A százados színpadiasan megkopogtatta a csuklójára szíjazott órát.

– Idő.

– A nőknek semmi közük hozzá.

– Akkor tehát ti hárman.

– Allah nagy. Megjutalmazza a mártírokat.

– Mártírok? Akik felrobbantanak egy munkásokkal teli buszt?

– Engedd el Humát!

– Mi volt a célpont?

– Engedd el a lányt!

– Mi volt a célpont?

Gálib kétségbeesetten pillantott Huma felé. Rachel Avelim követte a férfi tekintetét. A lány éppen magához tért. Kábán felült, majd amikor emlékei visszatértek és meghallotta a hátán sistergő gyújtózsinór hangját, sikoltozva felpattant. Fekete ruhájában olyan volt, mint egy kétségbeesetten forgolódó, megmérgezett madár. A százados szóra nyitotta a száját.

A robbanás valószerűtlennek tűnt.

Már régen tudták, hogy mi történt, mire a robaj eljutott hozzájuk. Narancsos láng villant, Huma pedig foszlányokra szakadt. A lobbanást fekete, kormos füst tarkította, amely pillanatok alatt elnyelte a tüzet. Az égből ruhadarabok és húscafatok zuhogtak vissza a földre.

Gálib artikulálatlanul felüvöltött.

Avelim vállat vont, és lenézett a férfira.

– Talán rövidebbre vágtam a zsinórt. Vagy gyorsabban égett. Nem lehet benne száz százalékig megbízni.

A férfi gyűlölettel és most már félelemmel nézett fel a századosra.

– Mi volt a célpont? – ismételte Avelim.

– Miféle pokolfajzat vagy te?

– Pokolfajzat? Mondod te, aki felszállt volna egy buszra ezzel a mellénnyel. Nos?

A férfi megrázta a fejét.

– Őrmester! – kiáltotta Rachel, és ujjával a másik lány felé pattintott.

– Ne!

Két perccel később Avelim már a halálra vált Nadiraht vonszolta arra a helyre, ahol füstös, kormos vér lepte be a sziklákat, és a lőpor szagába égett hús émelyítő bűze keveredett.

A százados térdre lökte a lányt, és meggyújtotta a hátán a zsinórt.

– Beszélj! – kiáltotta a fülébe.

Nadirah felnézett, és szemközt köpte a századost.

– A bátyám megöl! – sziszegte.

Rachel arcul csapta, majd letörölte magáról a nyálat.

– Ha nem beszélsz, meghalsz.

– Ahogy te is – bólintott a lány nyugodtan. – A bátyáim.

Gyors egymásutánban dörrentek a lövések.

Rachel felegyenesedett, és a döbbenettől elkerekedett a szeme. A félig halottnak tűnő sebesült egyszeriben felült, és elkapta az éppen fölé hajló őrmester nyakát. A katona egy végtelen másodpercre megmerevedett a meglepetéstől, és ez a tétovázás elég volt a férfinak, hogy kirántsa az őrmester övéből a pisztolyt. A közvetlen közelről leadott három lövés megemelte a katona testét. A kocsi túloldalán álló tizedes rászegezte a fegyverét, de tisztában volt vele, hogy elkésett. A sebesült már felé fordította a pisztoly csövét, és az utolsó, amit a tizedes látott életében, a torkolattűz fénye volt.

A bekötözött fejű szír lelökte magáról a hullát, és felugrott.

A másik tizedes azonnal tüzet nyitott, az első lövés a vállán találta el a sebesültet, akit megpördített a becsapódás ereje. Ez mentette meg az életét, a többi lövedék elkerülte a testét.

Gálib felkapta a halott katona fegyverét, és a kocsi alatt belelőtt a fedezék mögül tüzelő tizedes lábába. Amikor a férfi ordítva elzuhant a Toyota mögött, végigsorozta a felsőtestét is.

Gálib diadalmas üvöltéssel felkászálódott a földről, és lenézett sebesült társára.

Avelim ekkor már rohant vissza a kocsi felé. Menet közben maga elé emelte a pisztolyát, és tüzet nyitott. Gálib mellébe, hasába féltucatnyi kilenc milliméteres lövedék csapódott, és a férfi arccal a porba zuhant. A sebesült a rohanó századosra tüzelt, de nem találta el, a nő pedig egy szikla mögé vetődött.

A lány testét ebben a pillanatban szaggatta millió darabra a robbanás.

-Nadirah!

Rachel Avelim füle csengett a közeli detonációtól, az idő lelassult számára. Ólmos mozdulatokkal emelte fegyverét célzásra, de nem látta a sebesült férfit. A süket csendet már-már állati üvöltés törte meg ismét: -Nadiraaaah!

-Uramisten – suttogta maga elé a százados, és fejét rázogatva próbált magához térni. – Uramisten!

Tudta, hogy túl sok idő telt el.

A sebesült le fogja rohanni.

Kidugta a szikla mögül a pisztolyt, és találomra elengedett pár lövést, azután gyorsan új tárat lökött a fegyverbe. A kocsik felől két lövés érkezett válaszul, az egyik golyó pendülve változtatott irányt a fedezékül használt sziklán.

Azután motorberregés hallatszott.

– Ó, a francba! – ugrott ki a fedezék mögül a százados, de a Toyota már port kavarva megindult. A nő teljes erejéből rohanni kezdett, közben folyamatosan tüzelt a kisteherautóra.

A jármű gyorsított, ablakából apró tárgy repült a katonai terepjáró utasterébe.

– Állj! – ordította Avelim, és újra tárat cserélt.

A Toyota eltűnt a vízmosás kanyarulatában.

A terepjáróba hajított kézigránát felrobbant.

Rachel Avelim nem hallotta a robbanást, de agya még felfogta, hogy mi történik. A lökéshullám hanyatt dobta, és amikor a feje egy dinnye méretű kőnek vágódott, elvesztette az eszméletét.

1

TIZENEGY ÉVVEL KÉSŐBB

Dr. Abdul Hamdi levette az olvasószemüvegét, és az íróasztalon heverő iratokra, tervrajzokra dobta. Fáradtan megdörzsölte az orrnyergét, hátradőlt a karosszékben, és kibámult az ablakon. Az Eiffel park környékén a gondosan nyírt bokrokat és a karcsú fákat viharos szél tépázta, és szakadozott levelek ezreit görgette maga előtt, keresztben az avenue Jean Jauresen, hogy aztán a szélvédett sarkokban letegye őket. Az eső olykor vízszintesen zuhogott, majd egy pillanattal később tölcsérszerűen kavargott az orkánban.

– Micsoda időjárás! – morogta az öregember. Akkurátusan elcsomagolta a szemüveget, azután elővett egy másikat, és az orrára illesztette.

Feltápászkodott az íróasztal mögül, és elkínzottan megropogtatta a csontjait. A falióra este negyed hetet mutatott. Hiába volt a korai időpont és a szeptember végi dátum, a vihar elsötétítette az eget, és a sugárúton bekapcsolt a közvilágítás.

Hamdi az ablak vastag bársonyfüggönyének diszkrét takarásába állított kisasztalhoz ment, és egy metszett pohárba dupla adag konyakot töltött. Már régen nem tartotta be vallásának az alkoholra vonatkozó előírásait, de egyáltalán nem érzett emiatt lelkifurdalást. Tett ő éppen eleget Allahért. Egy ideig a vihart szemlélve kortyolgatta a nemes italt, azután elfordult az ablaktól, és felkattintotta az íróasztal sarkára állított lámpát. Az iratokat egy fehér mappába csúsztatta, aztán bekötötte a fűzőt, és a hóna alá csapta a dossziét. A faliszéf nyitva állt, így a hetvenhárom éves tudós csak bedobta a dokumentumokat a felső polcra, azután bezárta a vaskos ajtót.

Dr. Abdul Hamdi megvakargatta a fejét, és elgondolkozva meredt a csukott széfre.

– Mit is akartam? – kérdezte fennhangon, s szinte azonnal a homlokára csapott. – Persze!

Elindult a fürdőszoba felé, és a jókora kádon keresztülhajolva nehézkesen kinyitotta a csapot. A forró víz zubogva ömlött a kádba, a tükrök rögvest párásodni kezdtek.

Hamdi visszaballagott a nappaliba, hogy töltsön még egy duplát. Ismét kortyolt, s a húszéves konyak j ólesőn végigmelengette a nyelőcsövét.

Mohamedánként látta meg a napvilágot Jordánia szikkadt, fehér hegyei között, ám vallását már réges-rég nem gyakorolta. Hitt ugyan Allahban, ám meg volt róla győződve, hogy annak földi követői sok mindenben tévedtek. Ugyan minek is kellene az embernek négy feleség?, tette fel a kérdést sokszor, amikor egy-egy társasági eseményen szóba került az iszlám. Ezzel a kérdésével mindig élénk derültséget váltott ki jobbára nyugatiakból álló hallgatóságából.

Ugyanígy gondolkodott az alkoholról is. Vajon miért tagadta volna meg Allah a konyak csodálatos ízé őszinte híveitől? Nyilvánvaló volt, hogy valamikor valaki félrefordíthatott egy sort a hit alapvető irataiban, vagy egyszerűen csak bigott félreértelmezésről van szó.

Hamdi nem adott a vallás külsőségeire. Pontosan tudta, hogy az ő tevékenysége egymagában sokkal nagyobb szolgálat, mint akár ezer tevehajcsár napi ötszöri imádkozása.

Elmosolyodott a gondolatra, és az üres poharat az íróasztalra tette.

A fürdőszobába ment, és elzárta a vizet.

-Finom forró – mondta csak úgy magának, amikor beledugta a kezét a fürdővízbe.

Visszament a hálószobába, és levetkőzött. Aszott, idős testét alig borította szőr, s még a fejét is simára borotválta, így csak szépen nyírt ősz szakálla törte meg bőre csupaszságát. Végigsimított a mellén éktelenkedő szabálytalan sebhelyen, a hatnapos háború bélyegén. Egy álló napig hevert a kiégett tank mellett, mire rátaláltak a sajátjai, és magukkal vitték, hogy aztán heteken keresztül lebegjen élet és halál között egy menekülttábor kórházában. Az izraeli repesz alig kerülte el a szívét, viszont szétroncsolta a jobb tüdejét és kettéhasított több bordát.

Az emlékektől újra megborzongott, ahogy minden alkalommal, ha eszébe jutott az az átkozott nap. Elfordult a tükörtől, és belebújt egy vékony fürdőköpenybe.

Ekkor megszólalt a csengő.

-Nahát! – dünnyögte összevont szemöldökkel. – Ez meg ki lehet? Csütörtök este fél hétkor!

Az előszobaajtó kukucskájának torz képében egy ismeretlen, karcsú, szőke hölgyet látott, aki fázósan rázogatta összecsukott esernyőjét, miközben zöld ballonkabátjáról patakokban csorgott a víz a földre.

Abdul Hamdi zavarba jött, ahogy végigpillantott magán: fürdőköpeny, pipaszár lábán kockás papucs. Nem a legalkalmasabb öltözet egy ifjú hölgy fogadásához. És különben is: ki lehet ez?

Beakasztotta a biztonsági láncot, majd résnyire nyitotta az ajtót.

– Igen?

A nő felpillantott, szélesen elmosolyodott, miközben ázott sötétszőke tincseit önkéntelen mozdulattal elsimította kék szeme elől.

– Dr. Hamdi?

– Parancsol?

– Abdul Hamdi professzor, igaz?

-Igen – bökte ki zavartan az öregember, és csodálkozva pislogott. – Miben segíthetek?

A hölgy ismét rámosolygott, belenyúlt a táskájába, és egy könyvet halászott elő.

– Ön aligha emlékszik rám, professzor úr. Tavaly Bostonban meghallgattam néhány előadását, és nagy hatást tett rám az elmélete.

– Valóban?

– Megvettem a könyvét – mutatta fel a nő a kötetet. – Csak ezt szeretném dedikáltatni önnel. De ha most nem alkalmas. Tudja, hamarosan indul a gépem, és arra gondoltam.

Az öregember hiúságát igencsak legyezgette, hogy ez a kimondottan vonzó, harmincas éveiben járó elegáns hölgy csak azért indult el ilyen pocsék időben, hogy dedikáltassa a két éve megjelent művét.

Hamdi tanácstalannak érezte magát, de aztán dűlőre jutott. Vonakodva kiakasztotta a láncot, és kitárta az ajtót.

– Jöjjön be! Elnézését kérem a hiányos öltözékért, éppen fürödni készültem.

– Ó... Bocsásson meg! – A nő belépett a lakásba, de az ajtót nem zárta be maga után.

– Magamra kapok valamit.

– Már itt sem vagyok, professzor úr. Csak pár sort kérek a műbe.

Hamdi zavartan ingatta a fejét. Ha a nő mindjárt elmegy, talán valóban nem érdemes felöltözni. A vendég észrevette a tudós hezitálását.

– Még elnézést sem kértem, hogy csak így magára törtem – szabadkozott. – És még be sem mutatkoztam – nyújtott kezet, amit Hamdi lagymatagon megrázott. – Carol Stone vagyok.

– Maga angol?

-Amerikai vagyok. Bostonból. Akkor nem volt alkalmam, hogy megkeressem önt, pedig nagy hatást tett rám az előadása. És persze a könyvet is szerettem volna elolvasni, mielőtt dedikáltatom.

– Értem.

A professzor megköszörülte a torkát, és leült az íróasztala mögé. A hölgy követte, és a kötetet az asztalra tette. Hamdi maga felé fordította az angol kiadást, és elolvasta a címet: Alapvetések és lehetőségek a vírusok célirányos felhasználására.

– Adjak tollat?

– Köszönöm, van itt valahol – motyogta a fiókokat húzogatva a férfi. – Azt mondta, kedvesem, hogy elolvasta?

– Ó,igen.

– Ez vadonatúj példánynak látszik.

– Az enyém Bostonban maradt, ezt itt vettem, hogy aláírathassam önnel.

-Ah.! Értem.

Carol Stone körbepillantott, és a nyitott ajtón keresztül belátott a fürdőszobába. A kádból gőz gomolygott, a tükör bepárásodott. A nő tekintete egy másodpercre elfelhősödött, és ha a professzor figyelmesebben nézi, bizonyára észreveszi, hogy a gondolatai elkalandoztak.

– Kisasszony!

– Pardon? – rezzent össze a nő.

– Azt kérdeztem, mit írjak bele.

-Ja, igen. máris. – A nő megkerülte az íróasztalt, és megállt a professzor mellett.

– Nos?

– Ha megengedi, ne erre az oldalra írjon, professzor úr.

– Ne ide? – hökkent meg az idős ember.

-Ne. Az elején van egy teljesen üres lap. Szeretném, ha csak az ön keze írása szerepelne az oldalon. Mint mondtam, nagy hatást tett rám a mű, és nekem igen sokat jelent, hogy most itt lehetek.

Dr. Abdul Hamdi most már tényleg zavarban volt. Végre talált egy tollat, és mereven a könyv legelső, üres oldalára meredt.

-Tehát mit írjak? Szeretettel Carol Stone-nak, aki megtisztelt azzal, hogy elolvasta a könyvemet – dünnyögte a professzor, majd felpillantott a nőre. – Általában ilyesmit szoktam írni.

– Nagyon kedves, de ha megengedi, rendhagyó kérésem lenne – mondta lassan a szőke hölgy, és érződött, hogy gondolatai csak egy lépéssel előzik meg kimondott szavait. – Olvastam több művét, interjúját, és szeretném, ha azokból idézne a dedikációban.

– Sajnos nemigen tudok önnek szó szerint.

-Nem, nem, félreértett. Az én kedvenc mondataimra gondoltam.

-Ah.! Vagy úgy... Nos, valóban rendhagyó. de végül is nem látok benne semmi kivetnivalót.

– Köszönöm. Kérem, írja azt, hogy. – a nő egy másodpercre elgondolkodott, azután elővett a táskájából egy noteszt, és diktálni kezdett. – Írja azt, hogy „Az orvostudomány nélkülem is fejlődik. Én megtettem, amit tehettem.”

A nő szüntetet tartott, míg az idős ember lefirkantotta a sorokat. Amikor végzett, Hamdi felpillantott.

– Ezek szerint olvasta a velem készült interjút a Le Mondeban.

A nőnek eszébe jutottak az előző nap olvasott cikk sorai. Az újság legalább hét-nyolc évvel korábban jelent meg. Egy könyvtár archívumában bukkant rá, ahol olyan dohszag terjengett, hogy még most is az orrában érezte.

– Igen. Megragadott a gondolat. Ön rendkívül szerény.

– Nagyon régi cikk volt az.

– Tudom – mosolygott le Carol Stone az öregemberre, és szemével a könyv felé intett. – Folytathatjuk?

– Hogyne. Írjak még valamit?

– Ó, igen. – A nő lázasan lapozgatott, majd rábökött egy oldalra. – Megvan!

-Nos?

– „Elfáradtam. Van még bennem szellem, de a testem elfáradt.”

Hamdi leírta, aztán rosszallóan megcsóválta a fejét.

-Ez olyan depressziós, nem? Talán három éve mondtam egy interjúban. A Time magazinnak, ha jól emlékszem. Már nem aktuális. Újra aktív vagyok, tudja?

– Tudom, professzor úr, csak megkapó volt számomra ez a fajta önirónia.

– Hát, jó. Még valamit?

– Igen. Már csak egy mondat. Mehet?

-Mondja!

– „Most másokon a sor. Átadtam tudásom, éljetek vele! ”

– ...éljetek vele. – mormolta a tudós, és kitette a felkiáltójelet. – Ezt is valamikor nagyon régen mondtam. Még egy korábbi könyvem kapcsán.

– Nekem tetszik a gondolatban rejlő alázat.

– Valóban?... Még valamit?

– Csak a név és a dátum.

Hamdi kacifántos kézírásával a lap aljára kanyarította a dátumot, végül pedig aláfirkantotta a nevét. Carol Stone átnyúlt a válla felett, és elvette a könyvet.

Amikor az öregúr megfordult, hogy feltápászkodjon, egy kisméretű pisztolyra szerelt hangtompító vaskos csövébe nézett. A nő kezében meg sem rezdült a fegyver, az addigi mosolygós tekintetet jéghideg pillantás váltotta fel.

– Ha hangoskodik, agyonlövöm.

Hamdi inkább meghökkent, mintsem megrémült. Ingerült mozdulattal lehajította az asztalra a szemüvegét.

– Mit akar?

– A dossziét.

– Miféle dossziét?

– Az aktát és a terveket, amiken dolgozik. Most!

– Nincs nálam. Az intézetben hagytam, amikor.

– Hazahozta a munkát, dr. Hamdi. Látták a munkatársai.

– Tévednek. Mi a fenét akart ezzel a dedikálással.

-Nyissa ki a széfet!

– Mit akar? Hagyj on engem...

A nő belenyomta a férfi szemébe a fegyver csövét. Vigyázott, hogy ne okozzon látható sérülést, de azért annyi erőt beleadott, hogy fájjon.

– Hé!

– A széfet!

Abdul Hamdi megdörzsölte könnyező szemét. Most már elfogta a rémület. Lassan bólintott.

– Rendben, rendben.

Carol Stone hátralépett, a férfi pedig felkelt, és a pisztolycsőtől kísérve a széfhez ment. Pár kattintással elforgatta a számzárat, majd megfogta a fehér mappát, de Carol Stone élesen rászólt.

– Hagyja csak ott! Ne csukja be az ajtót!

Az idős ember megvetően hátranézett.

– Bánjon vele óvatosan. Csak ez az egy példány van belőle.

A nő felrántott a bal kezére egy gumikesztyűt, és belelapozott a kézírásos papírokba. Táblázatokat, számításokat látott, és a mappa legalján néhány nyomtatott oldalt. De a lényeg a tollal írt feljegyzésekben rejlett.

-Különös, hogy a huszonegyedik században valaki még kézzel készít jegyzeteket.

– Különös, hogy egy ilyen szép nő bűnöző.

-Ne ítéljen elsőre.

– Ki küldte magát?

Carol Stone elengedte a füle mellett a kérdést.

– Indulás!

– Hová?

– A fürdőszobába.

– Minek?

– Fürödni akart, nem? Bizonyára már fázik is.

-De.

– Indulás!

A professzor értetlenül elindult a fürdőszoba felé. Amikor áthaladt az előszobán, igencsak megdöbbent, hogy egy fekete farmert, garbót és szürke zakót viselő fiatalember áll a helyiségben.

– Maga meg ki?

– Velem van – vakkantotta Carol Stone, és taszított egyet Ham-din.

Amikor az idős férfi belépett a fürdőszobába, a nő a zakós alakhoz fordult.

– Menj és ültesd be a kádba!

-Nem erről volt szó, Zemira.

– Változott a terv.

– Amennyiben?

– Majd meglátod. Gyerünk már!

– Ki engedélyezte?

– Még senki, Ben. Még senki.

– Telefonálok.

– Én vezetem a műveletet! – csattant fel a nő. – Azt teszed, amit mondok. És imádkozol, hogy a végén ne írjam bele a jelentésembe ezt a kis közjátékot.

A fiatalember beharapta a szája szélét, majd egy szempillantás alatt döntött. Bólintott, és belépett az öreg után a fürdőszobába.

– Vetkőzzön le, professzor! – szólította fel Hamdit. – Gyorsabban!

Egy perc múlva Zemira, miközben másik kezére is gumikesztyűt húzott, meghallotta a kádba ereszkedő ember mozdulatát követő jellegzetes vízcsobogást. Magában háromig számolt, hogy az öregember eltakarhassa magát a fürdőhabbal, aztán ő is belépett a fürdőbe.

Hamdi a kádban ült, és továbbra is értetlenül, némi félelemmel nézett a nőre. Ben a fal mellett állt, látszott rajta, hogy tanácstalan. Jobbjában egy hangtompítós fegyvert lógatott. Nem látta értelmét, hogy az öregemberre fogja.

Zemira egy pillantással felmérte a fürdőszobát, majd tekintete megállt a fürdőszobaszekrényen. Odalépett, és kinyitotta. Borotva, fogkefe, hajszárító, dezodorok, arcszesz sorakozott a polcokon.

A nő az ablak felé intett az állával.

– Az a szomszédasszonya, professzor?

Hamdi önkéntelenül is az ablakra nézett, és kibámult a fák tetejére. Maga sem értette, miért, hiszen a harmadikon lakott, és lehetetlen volt, hogy bárki is benézzen az ablakon. Így nem láthatta, amint Zemira villámgyors mozdulattal kiemelte a hajszárítót a pipereszekrényből, a csatlakozót belökte a konnektorba, majd a felzümmögő szerkezetet belehajította a fürdővízbe.

A professzor artikulálatlan hangon hörögni kezdett, teste pár másodpercig féktelenül vonaglott a vízben. Szeme kimeredt, száját kitátotta, izmai görcsbe rándultak. Azután a biztosíték lekapcsolt, és kialudt a mennyezeti lámpa.

Abdul Hamdi teste elernyedt, és lassan a víz alá csúszott.

Ben kifejezéstelenül bámult a holttestre.

-Nem erről volt szó, Zemira.

– Tudom.

– Agyon kellett volna lőni.

– Megspóroltam egy kilenc milliméterest, Ben.

-Miért csináltad ezt? – engedte el a megjegyzést a füle mellett a férfi. – Az öreg kopasz volt! Senki sem fogja elhinni, hogy hajat akart szárítani. Nem lehetett baleset.

-Ki beszélt itt balesetről? – nézett rá megvetően a nő. – Úgy gondoltam, a professzor inkább öngyilkos lett. Gondolj csak bele! Az, hogy a kopaszsága ellenére hajszárítót vitt a kádba, inkább öngyilkosságra utal, mintsem balesetre – vont vállat a nő, és kiment a fürdőszobából.

– Megnézzem, meghalt-e? – szólt utána Ben.

-Felesleges.

– Igazad lehet. Felkapcsolom a biztosítékot, így nem látunk semmit.

-Eszedbe ne jusson! Hamdi öngyilkos lett. Hogy kapcsolhatta volna vissza az áramot?

A férfit láthatóan megrendítette, hogy mekkora ostobaságot mondott. Még egy pillantást vetett a hullára, amelynek arcát arasznyi vízréteg fedte. A hajszárító mellette hevert a kád alján. Felsóhajtott, és a nő után somfordált.

Zemira a széf előtt állt, és a fehér dossziéban válogatott. Egyes lapokat kiemelt és zsebre tett, másokat azonban a helyükön hagyott.

– Vigyük el az egészet – javasolta Ben.

-Az feltűnne. Csak azokat veszem ki, amelyek előbbre vinnék őket. Ezeket nem fogják hiányolni, mert még fogalmuk sem lehet a létükről.

– Honnan tudod?

Zemira lekicsinylő pillantást vetett a férfira, és magában eldöntötte, hogy amint végeztek, hazaküldi. Nem alkalmas terepmunkára.

– Ha tudnának róla, már felhasználták volna – mutatott rá a nyilvánvaló tényre.

– Talán.

– Biztos.

Ben a válla felett a fürdőszoba felé bökött.

– Nem veszik be az öngyilkosságot.

– Dehogynem. Különben is: úgy jöttünk ide, hogy agyonlőjük – dünnyögte a nő. – Szerintem most sokkal előbbre vagyunk.

– Miért? Mit nyertünk ezzel a színjátékkal?

– Legrosszabb esetben is egy csomó időt. Egyébként pedig valószínűleg sosem fognak rájönni, így a feljegyzéseket sem fogják hiányolni.

Zemira becsapta a széf ajtaját, elforgatta a tárcsákat, gyorsan körülnézett, majd az ajtó felé indult.

– Menjünk!

Ben azonban nem mozdult. A fejét ingatta.

– Zemira!

– Mi az?

-Nem veszik be, hogy Hamdi öngyilkos lett. Vizsgálni fogják.

– Tudom. Minden öngyilkosságot kivizsgálnak, nem? Menjünk már!

– A franciák jó zsaruk. Rá fognak jönni.

-Nem fognak. Abdul Hamdi öngyilkos lett. Nem bántottam. Amikor hozzáértem, vigyáztam, hogy ne hagyjak nyomot a testén. Önként szállt be a kádba, és a hajszárítón is csak az ő ujjlenyomatai lesznek – mutatta fel gumikesztyűs kezét a nő. – Ahogy a széfen és a dosszién is.

– De miért lett volna öngyilkos?

– Ezer oka lehet.

– Ez így nem áll össze! – csóválta a fejét a férfi. – Legalább egy búcsúlevelünk lenne!...

– Van – jelentette ki Zemira, és egy tépett szélű fehér lapot tett az íróasztalra.

– Mi ez? – nézett rá Ben.

– Hamdi búcsúlevele.

-Megfenyegetted? Egy írásszakértő meg tudja mondani, ha kényszer hatására írta.

-Valóban? – kérdezte maró gúnnyal Zemira. – Nyugodj meg, kényszermentesen írta. Még van egy kis dolgom, aztán indulás!

A nő kiviharzott az ajtón, és bement a fürdőszobába. Hátrasandított, de látta, hogy a férfi nem követi. Előkapta a telefonját, és lopva két fotót készített a hulláról, aztán kiment a lakásból.

Ben tűnődve az asszony után nézett, aztán visszalépett az íróasztalhoz, és elolvasta a valahonnan kitépett lapra írt kézírásos levelet. Meglepetten horkantott fel a sorok láttán: Az orvostudomány nélkülem is fejlődik. Én megtettem, amit tehettem. Elfáradtam. Van még bennem szellem, de a testem elfáradt. Most másokon a sor. Átadtam tudásom, éljetek vele!

Párizs, 2010. szeptember 26.

Abdul Hamdi

Ben visszaejtette a lapot az asztalra, és szótlanul a nő után indult. Érezte, hogy a hátán feláll a szőr a lépcsőn lesiető asszony láttán. Örült, hogy egy oldalon áll Zemirával.

2

Victor Jacquard szorosan a járdaszegély mellé parkolt a sötétkék S80-as Volvóval, majd elfordította a kulcsot és behúzta a kéziféket. A műszerfal órája 20.22-t mutatott. A férfi kiszállt a kertvárosi társasház előtt, kivette a táskáját meg a két tömött szatyrot a csomagtartóból.

A lakás a harmadik emeleten volt, ő azonban a lift helyett inkább a lépcsőt választotta.

Miközben felfelé kaptatott, a negyvenhárom éves Jacquard agyában akaratlanul is a nap eseményei jártak. Hajnali hatkor kelt, elvitte a kicsit az óvodába, kitette Véronique-ot a belvárosi irodaház mellett, ahol dolgozott, aztán kiautózott Béville-le-Comte-ba, a telephelyre. Egész délelőtt a belgákkal tárgyalt, és bár jól álltak az új projekt dolgai, valójában még mindig számolnia kellett a konkurencia valamilyen nem várt ellenlépésével.

Délben visszaszáguldott Orsayba, de az ebédet ki kellett hagynia, mert Véronique ellátta egy sor olyan feladattal, mint a mosoda, a számlák befizetése vagy a másnapi étteremfoglalás, s mire ezekkel végzett, már nem maradt ideje enni. A délután és a kora este az új telephely bejárásával telt. A belgák épülőfélben lévő üzemcsarnokai negyvenkét hektárnyi területet foglaltak el a Párizstól hatvan kilométerre délre található falucska határában. Mire munkatársaival végigjárta a hatalmas területet, megfájdult a feje. Biztonsági kamerák elhelyezési pontjai, pásztázási zónák, egymást átfedő látószögek, négyméteres szögesdrót kerítés, azon belül mozgásérzékelők, majd még egy kerítés, amelyben már áram keringett. Mindezek megtervezését, leszállítását és telepítését Victor biztonságtechnikai cége vállalta, és a határidő szorosnak ígérkezett. Csakhogy amikor egy hadiipari cég terjeszkedik, sokat áldoz a biztonságra. Védekezniük kell az ipari kémkedés ellen éppen úgy, mint egyes idegen titkosszolgálatok túlzott érdeklődése vagy akárcsak az egyszerű tolvajok behatolása ellen, akiket mindössze a drága és bonyolult berendezések csábítanak. Jacquard a teljes rendszert maga tervezte és szállította, s hamarosan még a felállítást is felügyelnie kell majd.

A férfi iszonyúan fáradtnak és elcsigázottnak érezte magát, de nem tarthatott szünetet. A projekt már a célegyenesben járt, nem lehetett pihenni. Az ellenlábas C. N. D. még mindig nem adta fel a harcot, noha a tendert Jacquard cége nyerte.

Mikor aztán végre visszaülhetett a kocsiba és Párizs felé indult, szó szerint zsibogott a lába az egész napos talpalástól. Késztetést érzett, hogy lerúgja a cipőjét, és zokniban vezessen. A hazaútra nem is igazán emlékezett, rutinból vezetett. Csak akkor kapott észbe, amikor a sztrádán száguldva egy pillantást vetett a műszerfalra, és meghökkenve konstatálta, hogy csaknem százhetvennel repeszt. Lelépett a gázról, és miközben a kocsi százhúszra lassult, eszébe jutott a kisfia, Dominic. Mióta a fiúcska megszületett, leszokott a gyorshajtásról. Apa volt, ilyen ostobaságokat már nem kockáztathatott.

A város határában érte a mobilján az üzenet, hogy mit vásároljon, mielőtt hazaér. Victor megadóan felsóhajtott, miközben elmentette a bevásárlólistaként szolgáló üzenetet, és lekanyarodott egy szupermarket parkolójába. Újabb húsz perc ment el a vásárlással, a sorban állással, s mire megint beülhetett a volán mögé, hullafáradt volt.

Victor Jacquard felért a harmadikra, és kinyitotta az ajtót. A lakásban csend honolt, csak a víz zubogása hallatszott a fürdőszoba felől. A férfi letette a konyhában a két teli szatyrot és az aktatáskát, majd a fürdőszobához ment, és benyitott.

– Szia.

Véronique a kádban ült, és éppen a tusfürdőt öntötte a kezére. Felpillantott az ajtófélfának támaszkodó férfira.

– Szia, Victor.

A nő negyvenéves kora ellenére remekül tartotta magát. Sűrű barna haját lófarokban viselte, bár most, a fürdés idejére kontyba tűzte. Barna szeme még mindig fiatalosan csillogott. Arcbőrén nem látszottak ráncok, szeplők, és nyaka íve olyan volt, akár húsz évvel korábban lehetett. Legalábbis a férfi ilyennek tudta elképzelni húszévesen – ő azonban csak nyolc éve ismerte. Jacquard szeretettel nézett végig a feleségén, de mire a pillantás a melléig érhetett volna, az asszony visszacsúszott a fürdőhab alá, s ezzel eltakarta magát a tekintete elől. Victornak futólag eszébe jutott, hogy Véronique mostanában egyre sűrűbben tesz így, ha meztelenül kerül a férje elé.

Mielőtt azonban ezen elgondolkodhatott volna, a nő kiszólt a kádból.

– Hol voltál?

– Dolgoztam. A belga projekt.

– Fél kilenc van.

– Tudom, mennyi az idő! – csattant fel Victor, és azonnal érezte, hogy kissé élesebben szólt, mint azt a helyzet indokolta volna. Fáradt volt.

– Fél kilencig dolgoztál?

– Nem. Háromnegyed hétig dolgoztam.

– Akkor meg hol jártál?

– Tudod, hogy a belgák gyára délen van, nem?

– Későn jöttél. Már egy órája itthon kellene.

-Ha nem kéne még este is nekem végezni a bevásárlást, akkor talán egy fél órával előbb itt lehetnék! Nekem is jólesne, ha ezt nem ilyenkor és nem nekem kéne lebonyolítanom!

Véronique szeme összeszűkült, és még mélyebbre csúszott a víz alá.

– Mintha én nem dolgoznék! – sziszegte.

– Tudom, hogy dolgozol, Véronique. De ne feledd, hogy én is.

– Mindig ezzel jössz.

– Mert ez az igazság, és.

– Fázom – fordította el a fejét az asszony. – Becsuknád az ajtót?

Victor érezte, hogy elönti a méreg. Tehetetlen indulatában ellökte magát az ajtófélfától, kilépett a folyosóra, és becsukta az ajtót. Még hallotta Véronique hangját: – Nem kell kimenned.

-Na persze – rántotta meg a vállát Victor, és kiballagott a konyhába. Tisztában volt vele, hogy a felesége pontosan úgy értette a mondatot, ahogyan az hangzott.

Becsuknád az ajtót?

Azaz: menj már ki!

Bassza meg, gondolta Jacquard, és letépte a fület egy doboz sörről. Ahogy a szájához emelte az italt, lelkifurdalása támadt. Dominic!

Érintetlenül visszatette a sört a konyhapultra, és beóvakodott a gyerekszobába. A kisfiú a félhomályba borult szoba sarkában álló ágyban szuszogott. Az apró éjjeli lámpa alig adott valami fényt, de éppen ezért állították a komódra. Dominic nem szeretett sötétben aludni. Jacquard letérdelt az ágy mellé, és óvatosan betakargatta a kis embert. A fiú öt és fél éves volt, és az anyja vonásait örökölte. Csodálatosan szép, gondolta a férfi, és leült az ágy mellé a szőnyegre. Percekig nézte az alvó kisgyereket, ahogy békésen emelkedik és süllyed a mellkasa, mozog a szemhéja, mert álmot lát, és közben hallgatta az egyenletes szuszogást. A pici arcában hol a felesége vonásait látta, hol csak a saját gyermekét. Különös érzés volt.

Victor ezeket a pillanatokat szerette a legjobban. Ilyenkor mindig eszébe jutott, hogy az ilyen perceket akkor és ott kell megélni, nem pedig utóbb megpróbálni visszaemlékezni rájuk. Mert akkor már csak múlt lesz. Többször is elmondta magának, hogy ez most van, hogy tudatosítsa a jelen pillanat nagyszerűségét.

Pár perc után puszit lehelt Dominic orcájára, és feltápászkodott a szőnyegről. A térde hatalmasat reccsent, mire a fiúcska nyugtalanul megfordult, de aztán apja nagy megkönnyebbülésére tovább aludt.

Victor behúzta a gyerekszoba ajtaját, és visszament a konyhába. A sört a pulton találta, ahol hagyta. Felemelte, és szomjasan beleivott.

– Megint iszol?

Jacquard leengedte a dobozt, és lassan megfordult. Véronique fürdőköpenybe burkolózva, a kezét krémezve állt az ajtóban.

– Mi az, hogy megint?

– Minden este iszol valamit.

-Negyvenhárom éves vagyok. Hadd ihassak már meg egy sört, ha arra van kedvem!

– Nem szeretem, ha alkoholizálsz.

– Mi az, hogy alkoholizálok?! – nézett Jacquard értetlenül a kezében lévő italra. – Egyetlen dobozzal bontottam fel, Véronique!... Mi az istent piszkálsz?

– Csak mondom.

– Nem. Te baszogatsz.

-Eh! Mit érdekel engem! – vont vállat a nő, és a háló felé indult. – Annyit iszol, amennyit akarsz!

Victor azonban dühösen utánalendült.

– Ha már elkezdted, ne tegyél úgy, mintha nem érdekelne!

– Hát akkor igyál meg egy rekesszel!

-Nem kell egy rekesszel! Szar napom volt, hosszú napom volt, és megkívántam egy sört. Egyetlen kibaszott doboz sört! Ezért lealkoholistázol?

– Mondtam – szólt vissza a válla felett az asszony, amikor átlépte a hálószoba küszöbét. – Igyál csak, amennyit akarsz! Kit érdekel?

– Csak egyet akarok!

– Akkor igyál csak egyet.

Victor is belépett a hálóba.

– Miért csinálod ezt?

-Mit?

– Cseszegetsz, mióta csak hazaértem.

– Én ugyan nem.

– Dehogynem! Mi bajod?

– Bajom? – dobta az éjjeliszekrényre a kézkrémet Véronique. – Mi a bajom? Például, hogy egész héten nem láttad a gyereket!

– Egész héten?! Hah! Szerda van!

– Akkor sem láttad!

-Nem igaz. Én viszem reggel oviba.

– Aztán hazaesel kilenckor.

-Fél kilenckor. Melóztam.

– Aha, persze.

– És amikor végre hazaérhetnék, még küldesz egy üzenetet, hogy nem volt időd bevásárolni, menjek még boltba is.

– Annyira nehezedre esett?

– Nem, nem esett nehezemre. Csak olyan baromi jó lenne egyszer már úgy hazaérni, hogy nem kapok mellé házi feladatot!

– Ki kell venned a részed a házimunkából, Victor.

A férfi keserűen felkacagott.

– Kivenni? A mosáson és vasaláson kívül mindent megcsinálok. Bár már a mosást is mosodában bonyolítod mostanság, ahova megint csak én viszem a szennyest. Vagy talán nem?

Véronique ráébredt, hogy kényes témához érkezett, ezért inkább nagyvonalúan legyintett, és témát váltott.

– Kéne egy bejárónő.

– Van bejárónőnk.

– De csak egyszer jön egy héten.

– Valóban. És ez elég is.

-Mióta Giselle meghalt, minden rám hárul – jelentette ki Véronique.

A férfi nyelt egyet.

-Giselle nem jön vissza. Lépj túl rajta, oldd meg végre nélküle az életed!

– De könnyedén beszélsz a nővéred haláláról!

– Ami nem azt jelenti, hogy könnyen is veszem!

– Valóban?

– Nyolc hete volt! Mit akarsz, meddig legyek magam alatt?

– kérdezte Victor. – Egyébként meg mit csináltál, hogy nem volt időd bevásárolni?

– Elhoztam a gyereket az óvodából.

– Aztán?

– Elmentünk neki ruhát venni. Hét után értünk haza.

– Két és fél órán keresztül válogattál neki ruhát?

– Igen.

-Ha én két és fél órát sétálok vagy játszom vele, már a fejemet veszed, hogy kifárasztom.

– Mert ki is fárad!

-Tehát velem kifárasztja két és fél óra, de veled nem. És utána miért nem fért még bele a bevásárlás? – ment át támadásba Victor.

– Mert a gyereknek holnap óvoda van. Haza kellett jönnünk. Fürdés, vacsora, alvás.

Jacquard mély lélegzetet vett, hogy lehiggadjon. Igazából szerette a feleségét, és semmi kedve sem volt vitatkozni vele. Csak éppen mostanában annyira nem voltak egy hullámhosszon. Sok veszekedés semmiségeken, félreértett megjegyzéseken, hangsúlyokon – ki nem mondott szavak, betokozódott sérelmek. A férfi tisztában volt vele, hogy házasságuk nagyon rossz irányt vett az elmúlt két évben.

Inkább témát váltott.

– Mi a vacsora?

– Dominic már evett, én meg fogyókúrázom.

– De én nem fogyózom. Szóval? Mi a vacsora?

– Amit vásároltál.

– Csak azt vettem, ami az üzenetben volt. Egy szót sem írtál kajáról!

– Gondoltam, csak eszedbe jut magadtól is.

– Na ne szórakozz velem!

Véronique szikrázó szemmel nézett fel a férjére.

-Ne merészelj így beszélni velem!

– Miért? Hogyan csomagoljam celofánba azt, hogy nem volt időm ebédelni, és a kedves feleségem cseszett valami vacsorát keríteni?

– Mindig ez van, ha iszol!

– Tessék? – pislogott csodálkozva a férfi.

– Éhgyomorra ittál, és ilyenkor mindig agresszív vagy!

Jacquard körül megfordult a szoba. Kereste a szavakat, de semmi szalonképes nem jutott eszébe. Csak hápogni tudott.

– Ez. ez olyan, olyan, méltatlan! – nyögte ki végül.

– Micsoda? Nem kellett volna innod.

A férfi feladta. Belebokszolt az ajtófélfába és kifordult a hálószobából.

-Ugyanezt csinálja anyád az apáddal – szólt vissza Véronique-nak. – Ugyanezt! Olyan vagy, mint az anyád!

-Te meg olyan, mint az apád! – köpte a szavakat az asszony.

-De ők ketten nem is házasodtak össze! – vágott vissza a férfi, és kiment a konyhába.

*

Jacquard még fél óra múltán is tele volt olyan érzésekkel, amiket nem tartott férfiasnak. Zavart érzett. Bűntudata volt, hol-ott meg volt róla győződve, hogy semmi rosszat nem tett. Felkavarta az asszony kicsinyes vádaskodása, ok nélküli kötözködése. Tényleg pontosan azt csinálja, mint az anyja, gondolta a férfi. Ahogy öregszik, egyre inkább kibújik belőle az anyja vére. Véronique szülei Nantes-ban laktak, és évente általában egyszer vették a fáradságot, hogy ellátogassanak Párizsba, és megnézzék az unokájukat. Azokat a két-három napos vendégeskedéseket a nagyszülők mindig végigveszekedték, az asszony láthatóan a halálba szekálta a férjét – és Victor nagyon tartott tőle, hogy Véronique ugyanezt a természetet örökölte. Legalábbis újabban minden jel erre utalt.

Szomorúságot érzett. Igen, hökkent meg maga is a gondolaton, amikor felfogta a lényét betöltő érzést. Szomorú volt. Szomorú, hogy kis híján nyolcévnyi házasság után ide jutott a kapcsolatuk. Mire rendben lennének – megvan a lakás, két autó, Dominic, beindul a vállalkozás –, addigra tönkremegy a kapcsolat.

Véronique mindig bezárkózott, ha Victor felhozta a témát, miszerint bajban van a házasságuk. A nő a homokba dugta a fejét. Ne keress problémát ott, ahol nincs, szokta ilyenkor mondani, és faképnél hagyta a férfit. Victor azonban pontosan tudta, hogy igenis baj van. Méghozzá nagy baj.

Úgy érezte, nem kap levegőt.

Semmit sem tehetett már anélkül, hogy a felesége ne kritizálta volna. És ez végtelenül felbőszítette. Felépített egy vállalkozást, eltartotta a családját, elnézte Véronique újabb és újabb ötleteit, amikor az asszony minduntalan valami újba kezdett, hogy elfoglalja magát. Volt már szabadúszó újságíró, fotós, vállalt állást egy kerületi hivatalban, készített weblapokat, és megkísérelt besegíteni egy világhírű lótenyésztő belföldi kereskedelmi kapcsolatainak fejlesztésébe. Valahogy azonban semmi sem sikerült neki.

Victor pontosan tudta, mi a baj. Véronique sosem volt elég kitartó, hogy végigvigye azt, amibe belekezdett. Nagy lendülettel, tervekkel eltelve vágott bele minden újba – aztán az első apró kudarcok kedvét szegték, és hamarosan már nem érdekelte az egész. És persze nemegyszer Victort okolta, hogy nem tudott kiteljesedni az éppen aktuális szeszélyében.

Mert neki ki kell szolgálnia a férjét, szokta mondani a barátnőinek.

Victor nem áll mellette.

A gyereket nem meri a férjére bízni.

Ok mindig volt a sikertelenségre.

Mindig rajta kívül álló ok.

Victor – aki mindig is úgy érezte, valójában minden hóbortjában támogatta az asszonyt, remélve, hogy előbb-utóbb csak megtalálja azt, ami kielégíti – mostanra végletesen elfáradt ebben a kilátástalan harcban. Úgy érezte, megfullad a házasságában. Véronique szinte kiszívta belőle az energiát, az életerőt. Biztatni kellett, támogatni – közben pedig a férfi nem kapott cserébe semmit. Az otthon, ahol feltöltődnie kellett volna, mostanra csak egy újabb feladattá silányult.

Beballagott a dolgozószobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Bekapcsolta a számítógépet, és nézte, amint a monitor életre kel. A lábát felrakta az asztalra, és az ölébe vette a klaviatúrát. Megnyitotta a belga projekt terveit tartalmazó dokumentumokat, és tíz percen keresztül a részleteket tanulmányozta.

Egyszerre azon kapta magát, fogalma sincs, mit olvas.

Megrázta a fejét, és visszagörgette a szöveget.

Újraolvasva sem volt ismerős.

Egyszerűen nem emlékezett, mit olvasott az elmúlt percekben.

Másutt járt az agya.

Az órára nézett. Háromnegyed tíz volt. Tudta, hogy még nincs késő. Félretette az éppen tanulmányozott dokumentumot, és rákattintott a csevegőprogram ikonjára. A képernyőn megjelent a főmenü, Victor pedig bejelentkezett. Megnézte az online lévők listáját, majd privát ablakra váltott, és beütötte az üzenetet, amely azonnal megjelent a monitoron: Victor: Ott vagy?

A férfi hátradőlt, és várt. Kihúzta az íróasztal fiókját, és előhalászott egy müzliszeletet. Miközben vacsora helyett unottan majszolta a száraz préselt gyümölcsöt, gondolatai az iménti vita körül jártak. Megint egy.

Felirat villant a monitoron:

Chantal: Igen. Mi baj?

A férfi ledobta az asztalra a müzlit, és gépelni kezdett. Miközben ujjai a billentyűkön dolgoztak, a párbeszéd folyamatosan jelent meg a képernyőn.

Victor: Semmi. Csak dolgoztam a gép mellett, és arra gondoltam, talán még fent vagy.

Chantal: Hazudsz.

Victor: Miért hazudnék?

Chantal: Még a képernyőn is átsüt, hogy baj van. így este mindig akkor keresel, amikor megértésre van szükséged. Szerintem megint veszekedtetek. Beletrafáltam? Mesélj!

A férfi felsóhajtott. Gondolhatta volna. A nő kis híján huszonöt éve ismeri. Hogyan is csaphatná be?

Victor: Hosszú lenne leírni.

Chantal: Fel is hívhatnál.

Victor: Elszoktam már tőle. Hiszen alig beszélünk. Szinte csak így érintkezünk, írásban.

Chantal: Igaz. Könnyebb a nagy igazságokat a monitornak elmondani, vagy nem?

Victor: Félek, igazad van. Nem hiszem, hogy sokan tartják így a barátságot. Mármint írásban.

Chantal: Szerintem se. Megvannak a műfaj hátulütői.

Victor: Az biztos. De most jólesik. A beszélgetéssel ellentétben van idő fogalmazni.

Chantal: Akkor fogalmazd meg! Véronique?

Victor: Csak vele lehet bajom? És ha, teszem azt, most éppen a munkában vannak problémáim?

Chantal: Akkor nem hozzám fordulsz. Ha a munkádban van gondod, Victor, akkor tudod, mit csinálsz? Megoldod. Ilyen vagy. Kitalálod, megtervezed, véghezviszed. Nem írnál nekem este tízkor, ha a vállalkozásod lenne bajban. A lelkeddel van gond.

Victor: Máris élve boncolsz. Pedig még nem is tudsz semmit.

Chantal: Nem boncollak élve. Bár mindegy, minek nevezed. Végül is orvos vagyok. Szóval?

A férfi megadóan bólintott, és szomorkásan elmosolyodott, mielőtt írni kezdett.

Victor: Nyertél. Véronique. Szarul vagyok.

Chantal: Mi történt?

A következő három percben Victor Jacquard kiöntötte minden bánatát, és amikor elküldte az üzenetet, úgy érezte, megkönnyebbült. Aztán némi lelkifurdalása támadt, és még egy mondatot leírt: Victor: Persze nem csak őt hibáztatom, tudom, én sem vagyok egyszerű eset.

Percek is elteltek, mire az asszony válaszolt.

Chantal: Nem vagy nehezebb eset, mint más. Viszont szerintem ezzel a védem, óvom a feleségem, mindent én csinálok dologgal sok évig elég rossz irányba vitted az eseményeket.

Victor: Igaz. Elcsesztem.

Chantal: Érted, mit akarok kihozni belőle?

Victor: Nem igazán.

Chantal: Olyan, mintha inkább a gyereked lenne, és csak annyira a feleséged, amennyire neked erre éppen szükséged van. Nem a társad, akire talán te is támaszkodhatnál.

Victor: Elvégezted a pszichológiát is? Amikor ilyeneket olvasok tőled, annyira hülyének érzem magam, hogy én ezt nem látom át.

Chantal: Férfi vagy. Hogy is jöhetnél rá magadtól?!

Victor elmosolyodott. Jobb kedvre derítette az asszony szarkazmusa.

Victor: Kösz.

Chantal: Nincs mit. Mi van a nővéred temetésével? Van már időpont?

A férfi beletúrt a hajába, és fáradtan megropogtatta az ujjait.

Victor: Még semmi. Egyelőre a papírokat intézem.

Chantal: Mi tart ennyi ideig?

Victor: A külügy szerint az ottani bürokraták ülnek a papírokon. Nem is olyan egyszerű hazahozatni egy holttestet Indonéziából.

Chantal: Sajnálom.

Victor: Majd megoldom. De én még nem is kérdeztem rólad semmit! Pedig a múltkor ott hagytuk abba, hogy eléggé el voltál keseredve.

Chantal: Miért is?

Victor: A férjed. Hogy olyan, mint egy nagy gyerek. Dumál, dumál, de nem lép semmit. Nem akar előbbre jutni, hagyja, hogy te keresd meg a családi bevétel nagy részét, és ha az nem elég, akkor sem keresi a megoldást, hanem rád hagyja. Majd anya megoldja.

Chantal: Jézusom! Ezt mind elmondtam neked?

Victor: Különben honnan tudnám? Szóval? Mi újság azóta?

Chantal: Ugyanott tartok. Akárcsak te.

Victor: Most rólad van szó.

Chantal: Mesélsz nekem, a legjobb barátodnak, hogy mit csinálsz otthon, hogy intézkedsz, szervezel, főzöl, otthon vagy, én meg azon agyalok, hogy én ezt miért nem kapom meg itthon?! Bassza meg, miért más kapja ezt? Miért nem tudja az én férjem levenni a vállamról legalább a töredékét a terheknek? Nálatok meg pont fordítva van, és egyszerűen nem hiszem el, hogy másnak még ez sem elég jó!!!

Victor: Én sem vagyok egyszerű eset.

Chantal: Bőgök.

A férfi meglepetten hátrahőkölt a monitortól.

Victor: Ez most komoly?

Chantal: Igen. Bőgök.

Victor: Nem akartalak felkavarni.

Chantal: Nem te tehetsz róla. Fáradt vagyok. Most inkább lefekszem.

Victor: Chantal!

Válasz azonban nem jött, és a férfi pár perc múlva ráébredt, egyedül maradt a gondolataival. Kikapcsolta a számítógépet.

*

Jacquard az ablaknál állt. A második doboz sörét kortyolgatta, és kibámult az utcára. Egy macska ballagott, megállt a kandeláber fénykörében, és lustán körbenézett. A szemközti házban már csak egy ablakban pislákolt világosság, egy férfi ült az asztalnál, és kártyalapokat rakosgatott maga elé.

Victor ráemelte a sörösdobozt.

-Neked se jött össze, igaz? – motyogta maga elé, és az ostoba helyzetet átlátva önkéntelenül elmosolyodott.

– Hányadik? – A hang az ajtó felől érkezett.

Jacquard nem fordult meg, nem is mozdult, csak érezte, amint a nyakában megmerevedik egy izom.

– Azt hittem, alszol, Véronique.

– Aludtam.

– Miért keltél fel?

– Nem akartam megint így befejezni egy estét.

– Hát én sem.

– Hányadik? – ismételte az asszony.

– Hányadik micsoda?

– Hányadik sör?

-Nem is tudom – vont vállat fáradtan a férfi, és továbbra is az utcát bámulta. A macska ismét előbukkant, nagyot nyújtózott, majd visszaballagott a bokrok közé. – Talán a hatodik. Nem is számoltam.

– Sokat iszol.

– Szerinted.

– Igen. Szerintem sokat iszol, mióta Giselle meghalt.

– Ezért keltél fel? Hogy folytasd a kötözködést? Inkább aludtál volna tovább.

Véronique-ot elfutotta a méreg, de mielőtt kimondta volna, amit gondol, erőt vett magán. Nem ezért mászott ki az ágyból, nem akart veszekedni. Bántotta, ami este történt, és szerette volna rendbe hozni a dolgokat. Háromig számolt magában, aztán odalépett a férjéhez, és hátulról megfogta a vállát.

-Fordulj felém.

– Miért?

– Csak fordulj felém.

Victor kényszerítette magát, hogy lehiggadjon.

Tudta, hogy az asszony békülni szeretne. Bár neki semmi kedve nem volt hozzá, tisztában volt vele, hogy most nem játszhatja a sértődöttet. A lelke mélyén értékelte, hogy Véronique tette meg az első lépést a békekötés felé. Ez annyira nem volt jellemző a feleségére, hogy Jacquard ráébredt, a nő minden bizonnyal elgondolkodott a pár órája történteken, és ez a közeledés máris sokkal több volt, mint amit Véronique valaha is belátott a hibáiból.

-Nos?

Victor megfordult, de előtte az ablakpárkányra tette a sörösdobozt.

– Tessék.

– Mit szeretnél?

A férfi mélyen az asszony barna szemébe nézett, majd akaratlanul is bólintott, és őszintén kimondta, amit gondolt.

– Szeretnélek megcsókolni. Gyönyörű vagy!

– Akkor csókolj meg.

Jacquard lehajolt, és lágyan szájon csókolta a feleségét. Ajka végigtapogatta a nő ajkát, azután egyre szenvedélyesebben kóstolt belé. Véronique visszacsókolt, majd eltolta magától a férfit. Jacquard lobogó tekintettel nézett rá. Véronique megtörölte a száját.

– Összenyálaztál.

– Majd megtanulok csókolózni.

– Ne poénkodj már mindenen – csapott a férfi mellkasára Véronique.

– Öt-hat évig nem panaszkodtál, hogy nyálasan csókolnék. Csak az elmúlt két évben.

– Most veszekedni akarsz, Victor?

– Csak megjegyeztem.

– Régebben valóban nem nyálaztál össze.

– Ugyanígy csókoltam.

-Dehogyis!

– Márpedig így volt. Hol tanulhattam volna más technikát? -Mit tudhatom én azt...? Tényleg! Hol?

– Most én kérdem, Véronique: veszekedni akarsz?

– Vicceltem.

– Pontosan tudod, hogy nem csallak meg.

-Ebben sosem lehetek biztos – jegyezte meg játékosan a nő. Szemében huncut fény villant, Victor azonban komolyan vette az ezúttal valóban ártatlan megjegyzést.

– Ahogy én sem tudhatom, te mit csinálsz napközben. Véronique arca megfeszült a félhomályban, de aztán megint erőt vett magán, és végigsimított férje arcán.

– Ne marjuk egymást.

Jacquard hosszan nézte az asszonyt, mielőtt rábólintott.

– Rendben.

– Mi a baj, Victor?

– Valami. – a férfi kereste a szavakat. – Valami nem hagy nyugodni.

– Mondd el!

– Hát, jó. miért nem szeretsz te engem, Véronique? -Hülye vagy – mosolygott a nő, aki valami fajsúlyosabb kérdésre számított, és most határozottan megkönnyebbült.

– Komolyan kérdezem.

Véronique végre meglátta a férfi tekintetét. Kibontakozott az ölelésből, és hátralépett.

– Tessék?

– Azt kérdeztem, miért nem szeretsz engem?

– Ezt te most tényleg komolyan kérdezed?

– Teljesen komolyan.

– Hülye vagy?

-Nem válaszoltál.

– De én szeretlek.

-Nem hiszem.

– Hogy micsoda?!

-Nem hiszem, hogy még szeretsz, Véronique.

– Hogy mondhatsz ilyet?

-Úgy, hogy semmi jelét nem adod, hogy szeretnél. Nem engedsz közel magadhoz. Nem simogatsz meg. Ha én érek hozzád, elhúzódsz. Nem beszélgetünk. Nem csókolózunk. Már úgy élek, mint egy katolikus pap.

Az asszony hitetlenkedve megrázta a fejét.

-Neked teljesen elment az eszed? Milyen pap? Részeg vagy?

– Úgy gondolom, úgy érzem, már nem szeretsz.

– Ugyan már!

-.és ezt még magadnak sem mered bevallani.

– Hagyd már ezt az álpszichológiai dumát!

– Ez nem pszichológiai duma.

-Dehogynem! Te mondod meg nekem, hogy én mit is gondolok valójában? Elolvastál valami tankönyvet, Victor? Régebben sosem beszéltél így.

-Régebben sosem tartottál ilyen távol magadtól. Egyébként meg: igen.

– Mit igen?

– Elolvastam pár könyvet.

– Hogy mit csináltál?

-Rákerestem a neten – vont vállat Jacquard. – Megrendeltem és elolvastam egy-két könyvet.

– Mégis miről?

– Hogy miként lehet rendbe hozni egy házasságot.

– Ez a házasság rendben van.

-Nem hiszem. Ha az egyik fél nem érzi jól magát, akkor az a házasság nincs rendben. És én nem érzem jól magam.

– Ismétlem: hülye vagy!

– Menjünk el házassági tanácsadásra!

Véronique lélegzete elakadt.

– Hogy mit akarsz?

– Menjünk el házassági tanácsadásra.

– Eszemben sincs kiteregetni a magánéletemet egy vadidegennek!

– De ezt nem tudjuk egyedül megoldani.

– Mi a fene bajod van neked tulajdonképpen, Victor?

-Nem akarok ilyen feszültségben élni. Nem akarok naponta négyszer apró marhaságokon veszekedni. Nem akarom állandóan azt ölni, akit szeretek. És nem tudom elviselni, hogy nem szeretsz.

– Normális vagy?

– Szerintem te sem érzed jól magad – engedte el a megjegyzést a füle mellett a férfi, és tovább ütötte a vasat. – Páncélt öltöttél, és nem engedsz mögé.

Véronique dacosan felszegte az állát, vonásai megkeményedtek.

-Tudod, mit, Victor? Baszd meg! Tényleg nem érzem jól magam! És tényleg páncélom van! Egyre jobban tetszik ez a szó. Páncél. igen. Páncélom van. Na? Na?!

Jacquard halálos nyugalommal bólintott.

– Végre megszólaltál. Szóval? Nem érzed jól magad?

Véronique az asztalra csapott.

– Hát nem!

-Mi a gond? Mondd el, és meglátom, meg tudom-e változtatni...

A nő sötét tekintettel nézett rá, de nem szólt.

-Nos? – nézett vissza némi cinizmussal Jacquard. – Teszünk egy próbát? Elmondod végre?

– Kérdezz!

– Ez az! Mikor romlott el?

– Évekkel ezelőtt.

Victort ez láthatóan megrázta.

– Mit csesztem el?

– Sosem engedtél közel magadhoz.

-Én?!

– Falakat húztál.

– Mondj példát!

– Apróságok tömkelege – sóhajtott fel Véronique.

– Oké, de...

-Nem viselted a jegygyűrűdet.

– Két éve újra hordom.

– Már nem érdekel.

– Zavart munka közben – fogott magyarázkodásba Victor. – Egyébként most is zavar, de ráébredtem, hogy neked ez számít, és.

– Nekem az elején volt fontos!

– Már nem az?

– Teszek rá! Évek óta én sem hordom.

– Ez csak külsőség – védekezett a férfi.

– De nekem fontos volt!

– Rájöttem. Ezért kezdtem újra hordani.

– Már nem számít.

-Mi bajod?

-Megmondtam. Nem engedtél közel magadhoz, Victor. Sosem engedtél igazán közel. És nem figyelsz arra, amit mondok.

– Megkaptál mindent. Kényeztettelek.

– Nem hittem, hogy nehezedre esik.

-Nem esett.

– Akkor miért hánytorgatod fel?

-Nem hánytorgatom, csak szóba került.

-Sokat ittál! – sziszegte újra Véronique, és felkapta a sörösdobozt az ablakpárkányról. – Ilyenkor lehetetlen veled értelmesen beszélni. Egyszerűen hülye vagy! Mit is mondtál, hányadik ez a doboz? Hatodik?

Victor remegő szájjal állt az asszonnyal szemben, és azon töprengett, mit is mondhatna. Végül halkan megszólalt.

– Hazudtam.

– Tessék?

– Nem a hatodik. Csak a második.

A nő értetlenül nézett hol a dobozra, hol a férfira.

– Miért mondtál hatot?

-Mert ha őszinte vagyok, akkor a homokba dugod a fejed. Ilyenkor mindig az italra fogod, hogy mit beszélek. Ez csak a második volt. És ez is ugyanolyan, mint az első.

Jacquard elsétált a felesége mellett az ajtó felé.

– Most meg hová mész, Victor?

– Csak rágjuk a gittet. Inkább lefekszem. Jó éjt!

Véronique egyedül maradt a dolgozószobában. A sörösdobozt forgatta a kezében, és dühös volt, magára éppúgy, mint a férjére. Valami azonban szöget ütött a fejébe. Mit is mondott Victor? Ez is ugyanolyan volt, mint az első. Mi a fenét akart ezzel mondani?

A nő alaposabban megvizsgálta a dobozt.

Hamar felfedezte a feliratot.

Alkoholmentes.

– Ó, a francba! – suttogta maga elé.

A francba, a francba, a francba!

3

A diszkó, egy átalakított régi villában, alig egy hónappal korábban nyitotta meg kapuit, mégis pillanatok alatt az egyik legfelkapottabb hely lett Haifában. Egy gazdag szabra kereskedő építtette negyven évvel korábban, remélve, hogy majd unokái benépesítik a többtucatnyi szobát. Nem így hozta az élet. A fiai és a lánya életét vesztette az 1973-as háborúban egy légitámadás során, unokákról tehát nem volt szó többé. A férfi megkeseredett, sokáig nem is használta a kúriát. A kilencvenes évek végén valamiért mégis beköltözött, és évekig nem hagyta el a villát, majd előző ősszel, megunva céltalan életét, a szájába vette egy sörétes puska csövét, és meghúzta a ravaszt.

A vállalkozó ezután a hagyatékból vette meg a házat, és meglátva benne a lehetőséget, szórakoztatóközpontot alakított ki belőle. Nappal mindenféle foglalkozások, tanfolyamok, koncertek, kiállítások, este pedig diszkó. Egy hónap után már látta, beválik a számítása, és a hely be fogja hozni a vétel és a felújítás költségeit.

A kisebbfajta palota egy hatalmas park közepén állt, az utca felé magas kőfal övezte a birtokot. A kaput kiemelték a helyéből, és kiszélesítették, hogy akár három kocsi is kényelmesen elférhessen egymás mellett. A parkoló a villa mellett, fent, a fák alatt kapott helyet, a bemenő járműveket több biztonsági őr is ellenőrizte. A forgalom óriási volt annak ellenére, hogy már éjfélre járt az idő. Magánautók és taxik értek egymásba, hozták-vitték a vendégeket. Fiatalok álltak csoportokba verődve a lépcsősor tetején meg a kerti utakon, és cigarettázva, nevetgélve taglalták a nap eseményeit, az egyetemi történéseket és a sporteredményeket. Balra egy részeg fiú felmászott az egyik pálma érdes törzsére, és onnan kezdett valami artikulálatlan dallamba. Az egyik őr a fa alól kiabált fel neki, és igyekezett rávenni, hogy önszántából kecmeregjen le a földre. Teljesen szokványos, békés kép lett volna, ha nincs az a pár betontömb, amely a kocsifelhajtó közepén állt, és lépésben való szlalomozásra kényszerítette a befelé tartó járműveket. A cél egyértelmű volt: így egyetlen öngyilkos merénylő sem hajthatott be a villába nagy sebességgel, ha pedig lassú kanyargásra volt kárhoztatva, a biztonsági őröknek komoly esélye nyílt arra, hogy még időben agyonlőjék.

Abu Músza az utca túlsó oldalán, kissé feljebb parkolt. A fehér Skodában ülve cseppet sem érdekelte a részeg fiú és a tehetetlen biztonsági őr párbeszéde.

A katonákat figyelte.

Hárman voltak.

A park kapujától a házig vezető nyílegyenes, majdnem százméteres utat gyöngykaviccsal szórták fel, amelyen ott éktelenkedtek a betonelemek. Músza is tudta, hogy egy esetleges merénylet ellenintézkedéseit látja.

És ezért voltak ott a katonák is.

Repeszálló mellényben, hanyagul a nyakukba akasztott karabéllyal. Egy lehetséges öngyilkos merénylőre vártak. Ahogy az ország minden egyes menő szórakozóhelyén. Mindenki tudta, idő kérdése egy újabb szörnyű merénylet, de az emberek mintha nem vettek volna tudomást erről a kőkemény tényről. És jól is tették. Egy egész életet nem lehet félelemben leélni.

Abu Músza tapasztalt, szakértő szemmel mérte fel a diszkó környékét. A betontömbök tökéletes helyen álltak, akárcsak a katonák, akik a látszólagos lazaság ellenére pontosan úgy helyezkedtek el, ahogy az taktikai szempontból a legjobbnak látszott. A férfi pontosan tudta, hogy egyetlen kisteherautónak sem lenne esélye úgy felhajtani a kavicsos úton, hogy ne kapjon halálos lövést a sofőr, mielőtt célba érne.

Megszámlálta az őrséget, legalábbis a látható részét.

Három képzett katona és kilenc biztonsági őr, akik valamennyien mini Uzival és kilenc milliméteres Jericho oldalfegyverrel voltak felszerelve. Ebben az országban pedig természetesen fel sem merülhetett, hogy az őrök esetleg ne értsenek tökéletesen a fegyverhez, amit viselnek.

De Músza nem is azért volt itt, hogy felrobbantsa a diszkót. Most nem ezt akarta – bár csinált már ilyet, ezúttal másra készült.

Már két órája várakozott türelmesen a hátsó ülésen, miközben a volán mögött Zaid Szajfi mozdulatlanul ült, és kibámult az ablakon. A mellette terpeszkedő Nájef Alamad szunyókált. Múszát más körülmények között idegesítette volna ez a tűrhetetlen fegyelmezetlenség, ám most még ő is megengedett némi lazítást. Fogalma sem volt, meddig kell még várniuk.

Órák teltek el.

A férfi végül hajnali kettőkor jelent meg.

Músza azonnal megérezte, hogy ő lesz az emberük.

Talán huszonkét-huszonhárom éves, vékony, majdnem kopaszra nyírt fiatalember támolygott ki a nagykapun, és tétován körülnézett. Katonai nadrágot, bakancsot, khakiszínű inget viselt, de fegyver nem volt nála. Pontosan az volt, aminek látszott: kimenőn lévő katona.

Abu Músza rácsapott az első üléseken szunyókáló két férfi vállára.

– Ébresztő!

– Mi az? – kapta fel a fejét Zaid.

– Megjött az emberünk.

– Melyik az?

– Ott, ő! – mutatott ki az oldalablakon a parancsnok. – Amelyik dél felé indul.

– Látom.

– Éppen megfelelőnek tűnik.

– Szerintem is.

– Indíts!

Zaid elfordította a slusszkulcsot, és az Octavia motorja felmordult. Lassú U kanyarral megfordultak, és lépésben a fiatalember nyomába szegődtek.

A fiú jó ötvenméternyire járt tőlük, már a magas kőfal tövében megsűrűsödött árnyak között botorkált. Láthatóan részeg volt, más nem járt az utcának ezen a részén. Músza pontosan egy ilyen emberre várt.

A katona befordult a sarkon. Amikor a fal íve már eltakarta a Skodát a kaput őrző katonák elől, Nájef egy mágneses taxilámpát tett ki a tetőre. A szabad jelzés sárgán világított, amikor a botladozó fiú mellé értek.

– Elvigyelek? – vigyorgott ki a vezetőülésből Zaid.

A részeg katona megtorpant, és végigmérte a vidám sofőrt. A kocsi belseje sötétségbe burkolózott, a másik két férfit nem láthatta a fiatal közlegény.

– Merre mész? – kérdezett vissza kásás hangon a fiú.

– Amerre mondod. Na?

– Jól van – bólintott rá hunyorogva a katona, és kinyitotta a hátsó ajtót.

Músza csak erre várt. Amint megjelent az ajtóban a befelé kászálódó alak, átnyúlt a másik oldalról, megragadta a férfit, és berántotta az autóba. Zaid azonnal a gázra lépett, a meglóduló kocsi lendülete bevágta az ajtót, közben Nájef letépte a tetőről a taxilámpát.

A katona felnyögött és szabadulni próbált, de az alkohol lelassította, nyúlóssá tette mozdulatait. Músza ökle a halántékába vágódott. Gyors egymásutánban három gonosz csapást vitt be a fiú fejére, aki egyetlen hosszú sóhajjal eszméletét vesztette.

– És most?

– Ahogy megbeszéltük Nájef barna orvosságosüveget és zsebkendőt nyújtott hátra, Músza pedig átitatta a vásznat a vegyszerrel, majd a fiú orrára és szájára nyomta, és jó egy percen át ott is tartotta. Amikor elvette, a kocsiban émelyítő gyógyszerszag terjengett.

– Engedd le az ablakot, mielőtt mi is kifekszünk.

– Eleget kapott?

– Eleget. Legalább tizenkét órát alszik majd.

– Annyi nem is kell – szólt hátra komoly képpel Zaid.

Erre a megjegyzésre egyikük sem válaszolt semmit.

*

A fövenyen álltak.

Kelet felől már virradt, míg a nyugatra elterülő Földközitenger felett koromsötét volt, a fényesebb csillagok még élénken szikráztak. Nájef és Zaid a homokban térdelt, és a hátára fektetett katona körül rendezgette a talajt. Félórás kemény munka után az utolsó simításokat végezték. A fiú csuklóját a háta mögött összebilincselték, szájába zsebkendőt tömtek, és egy kendővel rögzítették, de gondosan ügyeltek rá, hogy az orra szabadon maradjon. Mivel a kábulat még órákig eltart, ez csak a látszat miatt kellett – valójában nem tartottak tőle, hogy a fiú kiabálni kezd.

-Lélegzik? – vetette oda a pár méterrel arrébb őrködő Músza, miközben szemét le nem vette a dűnékről.

Nájef lecsatolta a karóráját, és az üveglappal felfelé a katona orra elé tartotta. Látta, amint szabályos időközönként könnyű pára jelenik meg az üvegen.

– Semmi baja.

– Meddig tart még?

– Készen vagyunk.

– Mindennel?

– Igen.

– Akkor menjetek.

A két szír feltápászkodott, és a dűnék között leparkolt kocsi felé hátrált. Egy súlyos nemeztakarót húztak maguk után, amely elsimította a homokban maradt nyomaikat. Músza a férfiak mögött ballagott, majd a sziklákhoz érve felhágott az egyikre, és megvárta, míg Zaidék elérik a Skodát és bekászálódnak az ülésre. A motor szinte azonnal felberregett. Helyes, gondolta a férfi, járó motorral várakoznak, minden eshetőségre készen.

Abu Músza meggyőződött róla, hogy egyedül van. Társai már a kocsiban ültek, a katona lent hevert a parti homokban, más pedig nem járt e hajnali órán a tengerparton.

A belső zsebébe nyúlt, és elővette a mobiltelefont. A készüléket még sosem használták, mi több, be sem volt kapcsolva. Egy héttel korábban vásárolta egy barát Nicosiában, és légipostával küldte el a haifai postafiókba. Músza előző nap vette magához a készüléket, és anélkül, hogy üzembe helyezte volna, feltöltötte az akkumulátort. Leemelte a hátlapot, kivette az akkut, majd kitörte a lapkából a vadonatúj SIM-kártyát, és becsúsztatta a helyére. Pillanatok alatt összeszerelte a telefont, és bekapcsolta. Megvárta, míg elérhetővé vált a szolgáltató hálózata, akkor bepötyögte a betanult számot. A nyolcadik csörgésre fogadták a hívást. Álomittas férfihang szólt bele.

– Igen?

– Al-Dzsazíra televízió?

– Igen. Az ügyeletessel beszél. Mit óhajt?

– Érdekli egy jó sztori? – kérdezte Músza.

– Ki maga?

-Nem mindegy?

A vonal végén a férfi krákogott. Abu Músza szinte maga előtt látta a kövér, zsíros hajú televízióst, ahogy felül az iroda sarkába állított priccsen.

– Mit akar?

– Éppen híressé teszem magát. Már ha érdekli, persze.

-Mondja.

– Ma hajnalban elraboltunk egy katonát.

– Egy katonát? – kérdezte ostobán az újságíró.

– Egy zsidó katonát – nyomta meg a szót Músza.

– Mi ebben a sztori? – A tévés lassacskán magához tért. – Éven--te sok katonát elrabol a Hamász.

– Mi nem a Hamász vagyunk. A katonát tévedésből raboltuk el, nem őt akartuk. Ezért ma reggel visszaszolgáltatjuk a hazájának.

-És?

-Ha leadják, megtudja a világ, hogy az iszlám harcosok nem válogatás nélkül rabolnak el embereket. Egy ezredes fiát szerettük volna elfogni, de sajnos nem sikerült. Ezt az ártatlan fiút azonban visszaadjuk.

– Még mindig nem értem, mi a jó ebben nekünk?

– Az, hogy élőben adhatják a katona kiszabadulását.

– Hol és mikor?

– Van tudósítójuk Haifában?

Músza pontosan tudta, hogy van, de ezt nem akarta a másik orrára kötni.

– Van.

-Bediktálom a GPS-koordinátákat. Írja?

– Persze.

A férfi lefirkantotta a tollba mondott számsort.

– Mégis, nagyjából merre van ez a hely?

– A tengerparton.

– Jó. Megbeszélem a szerkesztővel, és indulunk.

– Rendben. A rendőrséget pontosan fél óra múlva riasztom. Ha csipkedik magukat, elsőként érnek oda.

-Kösz – mondta szárazon a televíziós. – Valami egyéb? Üze-net, felhívás, követelés, ilyesmi?

– Semmi. Csak azt akarom, hogy lássák, nem vagyunk gonosztevők.

Músza megszakította a hívást, kikapcsolta a telefont, és az akkut is kivette.

Pontosan harminc percig ült a sziklán, és a tengert bámulta. Időközben megvirradt, az első sirályok vijjogva indultak a tenger fölé, hogy megszerezzék reggelijüket.

Amikor a fél óra letelt, Músza ismét bekapcsolta a telefont, azután beütötte a segélyhívó telefonszámát. Egy perc múlva női hang jelentkezett.

– Rendőrség. Miben segíthetek?

– A tengerparton sétálok éppen, és az előbb egy katonát találtam. A homokban hever.

– Kivel beszélek?

-Nem akarom megmondani. Én csak kijöttem madárlesre, az a szegény fiú meg ott fekszik a homokban.

– Hol van ez?

– Van nálam egy GPS, bediktálom a koordinátákat.

Músza választ sem várva elsorolta a számokat, azután kikapcsolta a mobiltelefont. A zsaruk rögzítenek minden hívást, ha a nő nem tudta felírni a számokat, majd visszahallgatják a felvételt. A készülékből kivette az akkumulátort, és zsebre vágta, a telefont pedig behajította a tengerbe.

Búcsúpillantást vetett az elkábított katona homokban heverő sziluettjére, majd a sziklákon ugrálva a kocsihoz sietett, és beült hátra.

– Indulj!

Zaid lenyomta a gázpedált, és a homokon meg-megcsúszva felkapaszkodott az aszfaltozott útra. Három percig déli irányban haladt, majd ismét egy földes útra fordult, és a parti sziklák árnyékában leparkolt.

Músza kiugrott az autóból.

-Fordulj orral az út felé, és ne állítsd le a motort! – vakkantotta oda, majd felszaladt a két szikla között felfelé kanyargó kiszáradt vízmosáson. A csúcs közelében lekuporodott, és hátát a kőnek vetve kényelmesen elhelyezkedett.

Inge alól erős távcsövet vett elő, és beállította a fókuszt. Némi igazítás után megtalálta, amit keresett. A látómezőben, jó másfél kilométernyire leshelyétől, megjelent az öböl szemközti partja és a fövenyen heverő katona alakja.

*

Az al-Dzsazíra furgonja nem sokkal fél nyolc előtt jelent meg a partoldal tetején.

Abu Músza jól látta, amint a platós Ford kisteherautó megáll a földúton, és egy magas nő kászálódik ki a vezetőülésből. Az asszony a meredély szélére ment, és végignézett a parton. A távcső keresőjében tisztán kivehető volt a pillanat, amikor a riporter teste megmerevedett. Észrevette a homokon heverő katonát.

A nő csak egy másodpercet tétovázott, és máris integetni kezdett a fülkében ülő férfinak, aki kamerával a vállán ugrott ki a kocsiból. A pasas bedugta a mikrofon zsinórját a kamerába, a nő pedig elhelyezkedett a látómezőben. Igyekezett úgy megállni, hogy mögötte teljes fenségében látszódjék a sötétkék tenger.

Músza látta, ahogy az operatőr feltartja hüvelykujját, a nő pedig beszélni kezd a mikrofonba, miközben időnként széles mozdulattal az alant elterülő föveny felé int.

A kocsi tetején nem látott antennát, így Abu Músza ajkát biggyesztve vette tudomásul, hogy itt bizony nem lesz élő adás. Sebaj, gondolta, éppen elég lesz az is, ha csak leadják majd a felvételt.

A távolban porfelhő jelent meg az út felett.

Músza leeresztette a látcsövet, és szabad szemmel követte a négy apró pontot, amint keresztülszáguldottak a parton. Amikor ismét belenézett a messzelátóba, már tisztán ki tudta venni a nagy sebességgel érkező Hummer terepjárókat. Természetesen nem rendőrségi járművek voltak, hanem a hadsereg jelzéseit viselték. Így is gondolta: a rendőrség leadja a drótot a seregnek, és majd azok mennek el a saját emberükért.

Abu Músza visszafordította a nézőkét a riporter felé, és örömmel fedezte fel, hogy már ők is észrevették a terepjárókat. A nő izgatottan mutogatott a közelgő járművek felé, miközben az operatőr ráfókuszált a port kavaró Hummerekre.

– Tűnjetek már el onnan! – sziszegte Músza.

Végre az al-Dzsazíra két munkatársa is észbe kapott, és lebuktak a száraz parti fű néhány magányos csomója mögé. Rájöttek, hogy ha a katonák felfedezik őket, aligha maradhatnak a közelben.

Músza tisztán ki tudta venni, hogy a nő és a férfi lehasalt a bokrok között, majd előrébb kúsztak a partoldal széléig, hogy fedezékükből is jól rálássanak az eseményekre. Talán hatvan– hetven méterre voltak a mozdulatlanul fekvő katonától.

A négy Hummer két perccel később a közelbe ért. Lassítottak, a menetoszlop felbomlott, a kocsik nagyobb térközt tartva szétszóródtak. Nagyjából ötven méterre a fekvő alaktól megálltak, és mindegyikből három-négy katona bújt elő, fegyverüket tüzelésre készen tartva körbepásztázták a vidéket, miközben két jármű tetőablakában is megjelent egy– egy géppuskás.

A konvojt vezető tiszt gesztikulálva kiadta a parancsokat, majd négyen a fövenyen heverő katonához siettek. Velük tartott egy szintén katonaruhát és oldalfegyvert viselő alak is, aki orvosi táskát cipelt.

Egy doki, gondolta elégedetten Músza.

Az orvos elérte a katonát, szemügyre vette, majd letérdelt mellé a homokba. Kezét az eszméletlen ember torkára tette, ellenőrizte a nyaki verőeret, van-e szívverése. Nyilván elégedett volt az eredménnyel, mert hátranézett, és intett a főhadnagynak. Többen odasomfordáltak az orvoshoz, és a tiszt is közelebb lépett hozzá.

A távolban parancs hangzott, és négy katona szaladt a földön fekvőhöz. Hordágyat vettek elő az egyik terepjáróból, és az ájult ember mellé tették a földre, majd a négy katona vezényszóra megemelte a testet...

Alig pár órával korábban Zaid és Nájef egy kisebb dinnyének megfelelő méretű üreget vájt a parti homokba, és egy műanyag szatyorral kibélelték. Ezután a gödörbe gondosan elhelyeztek fél tucat kézigránátot, amelyeknek a tetejére több száz rozsdás szöget és csapágygolyót terítettek. A gránátok közé mélyen benyomtak egy újabb kézigránátot, majd a biztosítókarikán erős drótot fűztek át, amelynek végét az eszméletlen katona derékszíjához erősítették. A fiú testét ezután a kész bombára fektették, és addig ügyeskedtek, míg a nadrágszíj és a kézigránát kioldója közötti drótot sikerült egészen rövidre és feszesre húzniuk. A fekvő test eltakarta az alatta elhelyezett pokolgépet. Ezért volt fontos, hogy a fiú végig eszméletlen maradjon: így egy véletlen fészkelődés nem indíthatta be a szerkezetet. Amikor a fiút a katonák a hordágyra emelték, a drót kirántotta a kézigránát biztosítására szolgáló karikát.

A térdelő orvos, a négy hordágyvivő, a főhadnagy és a közelben bámészkodó másik három fegyveres pontosan hallotta a semmi mással össze nem téveszthető kattanást, ahogy a kézigránát kioldott. Tulajdonképpen azonnal tudták, mi történt, de a reakcióik késtek.

Egy másodperccel később megmozdult az állókép.

Az orvos talpra ugrott.

A négyes elengedte az ájult katonát, aki a homokra zuhant.

A tiszt megfordult, és kiáltott valamit a Hummerek felé.

A bámészkodók a kocsik felé lendültek.

Azután fényes lángcsóva lobbant, és elnyelte az egész társaságot. Músza jól látta a nézőkében, amint a homokot jó negyvenméteres körzetben felveri a sok száz becsapódó szeg és vasgolyó. A robbanás hangja csak ezután jutott el hozzá.

Egy perc is eltelt, mire eloszlott a füst és visszahullott a földre a finom homok. A parton óriási kráter tátongott, átmérője nagyjából ötméteres lehetett. Kiváló!, ujjongott magában Abu Músza. A robbanószer pontosan akkora lyukat vájt, amint eltervezte. Néhány testrész hevert szerteszét, de élő ember nem látszott, akik a robbanáskor a közelben voltak, már nem éltek. A távolabb leállított terepjárók mellett álló katonákat a lökéshullám a földre teremtette, s csak most kezdtek feltápászkodni. Kábán elindultak a robbanás helye felé, hogy túlélők után kutassanak.

Remek, gondolta a szír, és a riportert kereste a távcsővel. A nő ott térdelt a parton, és kezét a szája elé kapva meredt a pokoli pusztítás nyomaira. Az operatőr mellette hasalt, és rendületlenül tette a dolgát: folyamatosan filmezett. Músza a legszívesebben csókot nyomott volna a homlokára örömében. Ez az, barátom! Vedd csak fel!

Mire visszafordult a part felé, a katonák már a kráter szélén álltak, láthatóan sokkolták őket az események.

Músza most egy nagyobbfajta távirányítót vett elő.

A csapágygolyókkal beborított négy gyalogsági aknából álló második csapdát a csaliként kitett katonától jó tizenöt méternyire, körkörösen ásták be a homokba, így azokat érintetlenül hagyta az első robbanás. A rombolást szemlélő katonák most éppen az aknasor mellett álltak.

Músza elfordította a kapcsolót, majd mosolyogva szemlélte, amint a homok az égbe szökik, és elsodorja a Hummerek addig még élve maradt személyzetét.

Búcsúpillantást vetett a riporterre és az operatőrre, azután felpattant és visszarohant a járó motorral várakozó Skodához.

– Tűnés innen!

4

Zemira kiszállt a sötétzöld Citroën C5-ösből, és a park felé indult. A fák az éjjeli vihar csapásait nyögték, mindenütt letört ágak hevertek, letépett levelek összehordott dűnéi tornyosultak. A nő hátra sem nézve megnyomta a távirányító gombját, mire a kocsi halkan felcsipogott, és záródtak az ajtók.

Belépett a parkba, ahol a kavicsos gyalogút átkígyózott a fák között. A sűrű, bokros részt választotta, ahol a valaha gondosan ápolt sövénylabirintus az elhanyagoltság miatt dús dzsungellé változott. Feltűnő sietség nélkül, mégis sebesen haladt át az örökzöldek kétméteresre nőtt, áthatolhatatlan falai között. Számos alkalommal járt már itt, jól ismerte az útvesztőt, és a fordulóknál fejből követte a jól betanult ritmust.

Bal, bal, jobb, bal, jobb, jobb, bal.

Tá-tá-ti-tá-ti-ti-tá.

A korhadófélben lévő zászlótartó oszlop az elvadult labirintus közepén állt. Zemira gyakorlott mozdulatokkal kaptatott fel a pózna oldalába ütött fokokon, és a sövény felett óvatosan kidugta a fejét, hogy körbepillantson.

Kétpercnyi szemlélődés után megállapította, hogy nincs mozgás a környéken. Nem követték. Legalábbis ami a hagyományos módszereket illeti. Indulás előtt gondosan átvizsgálta a ruháját, cipőjét, táskáját – még a fülbevalóját is. Nem talált sem poloskát, sem tradicionális nyomkövetőt, sem GPS-t. A mélygarázsban – amely reményei szerint leárnyékolta az esetleg a kocsiba helyezett nyomkövetőket – ugyanígy átvizsgálta az autót, de ebben a műveletben már nem bízott meg százszázalékosan. A kocsi nagy volt – amit pedig ő keresett, rendkívül apró is lehetett. „Sosem lehetsz benne biztos, hogy egy autóban nem maradt felfedezetlenül egy nyomkövető”, szinte most is hallotta Ruben hangját, ahogy a sivatagi kiképzőbázis vályogtéglából épült tantermének hűsében okítja a csoportot.

A kocsi mindig rizikófaktor.

Ezért is hagyta most a park szélén.

Lemászott az oszlopról, leporolta feszes farmerjét és hasított bőrből készült vékony, fekete zakóját. Megkerülte a sarkot, és ismét lekottázott egy sor fordulót.

Tá-ti-tá-ti-tá-tá. Bal, jobb, bal, jobb, bal, bal.

A csatornafedelet csaknem láthatatlanná tette a sűrű sás, ami az aranyhalas tavacska partján álló fűzfa alatt tenyészett. A nő felemelte a kovácsoltvas lapot. A feltáruló éjsötét akna betonperemén méltatlankodva tekergőző fekete meztelen csigákkal mit sem törődve lemászott a mélybe.

Elemlámpa villant a kezében, és az alagút peremén futó gyalogjárón elindult keleti irányba. Nem ment messzire. Talán százötven métert tett meg, azután egy rozsdás létrához ért, amelyen habozás nélkül felkapaszkodott. A fedelet óvatosan félrecsúsztatta, és kimászott. Egy a parkon túl épült ódon bérház építési törmelékkel és szeméttel teleszórt szűk világítóudvarában állt. A négyemeletnyi magasba nyúló szűk udvarra csak keskeny, tejüveges ablakok néztek. Vécék és fürdőszobák. Az udvar ezért volt biztonságos. Ki a fene akarna kinézni a vécéje ablakán?

Zemira lezárta a fedelet, rárugdalt némi törmeléket, majd az oldalajtón átment a társasház belső udvarára, onnan pedig az utcára vezető kapu felé indult. Még a világítóudvarban levette a bőrzakót, kifordította, és sötétbordó oldalával kifelé bújt bele. Orrára hatalmas napszemüveget illesztett, szőke haját pedig divatos, szürke ellenzős sapka alá gyűrte. Mikor újra az utcára lépett, már nyomokban sem hasonlított arra a nőre, aki jó kétszázötven méterrel arrébb, tíz perccel korábban lezárta a C5– öst.

Leintett egy taxit.

A sofőr hátra sem nézve hallgatta a bevásárlóközpont címét, és kilőtt. Zemira negyed órán keresztül bámulta az oldalablakon elsuhanó párizsi utcaképet, mialatt a kocsi felkaptatott a Montmartre-on, aztán legurult a déli oldalon, és belemerült az utcácskák tengerébe.

A nő a vezető vállára tette a kezét.

– Itt jó lesz.

– De azt mondta.

– Itt jó lesz.

A férfi vállat vont, és lehúzódott a járdaszegélyhez. Zemira előrenyújtott egy papírpénzt, azután a visszajárót meg sem várva kiszállt.

Cseréptetős, három-négy emeletes házak által közrefogott szűk utcában állt. Feltűnés nélkül körbepillantott, és belépett a szemközti sikátorba. Az első sarkon egy újabb keskeny átjárót választott, ahol már csak két gyalogos fért el egymás mellett. Behúzódott egy kapualjba, és öt percen át várakozott, de senki sem követte.

Miután biztonságban érezte magát, folytatta útját, és további öt perccel később benyitott egy parányi kávézó feltűnésmentes, kopott feliratú üvegajtaján.

A kocsmáros álmos tekintettel meredt rá, miközben egy pohár sört csapolt a bárpultnak támaszkodó férfi számára.

– Frédéric – bólintott oda a nő.

A csapos köszönésképpen visszabiccentett, aztán állával az oldallépcső felé intett. Zemira felsietett a galériára, és benyitott az első ajtón.

A szoba alig négyszer négy méteres volt, ablaka a szűk közre nézett, amelyen keresztül a nő az imént megérkezett. A falnál régi vaságy állt, szemközt egy kopott kanapé és a hozzá tartozó fotel, valamint egy kosztól ragacsos dohányzóasztal. A fal mélyedésében parányi főzőfülkét takart a félig elhúzott, kifakult függöny.

Zemira betette maga mögött az ajtót, és ráfordította a kulcsot. A férfi az ablaknál állt és cigarettázott. Sovány, aszkétakülsejű alak volt, száznyolcvan centiméteres magassága ellenére nem nyomhatott többet hatvan kilónál. Fején csillogott a csupasz bőr. Megfordult, és kifejezéstelen sötétbarna szemét az asszonyra emelte. Legalább ötvenéves volt, és ki is nézett annyinak; napbarnított bőrébe vastag ráncok képében ette be magát a szenvedés és az elmúlt évtizedek terhe.

– Nem követtek? – vetette oda köszönés helyett.

– Meddig kell még ezt csinálnom? – kérdezte ingerülten a nő.

– Szükség van rád.

– Szerdán azt mondtad, ez volt az utolsó!

– Sajnálom. Nem az én ötletem volt.

– Megmondtam, hogy vége! – sziszegte Zemira.

– Fentről kértek téged.

– Teszek rá.

– Szerintük még mindig te vagy itt a legjobb.

– Csakhogy én nem dolgozom. Felejtsetek el végre!

– Ne nekem mondd.

-Hát ki a fasznak mondjam?! Csak veled tartom a kapcsolatot.

– Hát. – védekezett a férfi. – Nem én találtam ki.

– Akkor mondd meg nekik, hogy kopjanak le!

A férfi felsóhajtott, és kinézett az utcára.

– Nem követtek? – ismételte meg a kérdést.

-Nem.

– Biztos?

– A szokásos utat használtam.

-Á, a labirintus meg a csatorna. nem túlzás kissé? – jegyezte meg szarkasztikusan a férfi.

– Miért lenne? Az a legjobb az egészben.

– Még sosem követtek. Talán mégis túlzás.

– Te tanítottál, Ruben. És te azt tanítottad, nem létezik olyan, hogy túlzott biztonság.

A férfi elnyomta a cigarettát, és másikat vett elő.

– Jól felmondtad a leckét.

-Leckét? – húzta el gúnyosan a száját a nő, és a falnál álló asztalkához lépett. – Nekem tanítanom kéne ezt a szakmát, nem pedig a leckét felmondani. Én vagyok a legjobb embered. Vagy nem?

– Párizsban igen.

– Konyakot?

– Kérek.

Zemira kitöltött két jókora pohárnyi italt, és leült a kanapéra a magáéval, miután a másikat a férfi kezébe nyomta.

– Szóval csak Párizsban?

– Sok a duma – ivott bele a férfi a konyakba, és letelepedett a fotelba. – Nem kell tudnod.

– Igaz – bólintott a nő megadóan, aztán körbemutatott. – A szoba?

– Tiszta. Ellenőriztem.

– Oké. Mit akarsz?

– Tel-Aviv válaszolt.

– És mit mondtak?

– Gratulálnak a Hamdi-ügy lezárásához.

– Köszönöm – mondta a nő unottan. – Bár nem tudom, mi tartott nekik eddig, már vagy három hét eltelt azóta.

-Tovább is van – játszott a poharával Ruben. – Nem örülnek a jelentésnek, hogy Ben.

– Ben alkalmatlan a terepmunkára.

-Nem tudom. Nem ismerem. Nem én képeztem ki.

– Akkor higgy nekem.

-Én hiszek – vont vállat a férfi. – A központ azonban tamáskodik.

– Miért?

– Ben egy tábornok fia.

– Már tábornok? Azt hittem, ezredes. Egyébként teszek rá. – Ivott egy nagy kortyot. – Izrael sosem lett volna naggyá, ha elsősorban a családi kapcsolatok számítanának.

-Ez ostobaság – legyintett a cigarettával derűsen a férfi. – Izrael mindig is éppen a családi kapcsolatokra épült.

– Én nem így kerültem képbe.

– Te nem. De attól azért a rendszer még így működik.

– Akkor ez nem jó rendszer.

Ruben most már türelmetlenül intett.

– Nem azért vagyunk itt, hogy a rendszert vitassuk meg.

– Nem is. Mit akar Tel-Aviv?

– Hogy írj új jelentést Benről.

-Nem – rázta meg határozottan a fejét az asszony. – Tétovázott, amikor a helyzet új, az előre rögzített tervnél sokkal jobb megoldásokat kínált, nem ismerte fel a helyzetet, nem volt kreatív. És végül szembeszegült a parancsokkal.

– Értem. De.

– Nincs de. Nem írok új jelentést.

A férfi beharapta az alsó ajkát.

– Kellemetlen helyzetbe hozol, Zemira.

-Magadat hoztad kellemetlen helyzetbe, Ruben! – A nő mérgesen a karfára csapott. – A fenébe is! Írj te új jelentést, ha nem tetszik a mostani. És mondj már nekem végre valami nevet! Röhejes, hogy mióta ismerlek, Rubennek szólítalak. Tizenegy hosszú éve! Még kefélés közben is így kellett hogy szólítsalak! Mi a valódi neved?

A férfi elvigyorodott, és a nő combjára tette a kezét.

– Ha már a kefélés került szóba.

-Most nem! – lökte le a kezet a nő. – Megjött. Nem akarom. És ne vidd félre a témát! Mi a neved?

– Szólíts, ahogy akarsz.

– A balfasz megfelel?

– Ha ettől jobban vagy. Szóval?

– Mit szóval?

– Megírod a jelentést?

– Már megírtam.

– Ha mégis az lesz a parancs.

-Akkor majd megtagadom! Különben is: befejeztem, tehát teszek a parancsra.

– Zemira!

-Nem lövetem agyon magam egy művelet közben csak azért, hogy egy otthoni tábornoknak attól legyen erekciója, hogy ügynök a fia. Téma lezárva.

Ruben egy ideig nem válaszolt. A konyakot iszogatta, és hagyta, hogy a nő lehiggadjon. Pár perc múlva újra megszólalt.

– Hamdi halálát a franciák öngyilkosságként kezelik.

– Valóban?

– Igen. Nagy ötlet volt az a búcsúlevél.

– Kösz – bökte ki a nő még mindig morcosan.

– Hogy jutott eszedbe?

-Nem is tudom. A terv az volt, hogy kifaggatom, és agyonlőjük. De másként alakult. Megláttam, hogy fürödni készül. Eszembe jutott, hogy van nálam egy könyve, mert a dedikálás volt a bejutáshoz a fedőtörténet. Aztán meg ott voltak a felkészülés időszakából származó jegyzeteim. Pár mondat motoszkált bennem, és összeállt a kép.

Ruben új cigarettára gyújtott.

– Kérsz egyet?

– Aha – a nő is rágyújtott. Mélyen leszívta a füstöt. – Még mindig letéped a Camel talpát?

-Le – a férfi a hamutartóra mutatott, amelyben öt-hat füstszűrő hevert.

– Rákot kapsz.

-Majd felnevelem. Egy szó, mint száz, a franciák megették a történetet.

– Remek. Mi van Hamdi társaival?

– A hírszerzés szerint leálltak. Idealista kölykök. Hamdi volt az ész, és Salima a motor. Mostanra mindketten halottak.

-Feloszlanak?

-Nem találkoztak Hamdi halála óta. Megijedtek.

– Akkor a bomlasztás sikerült.

-Úgy tűnik. Ha így marad, talán nem kell mindegyiket elintézni.

– Értem. És Hamdi jegyzetei?

-Megnézték a specialisták. Kurvára közel volt – támasztotta egymásnak az ujjait elgondolkodva a férfi. – A szakértők szerint néhány héten belül tényleg meg tudta volna csinálni a vírustörzset, és kellően stabilan tudta volna tartani pár napig, míg a célterületre juttatják. Salima bombája pedig teleszórta volna vele a várost.

– Melyiket?

-Még nem jelölték ki. De alighanem Tel-Aviv volt a célpont.

Zemira elnyomta a cigarettáját.

– Miért mondod ezt el nekem? Nem szoktál az eredményekről is tájékoztatni. Csak azért nyalod a seggem, mert megint akarsz valamit. Na, ki vele! Miért hívtál ide?

– Új feladatunk van.

A nő szárazon, idegesen felnevetett.

-Feladatunk? Mármint nekünk? Nem, barátom. Neked. Neked van új feladatod.

– Kellesz hozzá.

-Kapjátok be! Kiléptem. Tíz évet dolgoztam neked Franciaországban. Nézd, Ruben, elfáradtam. Azt akarom csinálni, ami eddig a fedőtörténetem volt. Megszerettem ezt az életformát. Elég volt a föld alatti világból, érted? Elég! Normális életet akarok! Azt az életet akarom, amit napközben amúgy is élek. Ezt akarom végérvényesen!

A férfi mosolyogva nézett rá.

-Ennyi? Befejezted?

– Be.

– Innen nem léphetsz ki csak úgy. Valójában soha senki sem lép ki.

– Miért is nem lepődöm meg?

– Érdekelni fog az ügy.

A nő megérzett valami felhangot, amitől kirázta a hideg.

– Mi a fenéről beszélsz? – kérdezte óvatosan.

Ruben a zakója zsebéből barna borítékot vett elő, és fotókat szórt belőle az asztalra.

– Ő az. Abu Músza. Láttad már valaha?

Messziről készült, kissé szemcsés fénykép került Zemira kezébe. Beesett arcú, borostás arab fickó látszott rajta, aki fekete zakót viselt, meg egy izzadságfoltos inget. Haja csapzottan tapadt a fejére. Talán negyvenéves lehetett.

-Nem rémlik – rázta a fejét. – Mi közöm hozzá? Mit kellene tudnom róla?

– Terrorista. Annak a csoportnak az egyik szárnyát gyűjtötte maga köré és önállósította, amelyiket évekkel ezelőtt Hamdi fogott össze. Már azt hittük, ők is végleg befejezték és sikerrel jártunk, de most úgy véljük, Músza nem nyugszik.

– Mire alapoztok?

– Fegyvereket akar venni. Az oroszok nem adnak neki, mert egyszer átverte őket, és nem fizetett. Az is csoda, hogy még él egyáltalán. Az FSZB éppen annyira nem viccel az ilyen ügyekben, mint a nagy előd, a KGB. Ezért most Músza idejön.

– Párizsba?

– Igen. Az egyik hadiipari cég szóba állt vele. Pontosabban annak egy közvetítője, bizonyos Henry Jorre. Ismerős a pasas előttünk is. Igazság szerint néha mi is veszünk tőle ezt-azt.

– Mi? Mármint Izrael? Egy szabadúszótól?

-Miért ne? – mosolyodott el a férfi. – Ha napvilágra kerülne az üzlet, a partnercég bármikor mondhatja, hogy hivatalosan fogalma sem volt arról, mit művelt, kivel tárgyalt az elvileg független alkusz.

– Ez hülyeség.

-Az. De jogilag támadhatatlan. Nos, Músza ezzel a Jorre– ral tárgyal majd.

– Nocsak. És mit akar?

– Páncéltörő rakétákat és robbanóanyagot.

– Mennyit?

– Pár Mistralt és vagy negyven kiló plasztikot.

– Hogyan használná a Mistralt?

-A kétszemélyes, állványos változat érdekli. Úgy látszik, mostanában nem fér hozzá kisebb, praktikusabb fegyverhez.

– Értem... Repülőgépekre utazik?

– Szerintünk igen. Leszálló utasszállítók ellen nagyon eredményes lehet ez a típus. Mint Dárfúrban. Csak felteszed egy kisteherautóra, megállsz a pálya végétől egy-két kilométerre egy utcában, felhajtod a ponyvát, aztán amikor elmegy feletted egy Boeing. Bumm! A plasztikot meg nem kell ragozni, igaz?

A nő ismét cigarettáért nyúlt.

– Háttér-információk?

– A borítékban. Legalább négy merénylet írható a számlájára. Úgy két hónapja Jakartában dobott kézigránátokat egy diszkóba. Tizenhárom halott és vagy húsz sebesült. Itt lekapta egy biztonsági kamera kint, és bent a diszkóban is. Előtte pedig Athénban lőtt le egy rendőrt.

Zemira a levegőbe fújta a füstöt.

– Athén? Jakarta? Miért érdekli ez az ember Tel-Avivot?

– Azért, amit tegnapelőtt követett el.

– Tegnapelőtt? Ilyen friss a dolog? Fontos lehet, ha máris itt vagy. Szóval, miért is érdekes a pasas?

– Mert most Tel-Aviv volt a célpont. Keveset tudunk róla, szinte semmit. Információink szerint szír lehet, de ez sincs még igazolva. Biztos, hogy a pályafutása alatt már találkoztunk vele, csak nem tudjuk, hogy ő volt az. Állítólag a kétezres évek elején volt köze izraeli merényletekhez is, ám aztán valamiért eltűnt. Majd egyszer csak a közelmúltban jött Jakarta, Athén, meg ki tudja, még mi! Nem tudjuk, merre járt a közbenső hatnyolc évben. Most pedig újra feltűnt.

– És mit csinált?

-Elrabolt egy közlegényt, aztán aláaknázta a testét. Ezt követően felhívta a rendőrséget, hogy egy katona hever a parton. Amikor megjöttek érte a terepjárók, felrobbantotta a fiút és a mentőcsapatot is. Kilenc halott, négy sebesült. És az egészet felvette az al-Dzsazíra.

– Azok meg hogy kerültek oda?

-Músza először nekik telefonált. Mit mondjak? Elég kellemetlen volt a tévében látni, amint a katonáink gyerekként sétálnak bele a csapdába, aztán meg csak úgy röpködnek a kezek és a lábak.

– Leadták az egészet?

– Nem merték. De mi megszereztük a vágatlan verziót is. A miniszterelnök tajtékzik, és Músza fejét követeli.

– Biztos, hogy ő volt?

– A telefonhívásból származó felvétel hangmintája szerint igen. Informátorok is ezt erősítették meg.

– Tehát bosszút állunk.

-Nem egészen. Megelőző csapás. Músza ugyanis megint valami nagy dobásra készül ellenünk.

– A forrás?

-Nem kell tudnod.

– Igaz – bólintott a nő.

– Tényleg nem ismerős neked ez a fickó? – nézett fel Ruben.

– Miért lenne?

– Gondoltam, talán nézel híradót néha. Tudod, a mi szakmánkban ez alapkövetelmény.

– Nem mondod! – nézett tettetett csodálkozással főnökére az asszony. – Most hallom ezt először. Én meg elismétlem: már nem dolgozom neked. Szóval, miért kellene emlékeznem a pasasra?

– Mert bevonja a sajtót. A legutóbbi merényletnél, Jakartában is előre értesített egy tévéállomást. Azok a mocskos keselyűk pedig élőben adták, ahogy a levegőbe röpül a diszkó.

– Nem adták le a drótot a rendőrségnek?

– Eszükben sem volt. Nézettség mindenekelőtt. Azzal védekeztek, hogy nem hitték, hogy tényleg megteszi a névtelen bejelentő azt, amivel fenyegetőzött.

Zemira megrázta a fejét.

– Nem rémlik.

– Végül is nem csoda. A CNN és a Reuters nem adta le az anyagot. Beléjük még szorult valami tisztesség. Szóval a barátunk nem kapott akkora nyilvánosságot, mint szerette volna, de sajtóberkekben Músza ismertté vált. Minden szerkesztő nyálcsorgatva nézi a telefont, és reméli, legközelebb az ő irodáját hívja fel az a rohadék. Most pedig, az al-Dzsazíra– sztori után az egekbe fog szökni az ismertsége.

– Tehát egy celeb terrorista.

-Nagyjából. 2010-et írunk, már ilyen is van. Habár bin Laden óta már ez sem igazán újdonság.

– Mi közöm van ehhez az egészhez?

Ruben hátradőlt, és nyitott tenyérrel végigsimított kopasz feje búbján.

– Egy hét múlva érkezik Músza Franciaországba. Pluszmínusz három nap. A legendája szerint egy észak-afrikai ország, talán Egyiptom nevében tárgyal. Afféle puhatolózás, hogy milyen feltételekkel adnák el az árut. Azonnal az eladóval szeretne tárgyalni, de nem mer csak úgy besétálni.

A nő bólintott, és hátradőlt ültében.

-Nos, elmondtad. Meghallgattalak, mert ilyen jó fej vagyok. Azt mondtad, érdekelni fog az ügy. Hát, rossz hírem van. Kurvára nem érdekel.

– És itt jön a képbe ez az ember – folytatta a férfi zavartalanul, miközben egy újabb fotót csúsztatott át az asztalon.

Zemira egy pillantást vetett rá, és kiszaladt a vér az arcából.

– Ez valami hülye vicc?

– Ismered, igaz?

– Pontosan tudod, hogy ismerem, baszd meg! – csattant fel Zemira, és felpattant a kanapéról. Idegesen az ablakhoz ment, és lenézett a sikátorba. Egy perc múlva megfordult. – Szívatsz.

Ruben szárazon felnevetett.

-Nem.

– De hát ő. képtelenség!

– Mondtam én egy szóval is, hogy ő benne van?

– Miért? Nincs.? Akkor meg egyáltalán nem értem!

Ruben megkopogtatta az asztalon heverő fotót, amely egy férfit ábrázolt.

-Victor Jacquard nem tudja, hogy Músza kicsoda. Az ő számára ez az ördög csak egy ismeretlen ügyfél. Egy üzletember, aki személyi védelmet akar a franciaországi tartózkodása idejére. Abu Músza valószínűleg nem is ezen a néven lépett vele kapcsolatba. Jacquard-nak, mint azt te tudod a legjobban, biztonsági cége van. Fiatal vállalkozás, minden üzletre szüksége van. Csak a testőrséget adja Músza mellé. Csak a testőrséget!

Zemira kezében remegett a cigaretta.

– Mit akarsz, Ruben?

– Abu Músza részletes programját.

– Ki akarjátok nyírni?

– Még nem tudjuk. De alighanem igen.

– Mi lenne ebben az én feladatom? Tegyem jégre Múszát?

– Nem. Szerezd meg Jacquard-tól Músza részletes programját. Találkozók, időpontok, útvonalak.

A nő hideg tekintettel nézte a férfit.

– Ha meghal az, akit véd, a cégének vége.

-Nem feltétlenül – fújta a mennyezet felé a füstöt Ruben. – Talán leeshet neki valami nagy megrendelés. Külföldről. Hm? Ám ezzel még amúgy is ráérünk foglalkozni. Majd keresünk valami megoldást. De először is: szerezd meg az adatokat!

Zemira megrázta a fejét.

– Nem megy. Ezeket az információkat elzárva tartja. Még velem sem beszél róla.

– Veled? – hökkent meg Ruben. – Akivel naponta együtt van?

– Igen! Képzeld, még előttem is titkolózik. Ez a szakmája lényege.

– Találj ki valamit, hogy.

– Nem! – kiáltott fel hevesen a nő. – Értsd már meg, hogy az eltelt évek alatt egyetlenegyszer sem beszélt a folyamatban lévő munkájáról! Mindig csak annyit mondott, amennyiről úgy vélte, tudhatom, vagy inkább tudnom kell ahhoz, hogy ne legyek túl kíváncsi. Csak csepegtette az információt. Miért kezdené éppen most a kitárulkozást?

– Akkor is.

– Az irodájába bármikor bemehetek, de a dokumentumok, a dossziék a páncélszekrényében vannak. Sosem felejti el elpakolni őket. Talán törjem fel a széfjét?

– Nem jó, rájönne, hogy valami baj van az ügyféllel. Vedd rá, hogy elmondja!

– Mégis hogyan?

– Mit tudom én! Feküdj le vele, és csinálj valami olyan mutatványt, amit már régen szeretne, oldd meg, nem érdekelnek a részletek! Csak legyen meg az a program!

Zemira rátenyerelt a fotel karfájára, és közelről belenézett a férfi szemébe.

-Értsd meg! Nem tudok a munkájáról! Nagyon komolyan veszi a titoktartást.

– De hát mindennap ott vagy vele!

– És mégsem tudok szinte semmit.

Ruben végre felfogta, hogy a nő komolyan beszél. Elgondolkodva simogatta az állát.

– Tehát neked nem mond semmit.

-Nem.

– Hát másnak?

A nő a füstön át megütközve nézett a főnökére.

– Kire gondolsz?

– Munkatárs? A cég alkalmazottai?

-Csak az fogja tudni a részleteket, aki Múszát testőrként kíséri majd.

– Őt meg lehet környékezni?

-Nem hiszem. Victor olyan embereket alkalmaz, akár a nácik.

– Nácik? – hökkent meg Ruben.

– Úgy értem, olyanok, mint a nácik. Legalábbis így tudom elképzelni a Hitlerjugendet. Magasak, kemények, hallgatagok. Victor minden embere igazi testőr. Nem hiszem, hogy hajlandó lenne bármelyik is elárulni. Amint megkörnyékeznénk valamelyiket, azonnal jelentené Victornak.

– A szentségit. Szülők?

– Vidéken, Le Havre-ban. Pár hetente látogatják, de nem túl mély a viszonyuk, és munkáról szó sem esik.

– Rokonok?

– Meghittebb kapcsolatban egyikkel sincs.

– Barát?

– Munkában nem ismer tréfát. Nem beszél velük erről.

– Szerető?

– Szerető? Hah! – nevetett fel az asszony. – Még hogy szerető! Victor a hűség mintaképe. Ráadásul miattam időnként ti is ellenőrzitek, vagy nem?

Ruben a körmét piszkálta.

– Néha.

– És? – nézett rá a nő kutatón. – Van szeretője?

– Nem tudunk róla.

– Na, ugye!

A férfi idegesen dobolni kezdett az ujjaival.

– Valakinek pedig lennie kell, akinek megnyílik. Akinek elmondja a legbelsőbb titkait.

– Már miért lenne ilyen?

– Mert mindenkinek van.

A nő már éppen tiltakozni akart, de aztán mégis belegondolt a Ruben által mondottakba, és elharapta a mondatot. Kék szeme hidegen, elgondolkodva nézte a kopasz férfit.

– Lehet – mondta ki végül halkan.

– Örülök, hogy megértetted.

– Oké. és most?

– Meg kell találnunk azt, akivel őszintén beszél.

– Senkivel sem beszél őszintén.

– Senkivel, akiről tudnál – vélte a férfi.

– Ugyan már! Évek óta ismerem.

– Akkor gondolkozz! Ki lehet az?

– De ha nincs ilyen!

– Szülők?

– Már mondtam. Ne kezdjük újra!

Ruben könyörtelenül folytatta.

– Testvér?

-Nincs.

– Barátok?

-Victornak nincsenek barátai. Legalábbis a szó klasszikus értelmében véve nincsenek. Csak haverok. Ivócimborák arra a néhány alkalomra, ha egyáltalán elmegy otthonról.

– Mi lehet még? – gyötörte az agyát Ruben. – Régi barátnő?

– Tudnék róla.

– Sporttárs, csapattárs?

-Csak fallabdázik. Egy unalmas alakkal. Ki nem állhatja, de szeret vele játszani, mert nagyjából egyforma a tudásuk.

– Iskolatárs?

-Nem hiszem, hogy. – Zemirában benne szakadt a mondat, és a tekintete a távolba révedt.

– Nos? – harapott rá azonnal Ruben, aki megérezte a hangulatváltozást.

– Hm? – rázkódott össze a nő.

– Ki jutott eszedbe?

– Chantal.

– Az meg ki?

Zemira megcsóválta a fej ét.

-Nem is tudom a vezetéknevét – motyogta maga elé csodálkozva a nő. – Csak annyit, hogy Chantal.

– De ki az?

– Victor régi barátja. Együtt jártak egyetemre.

– Megdugta?

-Nem. Plátói kapcsolat volt. Barátok.

– Vagyis nem jött össze neki.

-Ne légy már ilyen rohadt cinikus! Lehet férfi és nő között pusztán barátság is, nem?

– Persze – vont vállat a férfi. – Miután keféltek. Vagy előtte.

– Néha undorodom tőled.

-Nem baj. Ezért is fizetnek. Szóval? Tovább!

Zemira a szavakat kereste.

-Nem tudom, hogy ő alkalmas-e rá. Chantal afféle lelki szemetesláda Victor számára. Évek óta nem is találkoztak.

– Tessék?!

-E-mailben tartják a kapcsolatot. Meg néha beszélnek telefonon.

– Hol lakik a nő?

– Itt. Párizsban.

– Itt?! És nem találkoznak?

-Úgy tudom.

-Itt lakik Párizsban, és szerinted nem randiznak? Hülye vagy? Átvertek, Zemira. Biztos, hogy találkoznak.

A nő elrévedt, végül megrázta a fejét.

-Victor egész napja nyitott könyv előttem. Ismerem a határidőnaplóját. Tudok a találkozóiról.

– De nem tudsz arról, hogy azokon mit beszélnek? – nézett rá kétkedve Ruben.

– Tényleg nem.

– Aha. térjünk vissza erre a Chantalra. Ha valóban annyira megbízik benne, biztos, hogy találkozgatnak.

Zemira töprengve ingatta a fejét.

-Nem tudom. Lehet. Végül is Victort én sosem ellenőriztem. Minek is tettem volna?

– Oké, lépjünk tovább! Tehát csak Chantal maradt?

– Nem jut eszembe más. Most nem.

– Miért hiszed, hogy ő alkalmas lehet?

– Egy szóval sem mondtam, hogy alkalmas lehet! – csattant fel a nő. – Csak nem tudok mást. Az összes általam ismert ember közül ő ismeri a legrégebben Victort. Illetve az, hogy ismert, az erősen túlzás, mivel még sosem láttam. Victor ennyire titkolózik. Még sosem futottam össze azzal a nővel. Ha valakinek, hát talán neki van esélye, hogy ki tud húzni belőle valamit.

Ruben a térdére csapott.

– Helyes. Próbáljuk meg!

– De nem biztos.

– Egyetlen hetünk van! Pillanatnyilag ez a legjobb esélyünk.

– Ha gondolod.

– De elkaphatjuk akár Victort is, és megkínozhatjuk, hogy elárulja az információt – mondta szenvtelenül Ruben. – Nagyjából ez a B terv.

Zemira szeme összeszűkült.

– Lapozzunk!

-A kérdés az tehát – morfondírozott a férfi –, hogyan vegyük rá Chantal akárkit arra, hogy megszerezze nekünk az információt.

-Nem tudom.

– Van családja?

-Amennyire tudom, van egy nagy fia. Meg egy kisebb gyerek. Azt hiszem, kislány.

– Helyes. Mit tudsz még róla?

-Férjezett. A pasas valami gyárban dolgozik. Chantal fogorvos. Egy belvárosi rendelője van, elég jól megy. Vélhetően a sokszorosát keresi, mint a férje. Nagyjából ennyi.

– Boldog a házassága?

– Honnét tudjam?

A férfi elengedte a megjegyzést a füle mellett. Az órájára nézett.

– Mi legyen?

– Kerítsük be?

– Szorít az idő. A leggyorsabb módszert választjuk.

– Mire gondolsz?

– Megzsaroljuk.

– Mivel?

– Megfenyegetjük, hogy baja esik.

Zemira szárazon felnevetett.

– Ez nem Damaszkusz vagy Kairó, barátom. Ez itt Párizs. Máshogy működnek az emberek, nem tojnak be az első fenyegetésre. A nő, már amennyit én tudok róla, önálló, öntudatos, jól kereső. Igen nagy eséllyel az első rossz szóra a zsarukhoz fordul, és ránk hoz egy egész ügyosztályt. Kell ez nekünk egy művelet közepén?

Ruben hümmögött egy sort.

– Akkor maffiamódszer.

– Nevezetesen?

– Elmondjuk, hogy felgyújtjuk a rendelőjét, ha.

-Ez ugyanaz. Ugyanaz, mint a baja eshet szöveg. Találj ki mást!

– Ráuszítunk egy hímringyót, és lefotózzuk őket az ágyban. Ez mindig beválik.

Zemira elhúzta a száját.

– Tipikus férfigondolkodás.

– Amennyiben?

– Egy szexvideóval akarsz rávenni egy anyagilag független nőt arra, hogy elárulja a legjobb barátját? Mit mondanánk neki? Megmutatjuk a férjednek, ha nem árulod el nekünk Victort?

Ruben hidegen bólintott.

– Valami ilyesmire gondoltam.

– Tudod, mit tenne? Kiröhögne. Elmondaná Victornak és a férjének is. Kicsit sírna otthon, megbánást mutatna, és a férje már meg is bocsátana, főleg miután végiggondolja, hogy az asszony sokkal többet keres, és ha kiteszi a szűrét egy félrekefélés miatt, éppen ő nem fog megélni. Esetleg kicsit csapkodná az ajtót, de ennyi. Aztán elkezdené sajnálni a nőt, akit így befűztek. Victor meg átmenne ellentámadásba. Szóval egy anyagilag független nőt házi pornóval zsarolni. Hülyeség.

– Akkor mivel lehet rá hatni?

-Nem tudom.

-Máshogy kérdezem. Hogyan lehet hatni egy ilyen független asszonyra?

– Csak a gyerekein keresztül – vágta rá gondolkodás nélkül Zemira az első ötletet, ami eszébe jutott. Azonnal meg is bánta, amint belenézett a főnöke szemébe.

-Akkor a gyerekeivel fogjuk megzsarolni – jelentette ki halkan a férfi.

– Hogy te mekkora szemét vagy!

– Igen, de ez most mindegy. Láss hozzá!

– Én?

– Ki más? Deríts ki mindent Chantalról, aztán kerítsd be! Klasszikus műveletre van szükség, Zemira. Van rá három napod. Talán.

5

Benjamin Sentenac rettenetesen mérges volt, és elsősorban önmagára. Ahogy kifordult a DCRI, a Direction Centrale du Renseignement Intérieur, azaz a Belföldi Hírszerzés Központi Igazgatósága épületéből, és a rue de Villiers keskeny járdájára lépett, már jól tudta, hogy hibázott. Ismételten nem nézte, hogy kinek, mit és mikor mond, márpedig több mint két évtizedes pályafutása során nemegyszer tapasztalhatta, hogy a vezetés nem mindig nyitott a kritikára. Hiába volt igaza az iménti értekezleten is, hiába mutatott rá az igazgatóság ténylegesen létező biztonsági résére, sajátos stílusával, túlzott vehemenciájával ismét csak elterelte a figyelmet valódi mondanivalójáról. Az értekezlet résztvevői csupán annyit jegyeztek meg: Sentenac már megint kilóg a sorból és akadékoskodik.

– A kurva életbe! – dörmögte az orra alatt, miközben kinyitotta a szürke Nissan Note ajtaját, és becsusszant a volán mögé.

Lehajtotta a napellenzőt, és fáradtan belebámult a tükörbe. Negyvenhét éves, űzött küllemű, beesett arcú férfi nézett rá vissza. Szürke szeme körül sötét karikák éktelenkedtek, haja pedig, mely már erősen őszbe hajlott, a halántékánál ritkulni kezdett. Pár héttel korábban ezért is vágatta egészen rövidre, hogy kevésbé legyen szembetűnő a kopaszodása.

Nem indított, helyette nagyot csapott a kormányra. Elege volt a sok dilettánsból, és egyben saját ostobaságából is. Igazából magára volt mérges. Az a fickó, akit a minisztérium küldött erre a fontos tanácskozásra, megdöbbentette a tájékozatlanságával – de hát ezt már igazán megszokhatta volna. Már-már kezdte volna újra felpörgetni magát, amikor valaki a kocsihoz lépett, és megkocogtatta a jobb oldali ablakot. Sentenac meglepetten felpillantott. A járdán a harmincas évei közepén járó, méregdrága sötétkék öltönyt viselő férfi állt, jobbját hanyagul nadrágja zsebébe dugta, míg ballal könnyedén intett a kormány mögött ülő vezetőnek. Sentenac leengedte az ablakot.

– Igen? Még nem áztattam el magam eléggé?

A járdán álló alak felnevetett, de hangjában nyoma sem volt a vidámságnak. Maxim Dutriet, Sentenac főnöke, igazi karrierista volt. Míg Sentenac megjárta a hírszerzés szinte valamennyi létrafokát, ő jó iskolákat végzett, és gyümölcsöző politikai kapcsolatokat épített ki. Amikor Sarkozy elnök elhatározta a hírszerzés központosítását és egyfajta francia FBI létrehozását, nem sokan hittek az ötlet életképességében, ám az elnök keresztülvitte akaratát, és 2008 nyarán a DST és a DCRG összevonásával létrehozta az új szuperszervezetet. Sentenac mint a DST régi, tapasztalt ügynöke került az új közegbe, míg Dutriet-t egyenesen a minisztérium delegálta. Ezek után senkit sem lepett meg igazán, amikor a két jelölt közül nem a sokat látott tereptiszt, hanem az államtitkár egyik bizalmasának számító jogász kapta meg az osztály vezetését. Még maga Sentenac sem csodálkozott, a hírszerzés berkeiben eltöltött évtizedek alatt alaposan megizmosodott cinizmusa előre felkészítette erre a lehetséges fordulatra is. „Mindig jobban rosszabb lesz”, szokta mondogatni: rendszerint igaza is lett.

A rossz kezdés ellenére azonban a közös feladatok végrehajtása során a két férfi meglepően korrekt munkakapcsolatot alakított ki. Dutriet eléggé intelligens volt hozzá, hogy ne kérdőjelezze meg Sentenac szakmai véleményét, míg Benjaminnek volt annyi esze, hogy az erőviszonyokat jól felmérve meg se forduljon az agyában az ötlet, hogy fúrni kezdje Dutriet-t – legalábbis a Sarkozy-éra alatt semmiképpen sem. Így aztán, mivel mindketten hamar felmérték, hogy nem veszélyesek egymásra, sajátos bizalom alakult ki közöttük. Mint általában az államigazgatásban, a hírszerzés berkein belül is igen ritka volt az olyan kolléga, akinek nyugodtan hátat lehetett fordítani. Mivel egymásban ilyen bizalmasra leltek, viszonyuk odáig fejlődött, hogy közös ellenségeikkel az utóbbi időben már együtt számoltak le. Persze ezek a közös ellenségek a DCRI munkatársai esetében is – mint az állami bürokrácia bármely más hivatalánál – jobbára belső ellenségek voltak: magasabb székre aspiráló tehetségtelenek, felülről érkező ejtőernyősök, vagy éppen más igazgatóságok egyszerű téglái. Párizsban, akárcsak a világ más vezető bűnüldöző ügynökségeinél, a beosztottak és a vezetők idejének – és ezáltal a hírszerzési kapacitásnak – jelentős része a belső harcokra tékozlódott el.

Maxim Dutriet ugyanazon az értekezleten töltötte az elmúlt két órát, mint Sentenac, csak éppen neki megvolt az a képessége, hogy lakatot tegyen a szájára, ha az érdekei úgy kívánták. Nem úgy Benjamin. Ki nem állhatta a dilettantizmust és az ostobaságot. Márpedig ez a kettő társadalmi berendezkedésre és földrajzi elhelyezkedésre tekintet nélkül mindig is jellemezte az állam hivatali szervezeteit.

Dutriet az órájára pillantott.

– Gyere, Benjamin, szállj ki!

– Minek?

– Meghívlak egy kávéra.

– Már négyet ittam.

– Sosem kapsz infarktust, ha nem iszol elég kávét – vont vállat Maxim, és hátrébb lépett, hogy elengedjen a járdán egy babakocsit.

-Hah! – hördült fel Sentenac. – A mi szakmánkban még soha senki sem kapott infarktust, igaz?

– Eleget hisztiztél. Gyere!

Dutriet megvárta, míg Sentenac kiszáll az autóból.

– És most?

– Erre!

Maxim a kényszeredetten melléje szegődött Sentenacnak kiadós tempót diktálva átment az úttesten, majd a boulevard du Chateau-n haladva kiértek a boulevard Victor Hugóra. Az Amerikai Kórház tömbje mellett parányi kávézó bújt meg a sétány fái alatt. Az osztályvezető habozás nélkül belépett a presszóba, amelyben mindössze hat, karcsú bárszékekkel körbevett, magas lábon álló kerek asztalka állt. A hely üres volt.

– Két hosszúkávét! – intett oda a pincérnőnek, majd a leghátsó asztalhoz kalauzolta Benjamint.

Az ügynök felkászálódott a székre.

– Kényelmetlenebb helyet nem tudtál választani?

– Anyámhoz mégse vihettelek – húzta el a száját Dutriet.

Egy szót sem szóltak, míg néhány perc múlva a nő le nem tette eléjük a két kávét. Amikor a lány távozott, Sentenac feltépte az egyik apró tasakot, és lassan pergetni kezdte a kristálycukrot a kávéjába.

– Hallgatlak, Maxim.

– Elbasztad.

– Az értekezletet?

– Azt.

– Tudom.

– Kitörölhetem vele, hogy tudod. Megint rólad szólnak majd a következő hetek, nekem meg majd rágják a fülemet fentről, hogy fékezzelek meg.

– Sajnálom.

– Cseszhetem a sajnálatodat is – legyintett Dutriet. – Kellemetlen helyzetbe hoztál. Tulajdonképpen mi bajod?

– Hogyhogy mi bajom?

– Egyszerűen csak a megbeszélés közepén feldobod a témát, hogy valaki súg a Paris Matchnak! Ez így nem megy, Benjamin. Nem ez a protokoll ilyen esetben, és ezt te tudod a legjobban! Miért nem szóltál nekem előtte? Miért nem készültek erről feljegyzések? Miért nem.

– Mert a tégla is ott ült a megbeszélésen – mondta szárazon az ügynök. – És ti éppen olyan témába kezdtetek bele, amire ráharapott volna. Nem akartam, hogy meghallja és.

– Tessék?!

– Igen, ott volt. – Sentenac pillanatnyi hezitálás után kibökte: – Thierry az.

Dutriet kezében megállt a kanál.

– Hogy ki?

– Thierry Laroque.

– A tégla?

– Igen. Ő szállít adatokat a lapnak.

– Mióta tudod?

– Egy hónapja.

– De hát. hogyan?

Sentenac határozottan elégedettnek látszott, miközben belekortyolt a forró kávéba.

– Emlékszel a Vanessa Guiot-levelekre?

– Persze. A marokkói nagykövet francia feleségének állítólagos szerelmi levelezése a PSG egyik csatárával. Az egész hamisnak bizonyult.

– Tudom – bólintott közömbösen az ügynök. – Én találtam ki.

– Te?! – Maxim egyszerűen nem kapott levegőt.

-Én. Sejtettem, hogy köztünk lesz az áruló, hiszen olyan adatok kerültek ki, amiket csak legbelső forrás ismerhetett. Pár hét alatt sikerült hat-hét névre szűkítenem a kört. Mindegyiküknek leadtam egy-egy személyre szóló, de sajnos hamis információt. – Az ügynök szégyenlősen elmosolyodott. – Olyat persze, ami egyértelműen érdekelhetne egy bulvárlapot. Laroque-nak jutott a marokkói történet, még azt is elmeséltem neki, hogy a DCRI kissé tanácstalan, mit tegyen, hiszen roppant kellemetlen ránk nézve, hogy ilyesmi megtörténik. A marokkói-francia kapcsolatokra pedig beláthatatlan hatása lehet, ha a nagykövet megsértődik azon, hogy egy nevesincs focista dugja a feleségét. Amikor aztán pár nap múlva lehozta a pletykát a Match, egyértelmű volt, hogy Thierry az informátor. Csak ő tudott erről, a többieknek adott álhírek ugyanis nem jutottak vissza hozzám.

– Kockáztattad egy álhírrel a marokkói nagykövet jó hírét és az államközi kapcsolatokat?

– Nem. A követ urat már amúgy is elhagyta a neje, külön élnek, csak a protokolleseményeken jelentek meg együtt. Ráadásul a pasas masszív alkoholista, ami ugyebár Marokkóban nem igazán elfogadott. Egy ideje tudjuk, hogy a kormánya kifejezetten keresi az ürügyet, hogy hazarendelje. Ez a botrány most nagyon-nagyon jól jött nekik. Ha úgy tetszik, szívességet tettünk a marokkói kormánynak – Sentenac némi önelégültséggel vigyorgott.

Dutriet meghökkent. Nem feltételezte Sentenacról, hogy az ő háta mögött, önállóan belevág egy ilyen művelet kitervelésébe, hamis levelek legyártatásába és végül a csali kivetésébe. Emlékeztette magát, hogy a jövőben nem szabad alábecsülnie a férfit.

– Miért nem szóltál?

– Két okból. Hogy meggyőzően hazudhass, ha megkérdezik, tudsz-e róla, és persze azért, hogy simán rám kenhesd, ha balul sül el. De nem sült el balul.

Csend támadt, csak az osztályvezető kanala csilingelt, ahogy lassú köreit rótta a csészében.

– Szép volt – bólintott végül Dutriet, és továbbra is inkább a kávéjára fordította a figyelmét, hogy zavarát palástolja. Egy perc múlva elgondolkodva felnézett: – És most felhasználhatjuk.

– Kit? – vonta fel a szemöldökét Sentenac.

– Laroque-ot.

– Nem buktatod le?

– Eszem ágában sincs.

– Miért? A DST-nél ilyen esetben mi. – Sentenac nem fejezte be a mondatot Maxim cinikus vigyorral nézett rá.

– Ti, a DST-nél? A DST megszűnt. Az egy másik világ volt, Benjamin. Mikor is kerültél oda? Pautrat alatt?

– Korábban. Még Yves Bonnet volt az igazgató.

-Á! Bonnet... Nos, az valóban más világ volt. Ma a felét sem tehetjük meg annak, amit akkor ti simán megengedhettetek magatoknak.

– Ez igaz – értett egyet Sentenac. – Ám az a világ jobban működött.

– Ez is igaz – kopogtatta meg az asztalt Dutriet. – Csakhogy ma sajnos ma van. Jogállam.

– Terrorelhárítással foglalkozunk, Maxim. Nem engedhetünk meg magunknak egy téglát.

Dutriet azonban továbbra is csak mosolygott.

-Egy ismeretlen téglát tényleg nem. De Laroque már ismert. Ezért aztán eszem ágában sincs lebuktatni. Mit érnék vele? Börtönbe menne, mert kiadott pár államtitkot? És? Mit profitál ebből a DCRI? Mit profitálok ebből én? Semmit. Így viszont van egy szócsövem a bulvársajtó felé. Aki azt adja ki nekik, amit én akarok. Tudod te, mit jelent ez? Mintha saját lapunk volna. Azt írják meg, amit akarunk. Úgy, ahogy akarjuk. Hm? Hacsak ezt ma végleg el nem cseszted azzal, hogy bejelentetted az értekezleten, tudjuk a tényt, miszerint valaki adatokat szivárogtat ki.

Sentenac végre megértette, milyen ostobán viselkedett fél órával korábban, amikor az értekezleten, ahol Laroque is jelen volt, fennhangon követelte a tégla kilétének felfedését. Már a tény, hogy egyáltalán tudják, hogy van tégla, olyan információ volt, amelynek Laroque fülébe jutása felmérhetetlen károkat okozhatott.

– Sajnálom – bökte ki az ügynök, és közben nyomorultul érezte magát. Úgy viselkedett, mint egy zöldfülű, s mindezt pusztán azért, mert túl okosnak hitte magát, és túl ostobának mindenki mást. Istenem, gondolta, mennyire más logika szerint gondolkodik a politikus Maxim, mint ő, a terepen dolgozó ügynök! És most mennyire a főnökének van igaza.

Dutriet nagyvonalúan intett.

– Hagyjuk a fenébe! Te remekül csináltad, ami a dolgod: felderítetted a fickót. Most hadd csináljam én is azt, ami az én asztalom.

– És mi lenne az?

– Az intrika és a politika.

– Azt hiszem, elriasztottam.

-Egy időre mindenképpen. Kussolni fog. De aztán pár hét. és hopp! Lesz valamilyen kis információmorzsa, ami felkelti az érdeklődését. És kell majd neki a Match pénze. Nem, Benjamin, nem cseszted el végleg. Csak arra kérlek, vagy pontosabban utasítalak, máskor ne az értekezleten gyere elő ilyennel, hanem előtte, négyszemközt.

– Lebecsültelek – nézett főnöke szemébe Sentenac.

Dutriet bólintott – Így igaz. – Óvakodott elismerni, hogy ő is lebecsülte a beosztottját, ehelyett inkább nagyvonalúnak mutatkozott. – De azt is tudom, hogy még egyszer nem követed el ezt a hibát. Ne hidd, hogy hülyébb vagyok, mint te, ne hidd, hogy az a tizenkét év, amivel idősebb vagy, mindent jelent, és főleg azt ne hidd, hogy csak seggek nyalásával jutottam idáig.

Sentenac rosszul érezte magát. Nem szokott hozzá, hogy sarokba szorítják. Megnyalta a száját.

-Nézd, Maxim.

– Ne! – emelte fel a kezét Dutriet. – Nem kell ez. Tudom, és te is tudod. Mindketten tanultunk belőle. Váltsunk témát!

Az ügynök megkönnyebbülten felsóhajtott. Tudta, hogy nem vesztett sokat, sőt szinte semmit. Egyszerűen csak ismét beigazolódott, mennyire kiegészítik egymást: ő tudja, hogyan kell megszerezni az információt, Dutriet pedig megtalálja annak legjobb felhasználási módját.

– Milyen témára gondolsz?

– Abu Músza.

Sentenac bólintott.

-Már elővetettem a dossziéját. Az izraeliek átadták a jakartai anyagot.

– Mit tudunk róla?

Benjamin előkotort egy dossziét az aktatáskájából, és az asztalra tette. Maxim felvonta a szemöldökét, ahogy meglátta az irattartó fedelén a pecsétet.

– Ezt a szabályzat szerint nem lehet kihozni az épületből.

– Tudom én azt, de ha minden kurva szabályt betartok, akkor semmiféle információhoz nem jutunk.

-Ez akkor is veszélyes, Benjamin! – sziszegte Dutriet. – Ter-roristák ellen harcolunk.

-Ezt én tudom a legjobban. És talán azt is sejted, mi a véleményem erről a terrorizmus elleni harcról, kedves főnököm? Az állam, a demokrácia pontosan az ellen a terrorizmus ellen küzd, amit saját magának generál a töketlen jogalkotásával és erélytelen államapparátusával.

Dutriet a fejét csóválta, és nem ellenkezett, hiszen beosztottja azt mondta ki, amit valójában ő is gondolt. Inkább a mappára bökött.

– Mi van benne?

-Amit már nagyjából magunktól is tudtunk – ütötte fel a dossziét Sentenac, és egy fotót vett ki belőle. – Ez itt az ellenség. Abu Músza.

Maxim kedvtelve bámulta a fényképet.

– Elég rossz minőségű.

-Ez a legjobb. A pasas nagyon vigyáz, nehogy lekapják valahol, de az is lehet, hogy csak szerencséje volt eddig. Ezt egy biztonsági kamera véletlenül készítette Jakartában.

– Mit tudunk róla?

-Nem sokat. Igazából eddig nem érdekelt minket a fickó. A DCRI még nem is kezdett bele, hogy önálló fájlt szenteljen neki az adatbázisban. Minket korábban soha nem támadott, és mivel éppen elegen vannak, akik viszont igen, Músza nem kapott prioritást. Mostanáig.

– És az elődszervezetek?

– A DST-nek volt róla anyaga, de nem sok. Tudtuk, hogy szélsőséges beállítottságú iszlám szabadságharcos, de hát ezek annyian vannak, mint égen a csillag. Állítólag a múlt század végén a számlájára volt írható úgy fél tucat Izrael elleni merénylet. Bekaa-völgy, Golán, egy-két jeruzsálemi étterem elleni kézigránátos merénylet, szóval semmi komoly, vagy inkább úgy fogalmaznék, nem több, mint az ilyenféléktől megszokott. Aztán eltűnt.

Dutriet elgondolkodva vakargatta az állát.

– Hogyhogy eltűnt?

-Kimaradt neki vagy öt év. Nem tudjuk, merre járt, mi történt vele. A Moszad úgy vélte, vagy meghalt, vagy korábban már letartóztatták, és álnéven ül valamelyik börtönükben. Nem ez lett volna az első eset, ugyebár.

– Hát nem.

– De nem ez történt. Músza egyszerűen csak kivonta magát a forgalomból négy-öt évre.

– Miért?

– Fogalmunk sincs.

– És aztán?

-Újra kezdte. Először 2007-ben, Izraelben követett el két bombamerényletet, aztán Athénban tűnt fel. Lelőtt egy rendőrt, amikor az véletlenül befordult a szolgálati kocsijával abba a sikátorba, ahol Músza éppen fegyvereket vásárolt, és gránátokat pakolt az egyik kocsi csomagtartójából a másikéba. A járőrpár egyik tagját habozás nélkül homlokon lőtte, a másiknak csak a vállát találta el, mert az még időben lebukott a műszerfal mögé. Az őrmester viszonozta a tüzet, de Músza elmenekült.

– Aztán jött Jakarta.

– Így van – bólintott Sentenac. – Jakarta. Úgy nyolc vagy kilenc héttel ezelőtt történt. Az a diszkó közismert volt arról, hogy a külföldi turisták előszeretettel látogatják. Músza egyértelműen felismerhető a belső és a külső biztonsági kamerák felvételein, és látszik az is, hogy robogóval menekült el a helyszínről.

– Mennyire hiteles az azonosítás?

– Én ugyan fel nem ismertem volna a kép alapján – vont vállat Sentenac –, de a technikusok szerint az arcfelismerő program 99,7 százalékosan azonosította. És a miénk mellett az amerikai program is hasonló eredményre jutott.

– Pontosan hogy történt az eset?

-Egyszerűen besétált. A felvételek szerint tizenhét percig békésen sorban állt a diszkó előtt, és nyugodtan beszélgetett a körülötte állókkal. Amikor bejutott, felballagott a karzatra, elővett a zsebéből négy amerikai gyártású repeszgránátot, kibiztosította, és ledobta a táncolók közé. Tizenegy halott maradt a parketten, és még huszonegyen megsebesültek a repeszektől. További két embert a kitört pánikban halálra taposott a menekülő tömeg. A halottak között volt négy francia állampolgár is. Három diák meg egy tanár.

Dutriet kiitta a kávé maradékát.

– Miért pont Jakarta?

-Ki tudja? – vont vállat Sentenac. – De arrafelé nem ez az első eset, hogy iszlám szélsőségesek merényletet követnek el a nyugati életformát megtestesítő szórakozóhelyek ellen. Inkább az a kérdés, mit keresett Músza éppen ott? Hiszen addig kizárólag a Közel-Keleten dolgozott.

– Na és Athén? – játszotta az ördög ügyvédjét Dutriet.

– Athén kisiklás volt – mondta szárazon az elhárító. -

Meglepték, egyszerűen csak reagált a kialakult szituációra. Semmi sem mutat arra, hogy a görögöknél merényletre készült. Minden bizonnyal csak fegyverekért ment oda, és lebukott. Nem ez az első eset, hogy Athénban fegyverkereskedők keverednek tűzharcba a rendőrséggel.

– Mi van még?

– Ennyi. – Sentenac becsukta a dossziét.

– Ennyi? Nem sok.

– Tudom. Az izraeliek szokás szerint csak csepegtetik az információt, aztán elzárják a csapot. Sosem adnak át mindent.

-Mit akarhattak most? Hiszen simán megküldték nekünk ezt a pár oldalnyi adatot. Még csak nem is kértük.

– Be akarnak vonni minket – mosolygott minden vidámság nélkül Sentenac. – Csak fel akarták kelteni az érdeklődésünket. Miután nemrég Músza az al-Dzsazíra szeme láttára felrobbantott egy rajnyi izraeli katonát a tengerparton, persze hogy zabosak! Azt akarják, hogy az egész világ Abu Múszát keresse. Beleértve minket is. És hát mi mással vonhatnák be jobban és tehetnék lelkesebbé és érdekeltebbé a DCRI-t egy ilyen nyomozásban, mint ha prezentálnak pár francia halottat.

– Azt sugallod – szűrte óvatosan a szavakat Dutriet –, hogy Jakartában talán nem is Músza robbantott?

-Nem, nem, dehogyis! Ő volt az. Már akkor megkaptuk a felvételeket Ázsiából. A Moszad nem manipulálhatta ezeket a fájlokat. Csak kicsit fel akarták frissíteni az emlékeinket.

– Beetetés.

– Az hát. Mi meg persze ráharapunk.

– Rá kell harapnunk. Francia állampolgárok haltak meg. -Tudom. Kényszerpályán vagyunk, lépnünk kell. Főleg, hogy Músza ide tart.

Maxim Dutriet nem tűnt meglepettnek.

– Párizsba?

– Alighanem. De mindenképpen az országba.

– Az izraeliek megerősítették a hírt?

– Meg. De nem tudnak többet.

– Vagy nem mondják.

– Az is lehet. Az isten se megy el rajtuk, mikor mit akarnak.

– Igaz. Nos, ez a feladatod, Benjamin.

– Músza?

– Igen. Derítsd ki, hová megy.

Sentenac komolyan bólintott, és megkopogtatta a mappa fedelét.

– Vannak információim.

– Valóban?

-Igen. A hírek szerint egy Jorre nevű fegyverkereskedő valamikor a következő napokban vár egy meg nem nevezett mozlim fickót.

– Músza lesz az?

– Szerintem igen. Már korábban is dolgozott Jorre-ral.

– Van még valami?

-Igen. Az informátoraink szerint Jorre testőrt keresett az ügyfélnek. Egy bizonyos Victor Jacquard cégét bízta meg.

– Jacquard? Sosem hallottam.

– Korábban én sem.

Megszólalt Dutriet mobilja. A férfi előhalászta a készüléket, és ránézett a kijelzőre.

-Ezt mindenképpen fel kell vennem – lecsúszott a székről. – Járj utána ennek a Jacquard-nak, Benjamin! Mindent tudni akarok róla. Mindent! – Felvette a telefont, és beleszólt: – Tartsa, kérem, egy percre! – kezével letakarta a mobilt, és ismét Sentenacra nézett. – Mindent tudni akarok a pasasról! Állíts össze róla egy dossziét, aztán beszéljünk megint. Két napod van rá. Utána el kell kapnod a golyóit. Fizesd le, zsarold meg, hass a hazafiságára, leszarom, hogyan csinálod, de a mi oldalunkra kell állítanod! Munkára!

6

Véronique Jacquard letette a telefont, és kiszállt az autóból. Az ég borús volt, de a sűrű, szmogtól terhes őszi levegő meg sem rezdült a város felett, még a tereket ellepő galambok állandó burukkolása is elhallgatott. Eső előtti csend ereszkedett a Szajna menti kerületre, St-Germain-des-Prés-re.

Az asszony tűnődve nézett az égre, azután betérdelt az ülésre, hogy előhalásszon a kesztyűtartóból egy összecsukható esernyőt. Visszalépett a járdára, lezárta a szürke Peugeot 407– est, majd elindult. Jó alakú, karcsú, negyvenéves nő volt. Reggel szürke kosztümöt vett fel bíborvörös kendővel, lábán tűsarkú cipő kopogott. Barna haját egyszerű lófarokba fogta a tarkóján, arcán diszkrét smink. Keskeny, félkeretes szemüvege kissé hideggé, távolivá tette mélybarna tekintetét.

Véronique a Quartier Latin felé indult a St-Germainen, majd jobbra fordult a rue de Dragonra, ahol belépett egy kávézóba. A nőt az egyik hátsó bokszban fedezte fel. Mosoly suhant át az arcán, odaintegetett, és átlavírozott a sűrűn összetolt asztalok között. Néhány férfi felkelt az ebédje mellől, hogy utat engedjen a túl szorosan álló székek között, s közben alaposan megnézték maguknak.

Becsusszant a hátsó bokszba, és puszit váltott a már ott ülő nővel.

– Helló, Danielle. Régóta vársz?

-Pár perce jöttem.

– Ne haragudj a késésért, de a forgalom.

– Semmi baj – tette a karjára a kezét Danielle.

Szőke, leheletnyit molett asszony volt, egyidős Véronique– kal. Bő ruhákat hordott, és vastagon rúzsozta a száját. Vonzó nő volt, ám most, Véronique mellett semmitmondó jelenségnek tűnt.

– Rendeltél már?

– Még nem.

– Eszünk?

Mintegy végszóra pincérnő lépett az asztalukhoz. Véronique pillanatnyi töprengés után salátát kért öntet nélkül, hozzá rákkoktélt meg ásványvizet. Danielle csak intett, hogy ő is azt kéri.

– Dominic hogy van?

-Remekül. Pár hete átesett a bárányhimlőn, szerencsére különösebb komplikációk nélkül megúszta.

– Ez jó hír. Most hol van?

– Óvodában, fél ötre megyek érte.

– És kedveli?

– Imádja. A múltkor is azt mesélte.

Tíz percen át mindennapi dolgokról beszélgettek – rokonokról, közös ismerősökről –, friss pletykákat cseréltek, és különösebb lelkifurdalás nélkül kitárgyalták a barátnői hármas éppen távol lévő tagjának, Michelle-nek a legújabb szeszélyét, miszerint síelni akar tanulni.

Visszajött a pincérnő, és lepakolt a tálcáról. Amikor végül ott hagyta őket az ebéddel, Véronique elvett egy rákot, és beleharapott.

-Egész jó.

-És könnyű – mutatott végig telt alakján Danielle, majd elfintorodott. – Fogynom kell.

-A férfiak így is megvesznek érted – mondta mély meggyőződéssel Véronique.

Danielle egy pillanatra zavarba jött.

– Túl nagy a fenekem. A te alakod az igazi.

Véronique keserűen felnevetett.

– Mondd meg ezt Victornak is!

– Miért? – harapott rá a váratlan válaszra Danielle. Véronique zavartan piszkálta a salátát. Nem akarta elszólni magát, főként, hogy a barátnője kiváló érzékkel ráérzett a bajra.

– Mi a gond?

– Semmi. Felejtsük el! Nem ezt akartam mondani.

Danielle eltolta maga elől a tányért, és rákönyökölt az asztalra.

– Ki vele!

Véronique felsóhajtott, és a villával lökdösni kezdett egy rákot.

– Nem kezdeményez.

– Victor?! – kiáltott fel őszinte meglepetéssel Danielle. Véronique elpirult, ugyanakkor nem kerülte el a figyelmét barátnője mély megdöbbenése.

– Most mit csodálkozol?

– Hogyhogy nem kezdeményez?

– Jó ideje már csak akkor szeretkezünk, ha én közeledem. -Ne viccelj! Csodásan nézel ki! Róla pedig lesír, hogy imádja a szexet. Hogy lehet az, hogy nem akar?

Véronique kényszeredetten megvonta a vállát, és továbbra is a tányérjára szegezte a tekintetét.

-Nem arról van szó, hogy nem kíván. Mindig azt mondja, hogy ugyanúgy kellek neki, mint régen. És ha már belefogtunk, nincs is gond. Csak éppen nem kezdeményez.

-De hát ennek semmi értelme! Úgy néztek ki, mint. – Danielle keresni kezdte a helyes szót. – Mint valami mintapár. Gyönyörű nő, jóképű férj, s bónuszként egy szép gyerek.

Mindenki olyan akar lenni, mint ti!

– Tudom. Tényleg így nézünk ki.

Danielle közelebb hajolt, és szinte suttogott: – Nem ez a helyzet?

-Nem.

– Mióta?

– Nem is tudom. Mióta Dominic megszületett.

– Öt éve?! Jesszusom!

– Nem látszik kívülről, igaz?

-Nem. Istenem, öt éve?!

Véronique válasz helyett inkább ivott egy korty vizet.

– Miután Dominic megszületett, én nem kívántam annyira a dolgot. Megadtam neki mindent, amit csak akart, de nekem nem igazán volt kedvem hozzá.

– Ez természetes.

-.de Victor egy idő után észrevette. És rákérdezett. Tagadtam, azt mondtam, minden rendben van, de nem hitt nekem.

– Miért?

-Mert tényleg hazudtam. Nem őt nem kívántam, hanem egyáltalán a férfiakat. Állítólag van ilyen szülés után.

-Folytasd!

– Azt mondta, ő nem kezdeményez többé. Ha majd kedvem lesz, jelezzem.

-És?

Az asszony kétségbeesetten az asztalra csapott.

– Ó, hát ismered Victort! Makacs, mint az öszvér! – fakadt ki sírós hangon. – Néha olyan fafejű az elveivel, hogy agyon tudnám csapni!

– Tehát valóban nem kezdeményezett?

-Nem.

– És te akarod? Jó?

– A szülés óta valahogy nem az igazi.

– Ó, a francba.

*

Victor Jacquard az üzletház negyedik emeletén lévő irodájának ablakában állt, és egy nagy csésze teát kortyolgatott. Az eső hullámokban verte az ablakot. A külváros szürke párába és esőfüggönybe burkolódzott, a távolban villámok cikáztak, miközben északra, a városközpont felé láthatóan nem esett az eső. Itt azonban hiába volt még csak fél egy, a vastag felhőtakarótól annyira besötétedett, hogy elgondolkodott rajta, fel kellene kapcsolnia a lámpát.

Pocsék hangulatban volt, mint hétfőnként általában.

Egész este újra csak semmiségeken veszekedtek Véronique– kal. Amikor aztán a vita közben végre valamelyiküknek megjött az esze, a másik még túl feszült volt ahhoz, hogy elfogadja a békejobbot. Amikorra pedig ő lehiggadt, a másik már rég megsértődött azon, hogy közeledése visszautasításba ütközött. Már fogalma sem volt, valójában min robbant ki a veszekedés, csak az egymás fejéhez vágott sértések rágták belül.

Amikor kiürült a csészéje, sóhajtva elfordult az ablaktól. Meg-nyomta az íróasztal sarkán álló olvasólámpa kapcsolóját, és lerogyott a fekete bőrfotelba.

Nyílt az ajtó, és Jacquard titkárnője jelent meg a küszöbön. Hóna alatt egy mappát szorongatott.

– De sötét van itt.

– Esik – jegyezte meg a férfi. – Mi az, Margot?

– Az új ügyféllel kapcsolatos iratok. – A nő megkerülte az asztalt, majd balról megállt Victor mellett, és letette elé a dossziét.

Jacquard orrát megcsapta a nő parfümjének diszkrét illata. Akaratlanul is felnézett. A főnökénél pár évvel fiatalabb Margot Abelard elvált volt, egy gyereket nevelt, de a fiú már egy éve főiskolára járt, kollégiumban lakott, így nem sok gondot okozott az anyjának. Margot nagyon fiatalon szült. Victor megállapította, hogy a nő remek formában van. Középmagas, karcsú asszony, keblén feszült a vékony ingblúz. Adott rá, hogy mindig elegánsan jelenjen meg, ezért is tűnt fel a férfinak, hogy most mindössze blúzban jött be, a kosztümkabátját nem vette fel. Rövid, barna szoknyája sokat engedett láttatni a lábából. Szőke haját középhosszúra vágatta, s most hagyta szabadon aláhullani, bár gyakran hordta feltűzve.

Amikor Victor felnézett rá, Margot zavartan elkapta a tekintetét. Felegyenesedett és hátralépett.

– Még egy tea jólesne.

– Hozom.

Miközben a nő kiment a külső irodába, Jacquard azon kapta magát, hogy alaposan megnézte Margot alakját. Amikor erre ráébredt, megrázta a fejét, s inkább a dossziéra fordította a figyelmét. Megvárta, míg a nő becsukja maga mögött az ajtót, csak akkor nyitotta fel a mappát. Két apró lakat rögzítette a vasalt peremű, kemény műanyag fedelet, így nem lehetett illetéktelenül belenézni. A férfi elővette a nyakába akasztott kulcsot, és kinyitotta a zárakat.

Alain Houssak, az új ügyfél három e-mailje sorakozott a mappában, valamint szállítólevelek, jelentések, szobafoglalási és biztosítási iratok. A férfi öt nap múlva érkezik Franciaországba, és három-négy napot szándékozik az országban tölteni. Két testőrre van igénye, akik oldalfegyverrel rendelkeznek, jártasak a küzdősportokban, remekül vezetnek, ismerik Párizst és a mediterrán partvidéket. Victornak voltak megfelelő emberei, hiszen a cég egyik fő működési területe éppen az ilyen üzletemberek átmeneti vagy huzamos védelme volt – természetesen komoly fizetség ellenében. Jacquard sokadszor tanulmányozta át a dossziét, amit a kijelölt testőrök már kezdtek háttér-információkkal megtölteni. A jelen pillanatban érvényes terv szerint – amely bármelyik percben megváltozhatott persze, ha úgy hozzák a körülmények – Houssak magángépe öt nap múlva, 17.45-kor landol a Le Bourget-n. Itt találkoznak vele mindannyian. Victor bemutatja neki a testőröket, akik a cég Mercedesén egyenesen az Hôtel Victoires Opérába viszik a fickót. Eredetileg a Crillonról volt szó, de Houssak azt túl feltűnőnek találta, márpedig ő diszkréciót akart. A későbbi programot az ügyfél az érkezés után szabja majd meg.

Victor ellenőrizte a Mercedes műszaki átvizsgálásának iratait, és megnézte, hogy befizették-e az emberei az esedékes, elképesztően borsos lízingdíjrészletet. Nem lett volna kellemes, ha egy ellenőrzés során kiszállítják az ügyfelet, és lefoglalják a kocsit az esetleges tartozás miatt. Egy ilyen malőr az ő fejlődőben lévő cégének a végét jelenthette volna. Nem engedhetett meg semmiféle lazaságot, mivel egyelőre egyik megbízatástól a másikig éltek. Az induló belga projekt volt a nagy dobás, de addig is meg kellett élnie, és erre a személyvédelem biztosítása adta a legjobb lehetőséget. Feltörekvő vállalkozásként referenciákra volt szüksége az újabb ügyfelek meggyőzéséhez – és a mostani Houssak– küldetés éppen ilyen komoly ajánlólevéllel kecsegtetett.

Ezért aztán mindent maga ellenőrzött.

A két kijelölt testőr végezte az aprómunkát, beleértve a szállásfoglalást, a kocsi előkészítését, a biztosításokat, az útvonalak meghatározását, a kommunikáció előkészítését, Jacquard pedig személyesen nézett utána minden egyes fázis végrehajtásának. Csak ő ismerte egy-egy művelet részleteit, meg az az egy-két testőr, aki a feladatot kapta. Még a titkárnőjét sem avatta be a részletekbe, sőt általában a neveket sem ismertette vele. A leveleit maga írta, sosem diktált, a telefonvonala közvetlen volt, a kényes iratokat saját kezűleg fénymásolta. Margot-ra csak azért volt szüksége, hogy felvegye a telefont, teát főzzön, elintézze a postázást, az átutalásokat – és persze azért, mert egy ilyen irodához illett titkárnőt foglalkoztatnia, hogy komolyan vegyék a céget. Az asszony három éve, a nyitás óta dolgozott nála, de az időközben végrehajtott műveletekről még negyedórát sem tudott volna összefüggően mesélni.

Éppen a szobafoglalást tanulmányozta, amikor Margot visszajött, és elébe csúsztatta a tálcát teáscsészével. Amikor Victor megérezte a nő jelenlétét, azonnal becsukta a dossziét, hogy eltakarja az iratokat. Jacquard-nak mániája volt a biztonság, mert úgy érezte, a cége léte forog kockán, ha rossz helyre kerül egy információ.

Felnézett, s egy másodpercre mélyen belelátott az asszony dekoltázsába. Margot kiegyenesedett, és látszólag nem vett észre semmit.

– Napok óta be vagy zárkózva, Victor.

-És?

– Úgy élsz, mint valami remete.

– Valóban? – nevetett fel keserűen a férfi, és a teát kavargatva hátradőlt. – Már magam is gondoltam rá. Mint egy szerzetes egy klastromban.

– Még hogy szerzetes – mosolygott a titkárnő. – Talán még a cölibátus is megy?

-Tulajdonképpen igen – mondta mélyen elgondolkodva a férfi, és ismét elszállt minden jókedve.

Margot Abelard értetlenül nézett a főnökére.

– Most ez mit akart jelenteni?

– Semmit – legyintett Jacquard. A csészét visszatette a tálcára, s újra maga elé húzta a mappát, amit két kis lakattal lezárt. – Semmit sem jelent.

A nő felemelte a dossziét.

– Elzárjam?

-Majd én.

– Egyébként van már fedőneve ennek a munkának?

Ezt a módszert a hadseregtől vették át. Minden futó projektnek adtak egy nevet, így ha telefonon vagy mások előtt beszéltek róla, elég volt a kódot kimondani, hogy a cég alkalmazottai azonnal tudják, miről van szó.

Jacquard hirtelen ötlettől vezérelve kimondta a szót: – Klastrom.

Margot vállat vont, és vastag fekete filctollal rávezette a dosszié tetejére a szót: „Klastrom”.

Jacquard oldalán megszólalt a mobiltelefon. A férfi megkönnyebbülten intett Margot-nak, hogy menjen ki. A hívó száma nem jelent meg a kijelzőn. Amikor az ajtó bezárult a titkárnő mögött, a férfi lenyomta a zöld gombot.

– Igen?

– Lacrouts – szólt bele egy férfihang.

Jacquard kiegyenesedett ültében, az ajtó felé pillantott, és nyugtázta, hogy Margot már kiment.

Arnaud Lacrouts magánnyomozó volt, és Victor minden egyes új megrendeléskor igénybe vette a szolgáltatásait, hogy ellenőrizze majdani ügyfelét. Afféle hosszú távon kifizetődő biztonsági befektetés volt ez, nehogy valaki olyannal vállaljon üzleti közösséget, aki aztán bajba sodorhatná. Lacrouts minden alkalommal remek munkát végzett, és mindig időben szállította az információkat. Victor sosem kérdezte, hogy azok honnan származnak, elég volt, hogy megállták a helyüket. Cserében Lacrouts nem kérdezte, mire használja az adatokat Jacquard.

– Hallgatlak, Arnaud. Utánanéztél Houssaknak?

– Igen. Találkoznunk kellene.

– Gond van?

– Nem telefontéma.

-Értem – Victor nem vitatkozott. Gyorsan átpörgette a határidőnaplóját. – Mikor?

– Minél előbb.

– Mindjárt visszahívlak. Egyeztetnem kell.

– Várom.

Lacrouts letette, Jacquard pedig az asztalra dobta a telefont, de az azonnal megcsördült.

– Tessék!

– Szervusz, Victor! Chantal vagyok.

*

Véronique egykedvűen kavargatta tejeskávéját, melyet a pincérnő az ebéd végén tett elébe. Danielle ezalatt félretolta a cukrot, és édesítőszert csepegtetett a maga kávéjába.

– Szóval még mindig nem értem.

– Mit? – rezzent össze Véronique.

-Hogy tulajdonképpen mi a jó büdös franc bajotok van nektek egymással?

– Eddig erről beszéltem.

-A fenéket! Eddig csak panaszkodtál, Véronique. Panaszkodtál, jobbára olyan dolgok miatt, amiket a nők nyolcvan százaléka örömmel fogadna, ahelyett, hogy problémázik rajta. De egyetlen szót sem mondtál arról, hogy ténylegesen mi bajotok van nektek egymással.

-Nem értelek, Danielle. Mit akarsz hallani?

-Hogy mit akarsz te Victortól. Elmondtad, hogy mi nem tetszik neked. De mit vársz ehelyett?

Az asszony egy percig a kávéskanállal játszott.

– Nem tudom – bökte ki végül.

-Ahogy elmondtad – tűnődött Danielle –, az az egyik baj, hogy régebben többet akart szeretkezni veled, mint azt te kívánnád. sok tízezer nő mit nem adna érte, ha a férje ennyi idő után még ugyanúgy kívánná!

– Sajnálom – vont vállat Véronique. – Én ilyen vagyok.

– Oké, akkor folytasd! Mi bajod van még vele?

– Parancsolgat. Mióta megalakította ezt a céget, otthon is a főnököt játssza.

– És ha csak fáradt?

– Miért véded ennyire?

– Téged védelek.

– Így?

– Téged védelek, Véronique! És épp azt mondom, hogy nem vagy a helyzet magaslatán.

Véronique nem felelt, csak durcásan kinézett az ablakon. Danielle ismét közelebb hajolt.

– Szereted még Victort?

– Hogy jön ez most ide?

– Mert ha már nem szereted, akkor lépj le!

– Te most a válásra akarsz rábeszélni?

Danielle meg sem hallotta a kérdést.

– Szóval? Szereted?

Véronique már szóra nyitotta a száját, de aztán eltöprengett, mielőtt válaszolt: – Szeretem, azt hiszem.

– Tehát nem – sommázta az eredményt Danielle.

*

Victor széles mosollyal az ajkán kényelmesen hátradőlt a fotelban.

– Chantal! Nahát! Ez aztán a telepátia!

– Miért? Éppen rám gondoltál?

-Igen. Pontosabban arra, hogy milyen jó lenne hallani a hangodat.

– Én is erre gondoltam.

– De régen is ittunk már meg egy kávét!

– Aha – kacagott fel a nő a vonal másik végén. – Megvan annak már vagy négy hónapja is.

-Néha éveknek tűnik – sóhajtotta a férfi. – Még szerencse, hogy legalább telefonon sűrűbben hallak.

– Baj van? – kérdezte Chantal.

– Miért lenne?

– Miért? Nincs gond?

– Azonnal megérzed, ha más a hangom, igaz?

– Nem ezért vannak az igazán jó barátok?

A férfi kibámult az esőbe.

– Victor? Ott vagy még?

-Itt. Chantal!

– Igen?

– Találkozhatnánk? Igyunk meg valahol egy pohár bort!

– Sajnos ma nem megy. És holnap sem. Tele van a naptáram.

– Ilyen jól megy a praxis?

– Aha. Például negyedóra múlva jön a haverod.

– Jean?

-Igen. Beajánlottad, eljött, én meg betömtem egy lyukas fogát. Azóta négyhavonta jön ellenőriztetni.

-Négyhavonta? – ütközött meg Victor, és kiegyenesedett a fotelban. – Nem évente kellene?

– Dehogynem – nevetett jóízűen az asszony. – De alighanem tetszem neki. Egyébként jóképű figura a barátod.

– Jean?!

– Róla beszélünk, nem?

Victor elnémult. Egy másodperc alatt évek emlékképei száguldottak át az agyán.

– Róla.

– Na. Akkor mi a bajod?

– Neked bejön Jean?

-Ahogy te is bejössz, Victor. Jean jó pasas. Kedves, fanyar a humora, nem rossz az alakja és helyes az ábrázata.

Victor nagyon furcsán érezte magát. Tulajdonképpen soha semmi nem történt közte és Chantal között. Még az egyetemen évekig kerülgették egymást, de sosem jöttek össze. Az egyetlen alkalom, amikor legalább csókot váltottak, furcsa véget ért – a lány magába zárkózott, a fiú pedig elrohant. De ennek már huszonkét éve.

-Victor? – hallatszott a mobilból Chantal bizonytalan hangja.

.az egyetem után évekig nem is találkoztak, legfeljebb nagy ritkán levelet váltottak. Jó tíz év elteltével aztán Victor felhívta Chantalt. Maga sem tudta, miért. Utóbb úgy könyvelte el a tényt, hogy egyszerűen hiányzott neki a lány. Chantal nagyon megörült a telefonnak, és másnap találkoztak a Quai d’Orsay egyik kávéházában. Hiába az évtizednyi kihagyás, úgy beszélgettek, mintha csak az előző héten váltak volna el egymástól. Mindketten érezték, hogy különös kapocs van közöttük. Nagyon ritka az olyan barát, akivel nem kell bepótolni a szüneteket. Aki ugyanarra gondol s ugyanazt mondja ki, és amikor már sokadszor kezdik azonos módon a mondatot, csak összemosolyognak.

– Victor? Hallasz?

.Chantal és Victor között éppen ilyen kötelék alakult ki. Amikor ismét felvették a kapcsolatot és találkozgatni kezdtek, a férfi sosem közeledett a nőhöz szerelemmel, bár folyamatosan bókolt és udvarolgatott neki. Ugyanakkor neki is, Chantalnak is megvolt a maga stabil kapcsolata, majd pár év múlva a házassága. Sőt Chantalnak akkoriban már a fia is megszületett. Megbeszéltek egymással mindent, s az évek során lassanként ráébredtek, hogy nagyon sokat profitálnak ebből a barátságból. Így jobban megértették saját házastársukat is, hiszen a férfinak egy nő adott tanácsokat a feleségével kapcsolatban, az asszonynak pedig egy férfi magyarázta el a férfilét apró titkait, hátha jobbá tudja tenni ezáltal a házasságát.

Nem rajtuk múlt, hogy két-három évvel utóbb, szinte egyszerre elváltak.

– Ne csináld már, Victor! Válaszolj!

.még ekkor sem alakult ki köztük semmi. Együtt ittak az új érzésre, miszerint mindketten szabadok, majd hozzáláttak, hogy megkeressék új párjukat. A férfi – bár lelke mélyén mindig is szerette a nőt – elkönyvelte, hogy nekik nem adatott meg a közös jövő. A ritka alkalmakkor, amikor találkoztak, óvatosan biztosította Chantalt a vonzalmáról, de az asszony csak nevetett. Sosem vette komolyan. A férfi végig ott volt az orra előtt, de sosem tudott úgy tekinteni rá, mint potenciális partnerra.

– Victor? Valami baj van?

.a furcsa azonban ez a kettős érzés volt. Annak a korábbi megnyugtató biztonságnak azonban, miszerint nem zavarja, hogy a nő más férfiakat választ társul, a Jeanra tett megjegyzéssel most egyszer s mindenkorra vége szakadt.

– Jézusom, Victor! Halálra rémítesz! Mi van?

.Victor pontosan tudta, mitől némult el hirtelen. Rosszulesett neki, hogy az ő két évtizedes udvarlásánál mennyivel többet ért el Jean pár perc alatt néhány olcsó bókkal és személyiségének kisfiús bájával.

– Itt vagyok – bökte ki végre rekedten.

– A frászt hoztad rám! Mi a fene volt ez?

– Semmi.

-Ne nézz hülyének. Megdicsérem a barátodat, és aztán majdnem egy teljes percre elnémulsz. Mi a gond?

– Mondom, hogy semmi.

– Ne hazudj!

Chantal dühösen letette. Victor csak nézte a mobiltelefont, és nem tudott hová lenni a csodálkozástól. Féltékeny lett egy barátjára.

*

-Amiket elmondtál az elmúlt fél órában – szólalt meg halkan Danielle –, mind csupa apróság. Nem bírod, hogy ott hagyja a borotváját a polcon? Öt éve is ott hagyta, nem? Pökhendinek érzed a megjegyzéseit, amiket másokra tesz? 2005-ben arról áradoztál nekem, mennyire imponál, hogy vadidegenekkel szemben is milyen magabiztos. Akkor nem zavart a dolog? Gyűlölöd, hogy napközben végigsimít a fenekeden? Ez megint aligha zavart pár éve.

– Néha úgy érzem, mintha meg akarna dugni főzés közben a konyhában!

– Szerintem meg is akar dugni a konyhában – vigyorgott pajzánul Danielle. – És ez akkora baj?

– De hát otthon van a gyerek!

– Megkérdezted már erről Victort?

– Persze! A múltkor a fejéhez vágtam. Szombat délelőtt volt. Főztem, ő meg kijött a konyhába, megállt mögöttem, megfogta a derekamat, és hátulról belecsókolt a nyakamba.

-Folytasd!

– Szörnyen dühös lettem.

– Veszekedtetek?

-Tulajdonképpen nem. Csak én kiabáltam. Hogy most mit akar? Szombat délelőtt megkefélni a konyhában? Miközben Dominic bármelyik percben bejöhet és megláthat minket?

– És ő mit mondott?

– Semmit. Csak állt ott, és nézett rám.

– És aztán?

-Kiment. Ez az, ami megőrjít Victorban! Állandóan megsértődik. Egyszerűen mindenen! Semmiben sem lehet neki ellentmondani, s ha mégis, azonnal felhúzza az orrát. Gyűlölöm ezt a dolgot! Az állandó sértődéseit! Mint egy gyerek.

Danielle belekortyolt az ásványvízbe.

-Nézd – tette vissza a poharat az asztalra –, elismétlem neked mindazt, amit most hallottam tőled. Főzöl, a férjed bejön, megfogja a segged és megcsókolja a nyakad. Erre te megpördülsz, és elkezdesz vele kiabálni, hogy mi a fenét akar, amikor pontosan tudhatná, hogy itt most nem lesz szex. Ő nem érti az egészet, csak azt látja, hogy üvöltesz. Talán nem akar veszekedni, ezért kimegy...

– Megsértődik!

– Ezért kimegy, és hagyja, hogy lehiggadj. Most mondd meg őszintén: ki viselkedett hülyén?

-Ő.

-Nézzük más szemszögből! Az elmúlt évek vitáitól eltekintve azért alapvetően normális figurának ismerted meg Victort, igaz?

-Igen, de.

– Akkor miért feltételezed, hogy meg akart dugni a konyhában? Ha normális, miért ezt feltételezed, és nem azt, hogy csak meg akart érinteni? Hogy egy csókot akart, semmi mást?...

Véronique merőn nézett Danielle szemébe, de ő állta a pillantást.

7

– Hol van?

– Most ül be a kocsijába.

– Mi van rajta? Gyorsan!

– Középkék farmer, fehér póló, fekete széldzseki és a zöld baseballsapka.

A fiú lázasan kutatni kezdett a furgon rakterében elhelyezett nyitott bőröndben, miközben fojtottan sziszegett a fülébe dugott headsetbe.

– Kék farmer?

– Igen. A hármas számú áll hozzá legközelebb.

A fiú kirántotta a bőröndből a 3-as számmal felcímkézett farmernadrágot.

– A póló feliratos?

-Nem! Sima fehér, rövid ujjú.

– Megvan!

– A fekete széldzseki a három fehér csíkkal ellátott Adidas. Nem a Nike, hanem az Adidas!

A kofferból előkerült egy tökéletesen azonos fekete dzseki.

– Hát a sapka?

– Felirat nélküli. Olajzöld. Amit tegnap lefotóztunk.

– Megvan. Cipő?

-A kopott fehér tornacsuka van rajta, amit már két napja visel.

– Merre van? – türelmetlenkedett a fiú, és idegesen hajigálni kezdte a furgonban felhalmozott szatyrokat.

– A sárga bevásárlótáskába raktuk – jött a válasz a fülhallgatóból.

A srác kirángatta a reklámszatyrot a többi alól.

– Megtaláltam.

– Akkor húzz bele! Már elindult.

– Rohanok!

A fiú már vagy egy órája alsónadrágban didergett a csukott furgon belsejében, hogy még a vetkőzéssel se kelljen egy percet sem elvesztegetnie, amikor eljön a cselekvés ideje. Most pillanatok alatt magára kapkodta a ruhadarabokat, és a fejébe csapta a sapkát, melynek ellenzőjét mélyen a szemébe húzta, a széldzseki kapucniját pedig ráhajtotta. A polcról lekapta a villámzáras nejlontasakba csomagolt zöld anyagot, amit a kabát külső zsebébe rejtett. Egy perccel később felrántotta a furgon oldalajtaját, és kiugrott a járdára. Körülnézett, de nem látott senkit. Neuilly-sur-Seine egyik félreeső mellékutcájában, a rue Perronet-n parkolt. Az utca északnyugati irányban volt egyirányú, így a fiatalembernek csak egyfelé kellett figyelnie, amikor átszaladt az úton, és a túloldali járdán sietősen dél felé indult, a Place Churchill felé. Éppen dél volt.

*

Ruben egy fekete Opel kormánya mögött várakozott, és szinte már közönyösen figyelte az avenue du Roule forgalmát. A túloldalon néhány üzlet és ügyvédi iroda váltogatta egymást, a keskeny járda tele volt az ebédidejüket töltő hivatalnokokkal.

Ben, aki az utasülésen foglalt helyet, idegesen megvakarta az állát.

– Sokan vannak az utcán.

– Naná – bólintott egyetértően Ruben. – Ebédidő van.

– Úgy értettem, túl sokan.

– És akkor most mit csináljak? – vetette oda szenvtelenül az ügynök, miközben átvillant az agyán: Zemirának mégiscsak igaza volt. A fiú nem való terepmunkára. Ideges. Lopva rápillantott a fiatalemberre, s rögvest észrevette, ahogy társa izgatottan dörzsölgeti a tenyerét, amely feltehetően izzad is. A szeme ide-oda repked, és egy éberebb zsaru figyelmét már önmagában ezzel is felkeltheti.

– Nem kéne később megpróbálnunk?

-Nem.

-De.

-Nem – ismételte nyomatékosan Ruben. – Éppen arra épül a terv, hogy itt állnak meg ebédelni. És ebédelni ebédidőben szokás.

– Értem én, csak arra gondoltam, talán.

– Hányadik műveletben is veszel részt a terepen, Ben?

– Ez a második.

– Hol volt az első?

– Jaffában.

– Az nem számít.

– Miért?

– Jaffa hazai pálya – legyintett az idősebb ügynök. – Tehát ez az első bevetésed.

– A második.

-Mondom: az első – ismételte hangsúlyosan Ruben, de a szemét közben nem vette le a gyorsétteremről.

Ben kényszeredetten bólintott.

– Oké.

– Helyes. És most ki a műveleti parancsnok?

-Te.

– Tehát ezt is tudod. Akkor meg csend legyen. Majd akkor legyenek akció közben ötleteid, ha te vezényled a bevetést.

A fiatalember nyelt egyet és csendben maradt, csak bámult ki a szélvédőn. Dél múlt öt perccel, amikor a régi Renault 9-es bekanyarodott a rue Madeleine Michelisről, és leparkolt az út szélén.

– Ő az? – kérdezte Ben rosszul palástolt izgalommal.

Tizennyolc év körüli fiú szállt ki a Renault-ból, és becsapta az ajtót. Farmert, fehér pólót, könnyű, fekete kapucnis dzsekit és zöld sapkát viselt.

– Ő – szűrte a foga között Ruben.

– Bezárta a kocsit?

– Nem. És az ablak is félig le van húzva.

– Óvatlan.

– Nyilván rálát az étteremből – vélte a szikár parancsnok. – És alighanem értéket sem hagyott az utastérben. Az egész kocsi nem ér meg egy ezrest. Mit is félthetne ezen egy egyetemista?

– Induljak? – kérdezte Ben.

-Várj! – Ruben megvárta, amíg a srác bemegy a sarki ételbárba, azután odafordult Benhez, hogy instrukciókkal lássa el, de a fél szeme továbbra is a gyorsétterem bejáratán volt. – Ne nyisd ki az ajtót, mert feltűnő lenne. Elég lesz a letekert ablak. Megvan a cucc?

Ben válasz helyett felmutatta a műanyag zacskóba csomagolt zöld anyagot.

– Rendben – bólintott Ruben. – Most menj!

Ben kiszállt a kocsiból, és nyugodtan átsétált a szemközti járdára, majd elindult az ételbár felé. A bejáratnál megállt, és látszólag a kifüggesztett étlapot kezdte tanulmányozni. Ruben elismerően bólintott. Ezt legalább jól csinálja a fiú, gondolta. Ben közben a kirakaton át észrevette a Renault tulajdonosát. A zöld sapkás fiú a tálcáját tolta az önkiszolgáló étterem pultja mentén, és az utcának hátat fordítva a falra akasztott menükártyát bámulta. Ügyet sem vetett kint parkoló autójára.

Ben vállat vont, mint aki nem talált az étlapon kedvére valót, és elindult felfelé a járdán. Egészen az úttest szélén sétált. Amikor a Renault orrához ért, benyúlt a zsebébe, és észrevétlenül elővette a műanyag tasakot. Anélkül haladt el a kocsi mellett, hogy lelassított volna, a zacskót pedig az ablak résén át az utastérbe hajította. A szeme sarkából látta, hogy a tasakocska megcsúszik az utasülés kárpitján, és a jobb oldali ajtó zsebébe esik. Tökéletes, gondolta elégedetten. Azonos tempóban továbbhaladt, a sarkon balra fordult a rue d’Orléans– ra, majd sietős léptekkel megkerülte a háztömböt, és visszaült Ruben mellé az Opelbe.

– A cucc a helyén.

– Remek.

– És most?

– Megvárjuk, míg megebédel.

– Honnan tudtad, hogy itt lesz?

– Egy héten legalább négyszer itt ebédel.

– És ha a zsaruk ma nem jönnek?

– Akkor majd kitalálunk valamit. Egyelőre tartjuk magunk a tervhez. Nyugi.

Ben a szája szélét rágta.

– Túl sok a változó az egyenletben.

– Mindig túl sok a változó – bólintott egykedvűen Ruben. Most már komolyan kezdte idegesíteni a fiú okvetetlenkedése. – Majd megtanulod. A tervek csak azért vannak, hogy legyen mit felrúgni, és az aktakukacoknak legyen mire hivatkozniuk a kivizsgálás során, amikor valami rosszul sül el. Egy műveletnek épp azért van parancsnoka, hogy amikor improvizálásra kerül sor, csak egyetlen ember kezdjen el rögtönözni, és ne mindenki menjen a saját feje után.

Negyed egy lett, aztán lassan az is elmúlt.

-Nem jönnek.

Ruben visszanyelt egy csípős megjegyzést. Inkább felemelte a mobiltelefont, és tárcsázott.

– Készen vagy? – vakkantott bele a Nokiába.

– Igen – jött szinte azonnal a válasz.

– A ruha?

– Ahogy a lakásnál lévők megadták.

– Ellenőrizzük! – parancsolta Ruben, és a szélvédőn meg a kirakaton keresztül szemügyre vette a tálcájával az asztalok között a mosatlan edényeket tartalmazó kocsik felé lavírozó srácot. – Kék farmer, fehér póló, fekete dzseki.

-Megjöttek a zsaruk – sziszegte az utasülésről Ben, és az utca túloldala felé intett.

– Ne mutogass! – csattant fel Ruben, majd ismét a telefonba kezdett beszélni. – És zöld baseballsapka van rajta.

– Stimmel.

– Hol vagy?

– A sarkon túl. Az újságosbódénál.

– Maradj ott, amíg nem szólok.

– Értettem... Látom a zsarukat!

– Remek. Állj készen, de várd meg a parancsot!

Ruben kinyomta a mobiltelefont, és az ingzsebébe süllyesztette.

A rendőrségi Peugeot 307 felállt a járdára, és a két egyenruhás kikászálódott a kocsiból. Láthatóan valami tréfás dologról beszélgethettek, mert teli szájjal vigyorogtak, miközben az autó mellett eligazgatták a derékszíjukra aggatott tucatnyi felszerelési tárgyat.

– Honnan tudtad? – nézett a társára Ben.

– Zsaruhely.

– Micsoda?

– Az ételbár – intett a műszerfal takarásában a gyorsétterem felé Ruben. – Önkiszolgáló, olcsó, és a kapcsolatunk szerint előszeretettel járnak ide az egyenruhások. Nézd csak!

Újabb felcsíkozott Peugeot fordult ki a mellékutcából, és kezdett komótos parkolásba az utcasarok mellett.

Ruben mobilja megcsörrent.

– Igen? – vette fel a készüléket.

– Bent vagyunk. A fiú végzett. Ismétlem: végzett!

– Mennyi idő még?

– Legfeljebb egy perc, és kint van.

Ruben megszakította a vonalat, és már le is nyomta a gyorstárcsázót. A vonal túlsó felén azonnal felkapták a telefont.

– Igen? – kérdezte az újságosbódénál várakozó ügynök.

– Negyven másodperc! Indulj!

*

A mellékutcában, az újságosbódé mellett várakozó fekete dzsekis, zöld sapkás fiú zsebre dugta a mobilt, ellökte magát a faltól, és kilépett a sarkon. Elővette a nejlontasakot, és az első szembejövő srácnak az orra alá dugta.

– Hm? – intett az állával.

A tizenéves megtorpant, és értetlenül meredt az ismeretlen fiatalemberre.

– Mi ez?

-Na, mégis, mit gondolsz? Egy tízesért kapsz egy jointot.

– De nekem.

A zöld sapkás felpillantott a fejébe húzott kapucni alól, és úgy tett, mint aki csak akkor veszi észre az alig tizenöt méterre parkoló járőrkocsit. Az autó mellett nyújtózkodó rendőr mozdulata félbemaradt, ahogy tekintete találkozott a fiúéval.

A szituáció egyértelmű volt: kapucnis alak, mellette egy fiatal fickó, a sapkás figura kezében pedig egy tasak zöld anyag.

– Hé! – kiáltotta a rendőr.

A zöld sapkás elfordult, és a sarok felé kezdett rohanni, miközben a tasakot a járdára ejtette.

A rendőr azonnal a fiú után vetette magát. A társa egy hosszú másodpercig értetlenül nézett utána, de aztán győzött a rutin, és kollégája után lendült. Az éppen leparkoló másik rendőrpáros csodálkozva meredt két rohanó társára, mígnem az elöl szaladó, aki az egész jelenetet látta, odakiáltott nekik: – Díler! – futtában a földre mutatott: – Az anyag a járdán!

A két zsaru egyszerre ugrott ki a kocsiból, és míg egyikük elkapta a döbbenten toporgó, vásárlónak kiszemelt fiút és megállt a járdán heverő tasak mellett, a másik a két rohanó rendőr után vetette magát.

A zsaruk a zöld sapkás fiút üldözték, de annak már harmincméteres előnye volt. A srác félrelökte a hökkenten megtorpanó járókelőket, és a sarkon bevetette magát a mellékutcába, gyorsított, és inaszakadtából vágtázni kezdett. Mire üldözői is a sarokra értek, előnye már negyvenméternyire nőtt. A rendőrök azonban nem haboztak, fűtötte őket a vadászösztön, és minden erejüket latba vetve rohantak tovább.

*

A fiú félszegen letette a pultra az utolsó eurót is, amit zsebe mélyéből halászott elő, és bocsánatkérően a pincérnőre mosolygott.

– Sajnálom.

– Semmi gond – mondta színtelen hangon a kiélt arcú nő, miközben mimikája egyértelművé tette, hogy igenis gond van. Nem kapott borravalót.

– Otthon felejtettem a pénztárcámat – tette hozzá magyarázatképpen a fiú, de már csak a pincérnő hátának beszélt.

A vendég zavarba jött, köhintett, elfordult a pulttól, majd kilépett az önkiszolgáló étteremből. Az utcán a fejébe húzta a baseballsapkát, és ráborította az Adidas dzseki kapucniját.

A régi Renault a járda mellett várakozott, pontosan úgy, ahogy hagyta. Odaballagott az autóhoz, kinyitotta az ajtót, azután becsusszant az ülésre. Előhalászta a kulcsot, és az önindítóba illesztette. A motor erőlködve kerregett, de nem ugrott be.

– A fenébe.

Ismét indítózott, de csak a száraz, hörgő berregés hallatszott, és továbbra sem sikerült életet lehelnie a motorba.

– Mi lesz már?!

Mozgásra lett figyelmes a szeme sarkából, és felpillantott. Egy teljes erejéből száguldó fiatalembert látott kirobbanni a mellékutcából, aki a sarkon balra fordult, és egyenesen feléje futott. A fiú csak három másodpercen át látta a futó alakot, amíg az átrohant a kocsija előtt, felugrott a járdára, és berohant az autó melletti ház nyitott kapuján. Abban a pillanatban, ahogy a vasalt kapuszárny döngve becsapódott a rohanó srác mögött, a Renault motorja váratlanul életre kelt.

– Na, végre!

A fiú alászedte a kormányt, belenézett a visszapillantó tükörbe, és amikor látta, hogy nem jön senki hátulról, rálépett a gázra.

-Állj!

A kocsija előtt egyenruhás rendőr állt terpeszben, és egy fekete pisztolyt fogott rá a szélvédőn keresztül. A srác ösztönösen a fékre lépett. Először nem tudta mire vélni a dolgot, de aztán a mellékutcából újabb egyenruhás rontott elő fegyverrel a kezében, majd kisvártatva egy harmadik.

Mire észbe kapott, az egyik tiszt már megkerülte a Renault– t, és hátulról felrántotta az ajtót.

– Kifelé!

– De hát.

A rendőrtiszt, miközben jobbjával pisztolyt fogott a fiúra, ballal benyúlt az utastérbe, megragadta a vállán a dzsekit, és hatalmas rántással kitépte az ülésből. A fiú végigszánkázott a járdán, és mélységes döbbenetében még tiltakozni is elfelejtett. Miközben az egyik egyenruhás a lapockájára térdelt és hátracsavarta a karját, a másik fémbilincset kattintott a csuklójára. A fiúnak egyetlen gondolat töltötte meg az elméjét: ez nem vele történik meg. Egyszerűen nem tudta elhinni, hogy éppen megbilincselik.

A rendőrök ülő helyzetbe rántották a srácot, és egy perc alatt átkutatták a zsebeit, beletúrtak a hajába, végigtapogatták a végtagjait, s amit csak találtak nála, mindent a járdára szórtak. Néhány járókelő megtorpant, és kíváncsian figyelte a jelenetet.

– Mit akarnak? – nyögte ki végre a fiú.

– Csend!

-De mit akarnak tőlem? – kérdezte újra, és a döbbent bénultságot kezdte felváltani a düh.

-Letartóztatunk – mondta higgadtan a felette álló rendőr, aki szilárdan ráfogta a fegyverét.

– De mit követtem el?!

– Az orrunk előtt árulsz kábítószert, és van pofád megkérdezni, mit követtél el? – sziszegte a fülébe a tiszt, aki az imént a hátán térdelt.

– Én nem árultam drogot!

– Tíz méterre sem voltál tőlem – mondta szárazon a rendőr, és felállt. – Talpra!

Álló helyzetbe rántották a fiút.

– Ez a te kocsid, vagy most akartad ellopni?

– Az enyém.

Ketten tartották a karját, a harmadik rendőr gumikesztyűt húzott, és kinyitotta a Renault valamennyi ajtaját. Kívülről alaposan szemügyre vette az utasteret, anélkül, hogy belenyúlt volna.

A sarok felől lihegve érkezett meg egy negyedik rendőr.

– Hát te hol voltál?

– Megjöttek a többiek. Átvették a vevőt.

– A cucc?

– Itt van – lengetett meg egy nejlontasakot a rendőrtiszt.

– És itt is – tette hozzá azonnal az, amelyik az autót kutatta át. Jobbjával a kocsi ajtózsebében mutatott.

A fiút odarángatták, így már ő is tisztán láthatta, hogy egy ugyanolyan tasak lapul az anyósülés felőli ajtózsebben, mint amit a negyedik rendőr mutatott.

– Ez nem az enyém – rázta a fejét a srác.

– Tudom – mosolygott a tiszt. – Soha nem a tiétek.

Kinyílt a mellékutcában parkoló furgon ajtaja, és a rohanástól megizzadt fiatalember beugrott. Lerántotta a dzsekit és a sapkát, majd felkapta az asztalkán heverő headsetet, és a fülébe dugta a készüléket.

– Elkapták? – süvöltötte bele.

-El – válaszolta higgadtan Ruben. – Tűnj el! A lakásban találkozunk. Szép munka volt!

– Értettem!

Miközben a furgon feltűnés nélkül elhajtott a környékről, Ruben beletaposott a gázba, és nagy ívben megfordult az úttesten, majd csikorgó gumikkal megállt a négy rendőr által fogva tartott fiatalember mellett. Ruben Benre nézett.

– Gyere, de egy kurva szót se halljak!

Azzal kiugrott az autóból, és a legmagasabb rangú egyenruhást vette célba.

– Maga itt a parancsnok? – vakkantotta.

-Ki kérdezi? – vágott vissza a tiszt, és előrelépett, miközben keze a fegyvere agyára siklott. Láthatóan nem volt hozzászokva a pökhendi stílushoz.

Ruben rendőrigazolványt vett elő a zsebéből, és közben úgy fordította bőrzakója szárnyát, hogy elővillanjon a derékszíján a pisztoly és a bilincs. Az igazolványt a tiszt orra alá dugta, és másodpercekig ott is tartotta, hogy annak legyen ideje alaposan megnézni a rangját és a fotót is.

-Kábítószerrészleg. Még egyszer kérdezem, maga itt a parancsnok?

A rendőr óvatosabbá vált.

– Én vagyok az, felügyelő úr.

– Jöjjön velem!

Ruben válaszra sem várva arrébb ment, és megvárta, míg az egyenruhás melléje ér. Azonnal támadott.

-Ezt jól elcseszte!

– Mit?

– Lekapcsolta a gyereket.

– Előttünk kísérelt meg kábítószert eladni.

– Persze, hiszen díler!

– Maga ezt honnan tudja, felügyelő úr?

– Mégis, mit gondol, hogy kerültünk ide egy perc alatt?

A rendőr tanácstalanul körülnézett, Ruben pedig könyörtelenül folytatta.

– Hetek óta figyeljük a bandát, már egészen közel vagyunk a felső kapcsolathoz, erre maga úgy becsörtet a megfigyelésünk közepébe, mint az elefánt, és szétcseszi az akciót!

Az egyenruhás tanácstalanul nyelt egy nagyot.

– De hát honnan tudhattam volna? És most mi lesz?

– Fogalmam sincs – vonta meg a vállát Ruben. – Az egész munkánk gajra ment a maga kontárkodása miatt! Nem is tudom, mit csináljak magával, de lehet, hogy most rögtön agyonlövöm.

– Nagyon sajnálom, felügyelő úr.

-Ne szakítson félbe! – süvöltötte Ruben. – Most elviszem a fiút, és megpróbálom valahogy elteríteni ezt a nagy halom trágyát, amit maga itt összetúrt nekem. A szentségit!

– És mi?

Ruben szigorúan nézett a férfira.

– Felejtsék el az egészet!

Az egyenruhás szemöldöke ráncba szaladt.

– Jelentést kell írnom, uram.

Az ügynök bólintott.

-Most már csak úgy alkudozhatok majd ezzel a drogárussal, hogy elkenem ezt a mai dolgot. De ha jelentést ír, akkor nem tudom elkenni, érti?! De jó. Írjon. Ha megkapom a főnökeimtől, majd én is írok egy jelentést, hogy maga mekkora baromállat volt, aztán meglátjuk, mi lesz. Írjon csak jelentést! Idióta! Átadjam a névjegyemet, ha végül mégis megírná azt a jelentést – nyomta meg a szót –, hogy legalább tudja majd, ki törte ki a nyakát?

Az egyenruhás megvakarta a fejét, miközben átfutotta a névkártyát.

– Sajnálom – dünnyögte.

– Mit bánom én! – Ruben dühösen toppantott. – Az istenit a hülyeségüknek! Ültessék már be a kocsimba azt a szemétládát!

Az egyenruhás intett a többieknek, mire azok villámgyorsan betuszkolták a fiatalembert a fekete Opelbe. Ben beült mellé a hátsó ülésre.

– A kábszer?

– Itt van a motorháztetőn.

– Dobják be azt is a kocsimba!

– Értettem.

– A fiú Renault-jából is!

– Máris, felügyelő úr.

Ruben bevágódott az Opel volánja mögé. Még egy pillantást vetett az egyenruhásra.

-Nos?

– Azt hiszem – vakarta a fejét a rendőr –, nem is találkoztunk, uram.

– Na végre! – bólintott Ruben, és kilőtt a járdaszegély mellől.

8

Victor Jacquard a zsigereiben érezte, hogy valami nincs a helyén. Arnaud Lacrouts még soha nem kért személyes találkozót arra hivatkozva, hogy „nem telefontéma”. Ez önmagában is elég lett volna, hogy felcsigázza az érdeklődését, de tulajdonképpen nem ez idegesítette. A magánnyomozó hangjában érződő feszültség volt az, amitől Victor gyomra összeszorult.

Délutánra járt az idő, és ma sem volt ideje ebédelni. Összeállította a Houssak-projekt menetrendjét, azután a belgákkal tárgyalt, majd felvette a kapcsolatot egy japán cég párizsi kirendeltségével, hogy ajánlatot kérjen a biztonsági kamerákra, rögzítőkre, szerverekre. Egy órája ráment, mire megértette a japánokkal, hogy tényleg komolyan beszél, és valóban óriási üzletről van szó. Ezután tudott csak a lényegi dolgokról tárgyalni velük. Délután ötre teljesen kimerült. Vágyakozva nézett a sarokban álló fogas felé, amelyen ott lógott a sporttáskája, benne a fallabdaütőkkel, az edzőcipővel és a tréningruhával. Esélye sem volt, hogy aznap le tudjon ugrani az irodaház alagsorában működő sportcentrumba. Pedig foglalt pályája volt négyre – nem sokkal korábban Margot-t kellett megkérnie, hogy mondja le a partit.

Amikor a mélygarázsban beült a Volvo vezetőülésébe, ránézett az órájára, és sóhajtva konstatálta, hogy el fog késni. A Szajna-parti kávézóba Arnaud-val megbeszélt randevú fél hatra volt tervezve, de már negyed is elmúlt. Indított, kihajtott az utcára, és a forgalom ritmusát felvéve kényelmesen elautózott a folyó mögötti utcákig. Nem akart kimenni a rakpartra, mert ott aligha tudott volna parkolóhelyet találni a turistabuszoktól, így inkább megelégedett azzal, hogy a kocsit a beljebb található utcácskák egyikében hagyja.

Háromnegyed hat volt, amikor belépett a kávézóba, és a pulthoz ment. Lacrouts, akárcsak Jacquard, a biztonság megszállottja volt, ezért szóba sem jöhetett, hogy csak úgy leüljenek egymás mellé. Victor kért egy kávét, majd miközben a forró italt kavargatta, meggyőződött róla, hogy egyetlen ismerős sincs a presszóban. Tehát nem követték. Egy pillanatra átfutott ugyan az agyán, ugyan ki a fene és miért követte volna, de elhessegette a gondolatot. Az ő szakmájában jobb állandóan félni, mintsem egyszer megijedni. Már belépéskor felfedezte az egyik hátsó sarokban üldögélő Arnaud-t.

A férfi harmincéves volt, és cseppet sem hasonlított arra a képre, ami az emberekben a magándetektívekről él. Lacrouts kifogástalan eleganciájú, galambszürke öltönyt viselt halvány rózsaszín inggel, melynek legfelső gombját nyitva hagyta, s így nyakkendőt sem kötött. Lábát divatos, méregdrága olasz cipőbe bújtatta. Haja feketén csillogott, és takaros lófarokban omlott a hátára. Arca szoláriumtól volt diszkréten barna, körmei gondos manikűrről árulkodtak. Kezében újságot tartott, s miközben lábát hanyagul keresztbe vetette, unottan tanulmányozta a négybe hajtott napilapot.

Arnaud Lacrouts kriminalisztikát hallgatott az egyetemen a jogi kar elvégzése mellett, majd, felismerve a huszonegyedik század új irányvonalait, programozást és matematikát tanult. A magánnyomozók zömétől eltérően sosem volt rendőr, és soha még csak a közelében sem járt valódi nyomozásnak. Ellenben elolvasott úgy négy-ötszáz krimit, cum laude fejezte be a jogot, és bűnügyi tudományokból doktorált, majd programozásból szintén.

Arnaud Lacrouts, bár a névjegyén és az irodája ajtaján a magánnyomozó felirat díszelgett, valójában hacker volt. A megbízásai zömét ugyanazok adták, mint kollégáinak: valakit figyeljen meg, vagy derítsen ki róla ezt-azt. Csakhogy amíg mások ezt úgy oldották meg, hogy órákon át autókban unatkozva és utcasarkokon fázva megfigyelték a célszemélyeket, vagy éppen szomszédokat és rendőrtiszteket fizettek le adatokért és információkért, addig Lacrouts leült a számítógépe mellé, és egy óra múlva nyitott könyv volt előtte az aktuális személy élete. Orvosi és rendőrségi nyilvántartások, bankszámlaforgalom, átutalások, adófizetés, költekezési szokások, mobiltelefon-híváslisták, sőt térfigyelő kamerák – mindenhez hozzáfért, ha meg mégsem, tudta, kit kell megkérni arra, hogy fejje meg a szükséges adatbázist.

Jacquard második éve adott megbízásokat Lacrouts-nak, aki mindig megbízható adatokkal szolgált.

De ma személyes találkozót kért.

Victor tíz perc múltán fogta a kávéscsészéjét, és odaült Arnaud asztalához. A férfi letette az újságot.

– Üdv, Victor.

– Helló.

– Kérsz valamit?

– Kávézom – mutatott a csészére a biztonsági szakember.

– Úgy értettem, valami erőset.

– Vezetek.

– Szerintem ma tehetnél kivételt.

– Miért?

-Hallgass rám – fogta meg biztatón Jacquard karját a magándetektív, és intett a pincérnek. – Két konyakot!

Amíg az italok meg nem érkeztek, közömbös témákról fecsegtek. Amikor az öblös poharakba töltött aranysárga ital már az asztalon állt, Victor nem bírta tovább: – Na, jó, felcsigáztál. Mi a fene van?

– Houssak.

-Azt magam is gondoltam, hogy vele van baj. Azzal bíztalak meg, hogy ellenőrizd. Mi a gond?

– Alain Houssak nem létezik.

Victor Jacquard elvigyorodott.

– Márpedig létezik. Megbízott egy üzlettel.

Arnaud közelebb hajolt.

-Nézd, ez a pasas egyszerűen nincs. Utánanéztem. Azt mondtad, hogy egyiptomi üzletember, aki fegyvereket akar vásárolni a kormánya megbízásából egy párizsi konzorciumtól, és szeretné, ha ez titokban maradna. A kormánya azért őt küldi, hogy tapogatózzon, mielőtt hivatalosan kapcsolatba lépne a céggel. Igaz?

Victor bólintott.

– Azt nem tudom, hogy igaz-e, de az tény, hogy nekem ezt mondta. Illetve írta. Csak e-mailben tartjuk a kapcsolatot.

– És te elhiszed?

-Egy szavát sem. Amíg nem ellenőriztem, addig ugyan mosolygok rá, de nem hiszek neki, ahogy egyetlen más ügyfelemnek sem. Tudod, hogy milyen üzletben utazom. Itt senkinek sem lehet hinni.

– Szerinted ki ez a pasas, Victor?

– Tőlem kérded? – nevetett fel zavartan Jacquard. – Éppen ezért bíztalak meg, hogy nézz utána. Inkább én kérdezem, hogy szerinted ki ez a pasas?

-Nem tudom.

– Részletesebben?

Arnaud felemelte a konyakospoharat, és beleivott.

-Részletesebben? Kurvára nem tudom. Utánanéztem a szokásos csatornákon. Ez az ember nem létezik. Egyszerűen nincs. Csak egy név.

– Egyiptom?

-Ugyan! Sehol sem szerepel Egyiptomban.

– Születési adatok, vagy valami?

– Semmi. Ha a véleményemet kérded, ez az ember igazából nem létezik, csak egy fedőszemélyiség. Azért kreálták a személyazonosságát, hogy idejöjjön.

– És tárgyaljon – bólintott Jacquard.

– Biztos? – húzta össze a szemét Lacrouts.

– Micsoda?

-Hogy azért kreálták, hogy tárgyaljon? Mi van, ha mást akar?

– Mit?

-Fogalmam sincs.

Jacquard megnyalta a szája szélét.

– Ettől még lehet egyiptomi.

– Mire gondolsz?

-Ha én küldenék egy embert Egyiptomból, hogy tárgyaljon a kormány nevében, de abszolúte nem hivatalosan, én is ezt csinálnám.

-Mit?

– Fognék egy hírszerző tisztet vagy gazdasági szakembert, készítenék neki egy személyazonosságot, és beküldeném. Tárgyaljon, szerezze meg a szükséges adatokat, árakat, paramétereket. Aztán tűnjön el. Sosem járt itt, hiszen sosem létezett. Semmi sem köti a kormányomhoz.

Lacrouts az ajkát biggyesztette.

– Ehhez nem értek, Victor, nem az én területem. Ami biztos: utánanéztem az összes létező nyilvántartásban, és Alain Houssak nem létezik. Fantom. Nincs társadalombiztosítási száma, és nem szerepel az adónyilvántartásban. Soha nem gyógykezelték egyetlen egyiptomi vagy francia kórházban sem. Nem vásárolt a bankkártyájával. Sőt nincs is bankkártyája. Sem hitelkártyája, sem számlája, sem bankkölcsöne, sem semmi. Nincs személyi igazolványa, jogosítványa, és soha nem adtak ki Egyiptomban ilyen névre útlevelet. De mondok még jobbat: nincs a nevén mobiltelefon. El tudod ezt képzelni?

– El. Céges készüléket használ.

– Oké, elfogadom. De akkor magyarázd meg a többit is!

Jacquard végre mélyebben elgondolkodott.

– Akkor viszont mégsem az egyiptomi kormány küldötte.

– Miért gondolod? – hökkent meg most Arnaud.

-Ha az lenne – kezdett hangosan gondolkodni Victor –, adtak volna a látszatra, hogy legyen egy stabil, legalább az alapellenőrzést kiálló háttere. Ha Kairó küldte volna Houssakot, lenne tb-száma, adózna, és legalább egy torokgyulladás -miatt kezelték volna valamelyik közkórházban. Lenne fogászati kartonja, jogosítványa, sőt szerintem még néhány közlekedési kihágás is lenne a rovásán. Csak azért, hogy hitelesnek tűnjön.

– Igazad lehet – vélte Lacrouts nagy sokára.

– De akkor ki a fene ez az ember?

-Hát ez az – mondta halkan a magándetektív –, gőzöm sincs. Nincs róla fényképed?

– Mihez kezdenél vele?

– Átfuttatnám egy arcfelismerő programon. Hátha kidob valamit.

– Soha nem találkoztunk. E-mailben keresett meg, és ugyanezen a módon egyeztetünk.

– Mikor jön?

-Nem tudni pontosan. Öt, hat, nyolc nap. Majd jelentkezik, amikor jön a gépe.

-Nem tudom, Victor. – csóválta a fejét a nyomozó. – Nincsenek jó érzéseim ezzel a pasassal kapcsolatban.

Jacquard hátradőlt a széken, és kibámult az ablakon. A Szajnán üvegborítású kirándulóhajó araszolt a sodrással szemben. Egy ideig töprengett, majd felhajtotta a konyakot, és a belső zsebéből egy fényképet húzott elő. A magánnyomozó elé tolta. Lacrouts felvette, és alaposan megnézte.

– Ki ez?

-Nem ismered?

– Sosem láttam.

– Szerintem van egy mákszemnyi esély, hogy ő Houssak.

– De nem vagy biztos benne.

-Úgy van. Tényleg mákszemnyi esély. Még talán annyi sem.

– Miért gondolod, hogy ő az? – kérdezte gyanakodva Arnaud.

– Megérzés.

– Valami biztonsági kamera képe lehet – találgatott a fotó láttán a magándetektív.

– Így igaz.

– Elég szemcsés.

-Nincs jobb.

– Futtassam át?

– Te mondtad az imént, hogy ezt tetted volna, ha van fényképed.

-Rendben. – Lacrouts is megitta a konyakját. – Mire tippelsz, ki ez?

– Majd te megmondod – mosolygott különös szomorúsággal a szemében Jacquard. – Majd te megmondod.

9

Este háromnegyed nyolc múlt, amikor Chantal Drovet leparkolt a teremgarázsban, és leállította a Laguna motorját. Rendkívül fáradtnak érezte magát. Egypercnyi lazításként a kormánynak támasztotta a homlokát. Micsoda nap! Reggel nyolcra ért be a rendelőbe, és már délután hat is elmúlt, mire az utolsó páciens elment. Megpróbálta felidézni az első délelőtti húzásokat és töméseket, de egyszerűen nem ugrottak be az arcok. Csak fogakra és ínyekre emlékezett, annak ellenére, hogy szinte kivétel nélkül visszatérő ügyfelekkel volt dolga. Érezte, hogy rettenetesen kimerült, és ez nem csak a mai napnak volt köszönhető. Egyszerűen rossz passzban volt.

Nagy sóhajjal rácsapott a kormányra, és felnézett.

-Akkor kezdődjék! – mondta félhangosan, miközben belenézett a napellenzőbe épített sminktükörbe. – Második félidő.

Kikászálódott az autóból, és a csomagtartóból elővette a két teli bevásárlószatyrot.

A lift egy perc alatt felvitte a hetediken lévő tágas lakásba. Amikor benyitott az ajtón, az első érzése az volt, hogy most menten sikítani kezd, és abba sem hagyja, míg ki nem fogy a szuflából. Az előszobában egy kiskabát és egy pár zokni hevert, mellette legalább négy-öt pár felnőtt– és gyerekcipő. Az esernyőtartó felborult, a benne lévő ernyők szertegurultak.

Éles sikoly, majd gyermeki kacagás hallatszott, és egy ötévesforma kislány szaladt keresztül az előszobán. Olyan gyorsan szedte a lábát, hogy észre sem vette a két teli bevásárlótáskával toporgó Chantalt. A lánykát egy magas, vékony férfi követte, aki a fejére plédet borított, és a karjával mozgatta, miközben mély hangon dörmögött.

– Elkaplak! Elkaplak!

A férfi meglátta Chantal lábát, és megtorpant. Felemelte a pléd szélét, és mosolygó szemmel nézett az asszonyra.

– Szia, szívem! – Cuppanós csókot nyomott Chantal ajkára, majd a hangja visszaváltott dörmögőre: – Elkaplak!

A nappali felől ismét várakozással teli gyerekkacaj harsant, a férfi pedig a lányka után lendült.

Chantal felsóhajtott, és a padlón heverő ruhadarabokat, játékokat átlépve a konyhába ment, félrerúgva néhány újságot is. A konyhában teli mosogató fogadta, az asztalon tányérok és poharak erdeje.

Egyre nagyobb elkeseredés kerítette hatalmába, miközben a lakás mélyéből vidám nevetés hallatszott. Letette a szatyrokat, és már tudta, hogy baj van. Tompa reccsenés, majd fehér folt kezdett terjedni a konyhakövön.

– Jaj, ne!

A papírtörlőért nyúlt, de a tartósínen üresen pörgött a henger. Mire elővette a felmosóvödröt, a liternyi tej már a fél konyhát elöntötte, és természetesen eláztatta a szatyrok tartalmát is.

– Szia, anya! – robbant be a konyhába a kislány, de Chantal élesen rákiáltott: – Maradj ott!

– De.

– Állj már meg!

A kislány végigtrappolt a tejtócsán, majd anyja ingerült hangjától megriadva kirohant a konyhából, nedves foltokat hagyva maga után.

– Állj meg!

A kislány visszaóvakodott, és bűnbánóan nézett Chantalra, aztán szorosan átölelte a combját.

– Szia, anya!

– Szia, Claire! – hajolt le az asszony, és egy puszit nyomott a kicsi feje búbjára, majd eltolta magától, és szigorúan ránézett. – Ki szórta szét a játékokat az előszobában?

-Nem tudom.

-Na, ne viccelj velem! Gondolkozz csak!

– Akárki volt, már nem lakik itt.

-Claire! Menj szépen, és szedd össze. Majdnem eltörtem a lábam a kockáidon.

– Jó, akkor megcsinálom.

– Marie itt van? – váltott témát Chantal.

-Nincs – rázta meg a fejét a kislány. – Apa vigyáz rám délután óta.

– Apa? Délután óta? – csodálkozott el az asszony, hogy nem a bébiszitterrel találja otthon a gyereket. – Hiszen úgy volt, hogy apa ma nem jön haza, csak késő este.

– De hazajött. Mi lesz a vacsora?

– Még nem is vacsoráztál?

– Nem. De már éhes vagyok. Mit kapok vacsorára?

– Omlettet. Megfelel?

– Gombával?

– Rendben. Akkor most menj és szedd össze a holmidat az előszobában!

Chantal kiterelte a kislányt a konyhából, és tekintete megakadt a nappalin. A fotelok összetolva, közöttük két-három plédet feszítettek ki, előtte pedig egy felcsavart szőnyegen ott ült a férje, és egy hosszú papírtrombitát tartott a foga között, miközben a homlokára kötött pántban néhány madártoll virított. A parkettát pattogatott kukorica, papírfecnik és kekszdarabkák tömkelege borította.

Az asszony érezte, hogy elfutja a méreg.

Belépett a nappaliba.

Daniel derűs pillantással nézett fel rá a rögtönzött indiánsátor alól.

– Üdv néked, fehér asszony!

Chantalnak semmi kedve nem volt a viccelődéshez.

Reggel ötkor kelt, elkészítette a gyerekek és a férje reggelijét, elvitte óvodába Claire-t, befizette a számlák nagy részét, azután nyolctól fél hétig ki sem mozdult a rendelőből, még ebédelni sem volt ideje, csak délután kapott be egy kihűlt hamburgert, amit telefonon rendelt. Egész nap tömte és húzta a fogakat, kaparta a fogkövet, és szajkózta ugyanazokat a mondatokat. Azután este bevásárlás, a kocsi kétszer leállt a forgalomban, és fogalma sem volt, mitől csinálja ezt hetek óta, de szerencsére valahogyan sikerült hazavergődnie. Istenem, már mióta kéri Danielt, hogy nézesse meg a szervizben! De hiába.

És most még ez az irgalmatlan rendetlenség is.

Semmi másra nem vágyott, csak egy omlettre, egy pohár borra és egy kád forró vízre. És hogy hagyja békén mindenki egy órára. Csak egy icipici órácskára!

– Marie hol van? – Mintha meg se hallotta volna férje vidám megjegyzését.

– Elengedtem.

– Miért?

– Mert ma időben hazaértem.

– Elmaradt a megbeszélés a szakszervezetnél?

– Reggelre halasztottuk. Gondoltam, akkor ma a kicsivel leszek. Már ötkor itthon voltam.

Chantal kissé türelmetlenül leintette a férjét.

– Vacsorázott a gyerek?

– Még nem.

– Megfürdetted?

– Nem, hiszen játszottunk.

Chantal a faliórára pillantott.

-Két perc múlva nyolc. Holnap korán kel, mert óvodába megy.

– Néha kell egy kis játék.

– Még csak négyéves!

-Kis híján öt.

– És vedd már ki azt a trombitát a szádból! – robbant az asszony. – Rém ostobán festesz vele.

Daniel zavartan letette a papírmasé hangszert.

– Ez békepipa – mondta védekezőn.

-Nem érdekel.

– Mi baj?

– Henri hol van?

A férfi zavartan megköszörülte a torkát.

-Nem láttam reggel óta.

– Még nem jött haza?

-Nem.

-Nem is érdekel, hol van a fiam, Daniel? Legalább felhívtad?

-Nos. akartam, de...

– A francba! Hol van Henri?!

– Nagy fiú már, Chantal. Pár nap, és betölti a tizennyolcat. -Gondolod, én nem tudom? Még csak nem is kerested?!

Hol a telefonom? – nézett körül az asszony.

Észrevette a mobilt a retikülje tetején. Felkapta a készüléket, és lenyomta a gyorstárcsázón a fiú számát. A telefon hosszan kicsengett, de nem vették fel. Dühösen a kanapéra hajította a telefont.

– Megölöm! Miért nem veszi fel soha?!

A férfi feltápászkodott, és leporolta magáról a pattogatott kukorica törmelékét.

– Mi bajod van, Chantal?

A nő keserűen felkacagott, és körbemutatott a nappaliban.

-Mi bajom? Azt kérded, mi a bajom?! Hát ez! Nyolc óra, a gyerek hulla fáradt, izzadt, éhes. Nem fürdetted meg, nem kapott vacsorát.

-.de hát te vásároltál be vacsorára.

-.amit szívesen kihagytam volna, ha tudom, hogy te már órák óta itthon vagy! Miért nem vásároltál be te?

Daniel megvakarta a feje búbját.

– Hát. elfelejtettem. – A feleségére nézett. – Fáradt vagy?

Chantal elkínzottan bámulta az iszonyatos rendetlenséget.

– Fáradt? Az nem kifejezés. Hulla vagyok, Daniel. Hulla. Te meg nem csináltál semmit.

– Mindjárt összepakolok.

-Ez neked éjfélig is eltartana! Tele a bugyrom, hogy mindent én intézek, te meg úgy jársz-kelsz itthon, mint valami szállóvendég. Nézd meg! Minden szalad! Kukorica, morzsák, szemét, egyetlen bútor sincs a helyén. Állott a levegő, gondolom, még csak ablakot sem nyitottál.

– Na, ebből elég volt! – rázta le magáról az indiánjelmezt Daniel. – Egész nap dolgoztam.

-Aha, igen. Ültél a gyárban, az irodában, és tologattad a szakszervezetis papírokat.

– Megdolgoztam érte, hogy az irodára kerülhessek!

-Így igaz! És akkor most már úgy érzed, soha többé nem kell előbbre lépned?

– Miért mondod ezt? – acsargott a férfi.

-Mert unom, hogy mindent én csinálok! Én teremtem elő a pénzt, én agyalok, hogy mit miből fizessünk ki, én szervezek meg mindent, te meg csak azzal a kurva szakszervezettel vagy elfoglalva!

– De hát én alapítottam! Nélkülem a gyárban még ma sem lenne érdekképviselet.

-Tudom! – kiáltotta a nő könnyes szemmel. – Tudom! Ezerszer elmondtad! A könyökömön jön ki a szakszervezeted, Daniel! A hócipőm tele van vele, hogy csak ez a témád! Erről beszélsz a vacsoraasztalnál, a tévé előtt, még az ágyban is, erről telefonálsz és e-mailezel a többiekkel, csak erről! Unom! Unom, unom, unom! Van egy családod, azzal meg nem foglalkozol. Nem viszed a gyereket sehova, nem vásárolsz, nem segítesz.

– Kiporszívóztam a hétvégén.

– Valóban? Csodás! Az három napja volt! Nézz már körül!

A férfi dühösen megrántotta a vállát.

-Mi az, Chantal? Tulajdonképpen mi bajod van? Megjött talán?

– Na, most mész a picsába! – sápadt el a nő.

– Merthogy olyankor vagy ennyire kiállhatatlan.

Daniel felkapta a cigarettásdobozt és az öngyújtót, és durcásan kimasírozott a szobából. Az asszony hallotta, amint nyílik, majd csukódik az erkélyajtó.

Bőgni lett volna kedve.

Két kis kar ölelte át a derekát.

– Anya, éhes vagyok – nyafogta Claire. – Mi lesz a vacsora?

– Omlett – simogatta meg a kislány fejét az asszony, és közben üvölteni szeretett volna.

*

Daniel negyedszer is felhördült az élvezettől, azután lassan legördült az asszonyról. Chantal arca még mindig égett az orgazmus pírjától, és szaporán szedte a levegőt.

A digitális óra 23.46-ot mutatott.

Tíz is elmúlt, mire megfürdette a gyereket, összeütötte a vacsorát, kitakarította a lakást, összeszedte a szerteszórt ruhákat és játékokat. Daniel ez idő alatt elmosogatott három tányért, és megnézett egy meccset a tévében. Aztán tizenegy után, amikor Chantal végre befejezte a hőn áhított fürdést, rávetette magát az asszonyra. A nőnek semmi kedve nem volt a szeretkezéshez, ám Daniel szenvedélye még mindig igen gyorsan fel tudta tüzelni, és hamarosan az ágyban kötöttek ki. Bár néha úgy érezte, elege van a férfiból, az ágyban egyelőre nem volt probléma. Ugyanúgy kívánták egymást, mint kapcsolatuk elején. Sajnos azonban az is igaz volt, hogy mostanára ez maradt az egyetlen terület, ahol még egymásra voltak hangolva.

Az asszony oldalra fordult, és az utcai lámpák beszűrődő fényében elgondolkodva tanulmányozta a szomszédos párnán hanyatt fekvő férfi arcát. Daniel a mennyezetre meredt, mellkasa gyors ütemben emelkedett és süllyedt.

– Nincs itt semmi baj – suttogta a férfi.

– Tessék? – könyökölt fel Chantal.

– Azt mondom, nincs itt semmi baj.

– Ezt meg hogy érted?

Daniel végre az asszonyra pillantott. Zavart volt a hangja.

– Hát. úgy értem, az ágyban minden oké.

– Így igaz. És?

– Mit és?

– Ezernyi más terület van még. Azokkal hogy állunk?

A férfi felült.

-Nem értelek.

– Csak azt mondom – fogalmazott óvatosan a nő –, hogy bár az ágyban minden rendben van, nagyon sok olyan része van az életünknek, ahol nincs rend.

-Mit akarsz ezzel már megint? – reccsent unottan a férfi hangja.

– Egyedül vagyok, Daniel.

– Veled vagyok.

-Dehogy vagy. Persze. itt laksz, meg mondod, hogy támogatsz, de amikor tettekre kerülne a sor, már sehol sem látlak. Csak az a rohadt szakszervezet. Szakszervezet reggel, szakszervezet délben, szakszervezet este. Tudod, mekkora telefonszámlád van miatta?

– Mindig ki tudtuk fizetni.

-És ezután is ki tudjuk – mondta fáradtan az asszony. – Viszont én az ilyen dolgok miatt vagyok egész nap a rendelőben. Én hozom haza a pénz nagy részét. Egy kicsit talán te is összeszedhetnéd magad, és valami jobban fizető állás után nézhetnél...

– Ennyit keresek és kész!

– Tudom, mennyit keresel. Pontosan tudom. A rezsire éppen elég.

– Most miért alázol meg?

– Tényt közlök. Kőkemény tényt.

-Igen? – Daniel kifejezéstelenül nézett le a feleségére. – Tényt közölsz? Inkább a földbe döngölsz.

– Én ebbe így beledöglök.

– Mibe?

– Hogy én aggódom minden miatt, én rohanok minden után, én gondolkozom az anyagiakon. Te meg csak kijelented, hogy ez is kell, meg az is kell. De hogy miből?! Tudod, milyen nevetséges és egyben dühítő, amikor azt kérdezed tőlem, Chantal, van erre pénzünk? Tőlem kérdezed. Nem kéne ezt neked is tudni? Ha most megkérdezném, mennyi van a folyószámlánkon, gőzöd se lenne. – A férfi válaszra nyitotta a száját, de Chantal leintette. – Sok ez már nekem, Daniel.

– Szóval nem tudlak eltartani?

-Nem. Soha nem is tudtál. De ezen kár dühöngeni, te is tudod.

Daniel kiugrott az ágyból, és előkotorta a cigarettát.

– Most hová mész?

A férfi nem válaszolt, csak kiment a hálószobából.

– Ezt a legkönnyebb! – szólt utána az asszony. – Menj csak! Menekülj el megint a beszélgetés elől!

Chantal csak hevert az ágyon, és ráébredt, hogy kicsit még élvezi is a helyzetet. Csend van. Nem kell a szakszervezet apró-cseprő ügyeiről hallgatnia a véget nem érő eszmefuttatásokat.

Végiggondolta, mi is történt.

Elmondta, mi a baj – Daniel pedig megsértődött.

Mint egy durcás kölyök.

– Bassza meg! – suttogta Chantal. – Mintha nem is a férjem vagy a társam lenne. hanem a harmadik gyerekem.

Hangosan kimondva hirtelen értelmet nyert az egész.

Daniel még gyerek.

Úgy viselkedik, mint egy kölyök, nem a megoldást keresi a problémákra, hanem elbújik előlük. Fejet a homokba. Majd anyuci megoldja. Csakhogy anyuci elfáradt.

Belefáradt.

Istenem, gondolta, hányszor akart már beszélni róla! Hányszor kezdett bele, hogy elmondja, mi a baj – de semmi. Daniel minden alkalommal elmenekült. Egyszerűen lerázta a kérdést: nincs itt semmi baj, te kreálsz problémát abból, ami nem az, mondta. Képtelenség volt vele felnőtt módjára beszélni. Hogy keressen jobban fizető állást, hogy a gyereknevelésnek nem csak a napos oldalát kell látni, hanem ott vannak a hétköznapok is: nem csak játék van a kicsivel, hanem pelenkázás, fürdetés, etetés, körömvágás, hintőporozás, öltöztetés. És ezekből Daniel kimaradt. Egyszerűen nem vett bennük részt.

Chantalnak pedig szép csendben elfogyott a türelme.

És a szerelme.

Pillantása a táskájára esett a fésülködőasztalon. Napok óta benne volt a boríték. Ahányszor benyúlt a retikülbe és hozzáért a levélhez, égette az ujjait.

Napok óta ott volt. Megírta, összehajtogatta, borítékba tette. Még le is ragasztotta. Csak éppen átadni nem volt ereje.

Hirtelen elhatározással kiugrott az ágyból, magára kanyarította a pongyoláját, és kikapta a táskából a borítékot.

Már a nappaliból látta, ahogy a férje az erkély korlátjára támaszkodva meztelenül cigarettázik, és a város fényeit bámulja. Chantalnak eszébe jutott, ha most megfázik, akkor még majd ápolhatja is. Elhúzta az üvegajtót, és mezítláb kilépett az erkélyre.

– Daniel?

– Hm? – morogta a férfi, de nem fordult meg.

– Nézd, szerintem beszélnünk kellene.

– Nincs miről.

Az asszony mély lélegzetet vett.

– Válságban van a házasságunk, Daniel.

– Van a fenét!

-Nem működik. Egyedül hagysz.

-Nem igaz. Mindent megcsinálok neked.

– Ez nem igaz. Gyere be, üljünk le. Beszéljünk.

– Nincs kedvem – pöckölte le az utcára a csikket Daniel, és ellökte magát a korláttól. – Meg nincs is miről. Vihar egy pohár vízben, Chantal.

– El akarok válni.

Kimondta, pedig igazából nem is akarta, de önnön hangját hallva rájött, hogy ez az igazság. Egy pillanat alatt a helyére zökkent a kirakós minden eleme, és ott volt az orra előtt a kristálytiszta megoldás.

Daniel felegyenesedett, és elment az asszony mellett.

– Ne viccelj ezzel – vetette oda.

– Mit csináljak, hogy komolyan vegyél végre!? – kiáltotta az asszony. – El akarok válni!

Daniel megpördült, és elkapta a felesége karját.

– Csendesebben! Fellármázod a házat!

-Nem érdekel! Figyelj már rám!

– Dehogy figyelek! Ma teljesen meg vagy hülyülve.

– Komolyan beszélek.

Daniel erősebben szorította a nő karját, és észrevette a kezében szorongatott borítékot.

– Ez meg mi?

– Akarsz végre beszélni velem a bajainkról? – hagyta figyelmen kívül a kérdést Chantal.

-Nem. Nincsenek bajaink. Neked vannak bajaid, de szerintem egy jó alvás azokon is segít. És nekem is le kell feküdnöm. – Elengedte az asszony karját. – Reggel korán be kell érnem, hogy a gyűlésre elő tudjam.

– Szarok a szakszervezeti gyűlésedre – mondta hidegen Chantal, és férje markába nyomta a borítékot. – Nesze!

– Ez meg mi?

-Egy levél.

– Minek az?

-Nem akarsz beszélni? Így is jó. Akkor olvass! Leírtam mindent. Hogy mi történik velünk, mit gondolok, hogy mennyire nem azt kapom tőled évek óta, amire szükségem van. Olvasd el! Benne van az életem. Rászántam pár napon keresztül egy-két órát, és megírtam. És minden egyes rohadt nap kapsz belőle egy példányt, amíg meg nem érted! Ez egy fontos levél. Nekem nagyon-nagyon fontos, és.

Daniel apró darabokra szaggatta a borítékot, és a maroknyi papírfecnit kidobta az erkélyről. Mutatóujjával fenyegetően hadonászott az asszony orra előtt.

– Soha többé ne merészelj nekem ilyen levelet írni!

Chantal kővé dermedten nézte, ahogy férje berohan az erkélyről, és becsapja maga mögött a hálószoba ajtaját.

10

Nyugati szél fújt. Abu Músza az égre nézett. Nyugaton még vörösben játszott a horizont, de a háta mögött, messze keleten már ragyogtak a csillagok. Felsóhajtott. A hajón nem akart feltűnést kelteni azzal, hogy leteríti szőnyegét az esti imához, de lélekben Allah segítségét kérte a vállalkozáshoz. Annyit tett már az ügyért, hogy joggal bízhatott benne, a paradicsomban elnyeri majd méltó jutalmát, akárcsak bajtársai, akik évek hosszú sora alatt mellette hullottak el a véget nem érő harcban. De hát Isten útja göröngyös, és áldozatokat kíván minden igazhitűtől.

És persze a hitetlenektől még inkább.

Ez eszébe juttatta, hol is van. A halászokra pillantott.

Négyen voltak. A legidősebb, Raoul fent, a kormányállásban az észak felé már tisztán kivehető partvonalat fürkészte. Fiai a hajó két oldalán az alig egy órával korábban bevont halászhálókat takaros halmokba hajtogatták, a végüket pedig felkötözték az oldalt messze kinyúló, de most a fedélzet fölé behajtott farudakra. Ahogy a hálókat rendezgették, időnként még egy-egy hal akadt a kezükbe, ezeket behajították a hajó közepén tátongó, jó öt méter hosszú és három méter széles verembe, amelynek alját derékmagasságig borította a zsákmány. Jó napja volt ma a hitetleneknek, gondolta Músza. Allah bő fogást adott nekik, bár a szírnek fogalma sem volt, mivel érdemelték ki ezt a kegyet a kutyák.

Lopva a tat felé nézett, ahol a negyedik halász, egy fiatal fiú rakta el éppen a csáklyákat, és méretes karikákba tekerte a kikötéshez használatos kötélzetet, hogy ne legyen gond vele, amikor befutnak majd az öbölbe, és lassan a móló mellé simul a bárka.

A kapitány, aki egyben az öreg halászhajó tulajdonosa is volt, lendített egyet a kormányon, és a Coquillage orra észak felé fordult. Most már balra elöl és jobbra is szárazföld látszott. Az öreg szúrós tekintete az arabot méregette, aki az orrban üldögélt, és a már nem is olyan távoli partot bámulta. A félhomályban épphogy ki lehetett venni azt az éles határvonalat, ahol az égbolt találkozott a parti sziklák tetejével. A településeken már kigyulladtak a lámpák, az utcákat megannyi, gyöngyfüzérként ragyogó fénypont sora jelezte, ahogy felfutottak a domboldalakon. A tengerről úgy tűnt, mintha az egész partot laknák – egymásba értek a kisebb– nagyobb falvak és városok.

Abu Músza és unokatestvére, Muhtár Abdulati négy nappal korábban Latakiában szállt fel a ciprusi zászló alatt üzemelő teherhajóra, az Aphroditére, amely lassan átszelte a Földközitenger keleti medencéjét, megkerülte Szicília déli csücskét, majd elhaladt Szardínia partjai mellett, mielőtt északnak fordult, hogy végcélja, Marseille felé vegye az irányt. A hajó kapitányát az indulás előtt nem sokkal valaki felhívta Damaszkuszból, és megkérte, hogy szerény díjazás fejében vigye magával a két férfit, és ha már ezt megteszi, hát legyen szíves és ne faggassa őket arról, kik ők és hová tartanak. Csak tegye, amit mondanak, és ha leszálltak, felejtse el, hogy valaha is találkoztak. A kapitány közel negyven éve járta a tengert, és pontosan tudta, hogy egy ilyen damaszkuszi telefonhívás esetében mi a teendő. Egész út alatt egyetlen szót sem szólt utasaihoz, akik amúgy is csak esténként, egy-egy rövid séta erejéig mentek fel a fedélzetre.

Ma reggel azonban Músza megkereste a kapitányt, és szó nélkül egy cédulát tolt az orra alá, amely GPS-koordinátákat tartalmazott, valamint egy időpontot. A kapitány maga elé húzott egy navigációs térképet meg egy számológépet, és két perc múlva odabólintott Abunak: – Időben ott leszünk.

A szír sarkon fordult és visszaballagott a kajütjébe.

És valóban: időben ott is voltak.

Egy touloni kereskedő, akinek az anyja Aleppóban látta meg a napvilágot, és sosem felejtette el, hogy honnan indult, még a múlt héten felkereste a Coquillage kapitányát, és ötezer eurót fizetett neki azért, hogy ugyanabban az időpontban ugyanott legyen, ahol az Aphrodité. A randevú zökkenőmentesen létrejött, és Músza késő délután a nyílt tengeren, Abdulatival a háta mögött átszállt a francia halászhajóra, amelynek raktere már tele volt a fogással. A kis vízi jármű neve az orron és a taton is letakarva maradt mindaddig, míg mérföldekre nem távolodtak a Marseille felé tartó Aphroditétől. A Coquillage észak felé vette az irányt, és alkonyatra látótávolságra közelítette meg a francia partokat.

Miközben Abu a tengert bámulva őrködött, az egyik fiatalember letette az utolsó halászhálót, kezét megtörölte egy mocskos rongydarabban, aztán odalépett hozzá. A part felé intett.

– Az már Franciaország.

Músza tökéletesen tisztában volt vele, hogy a francia partokat látja, de nem akarta fitogtatni tudását, ezért csak semmitmondóan bólintott.

A fiú apja lekiabált a kormányosfülkéből:

– Joseph, hagyd békén őket!

A fiú azonban elengedte a füle mellett a felszólítást. Láthatóan felvállalta a kéretlen idegenvezető szerepét.

-Az ott nyugatra Fabregas – intett bal felé a fiatalember. Abu Músza tekintetével követte a kinyújtott kar által megjelölt irányt. Sok-sok fénypont jelezte, hogy emberi település áll a parton. Joseph ezután előremutatott: – Ott pedig Saint-Mandrier-sur-Mer. A félsziget mögött nyílik Toulon kikötője.

– Értem.

– Joseph!

A kapitány érezhetően mérges volt. A fiatalember felnézett.

– Igen, apám?

– Gyere ide, és vedd át!

– Megyek.

A fiú átsietett a verem melletti szűk pallóhoz, és végigtáncolt rajta a hajó végében lévő kormányosfülkéig. A kormány felett függő csupasz villanykörte fényében Abu Músza jól látta, ahogy az öreg leteremti a fiát, aztán a kormány mellé parancsolja. Kisvártatva előmászott a helyéről, és ugyanazon az úton, ahol az előbb a fiatalember ment, odaballagott a szírhez.

– Hamarosan megérkezünk.

-Kiváló – mondta halkan Abu, és várakozón az öregre nézett.

– Mi Toulonban kötünk ki – folytatta a kapitány. – Gon-do– lom, maguk nem akarnak eljönni velünk odáig.

– Valóban nem.

– Hol akarnak kiszállni?

– Valami elhagyatott partszakasz kellene.

– Gondoltam.

– Van valami ötlete?

– Persze – az öreg északnyugat felé mutatott, miközben zsebéből egy gyűrött térképet húzott elő, és szétrázogatta a lapokat. – Arra van egy olyan partszakasz, ahol nincs település. Mi Toulonba megyünk, de előtte teszünk egy kitérőt. Ott, Fabregas és La Leque között van egy erdős terület. Pár négyzetkilométer, és ilyenkor már a madár se jár arrafelé. A part kavicsos és bokros, mögötte pedig ott az erdő. Ha átvágnak rajta – magyarázott tovább a kapitány a térképen mutogatva –, kijutnak a D16-os útra. Ha kelet felé mennek tovább, Fabregasban vagy La Seyne-sur-Merben kötnek ki. Onnan már tovább tudnak utazni.

– Őrzik a határt?

-Nemigen. A kikötőben ott a haditengerészet, de hát azt nyilván maga is tudja, hogy Toulon hadikikötő.

– Persze. – Abu Músza felpillantott, és egy percig figyelmesen tanulmányozta a partot. – Jól van. Az a terület megfelel.

-Rendben. – A kapitány megfordult, és elindult vissza a kormányosfülkébe.

Abu egyedül maradt a gondolataival, de hamarosan megjelent mellette a társa, Muhtár.

– Mi újság? – kérdezte.

Abdulatit és Múszát egymás mellett látva elsőre azt gondolhatta volna az ember, hogy nem hasonlítanak, ám jobban megnézve valahogy mégiscsak olyanok voltak, mint az ikrek. Mindketten negyvenegy évesek voltak, alig egy hét különbséggel születtek, és együtt nőttek fel a szír sivatagban. Százhetvenöt centiméter magas, vékony, beesett arcú férfi volt mindkettő, sötét hajjal és villogó fekete szemmel. Vászonnadrágot viseltek világos inggel, és sportcipőt.

Csomagjuk mindössze egy-egy közepes hátizsákra korlátozódott.

Abu óvatosan körülnézett, mielőtt válaszolt.

-Fabregas mellett fog kitenni minket. Ott, ahol a térképen már megnéztük.

– Te javasoltad neki?

-Nem. Magától állt elő az ötlettel.

– Helyes. És most?

– Őrhajó!

A kiáltás a kormányosfülke felől érkezett. Músza jobbra kapta a fejét, és már látta is a félszigetet megkerülő naszádot, amint orrával tajtékot vetve feléjük száguld.

Joseph ott termett mellettük.

– Bújj anak el!

-Mi ez? – hökkent meg Abdulati, és előhúzta a hátul a nadrágjába tűzött Browningot, de Abu nemet intett a fejével. Joseph észre sem vette a fegyvert, ahhoz túl izgatott volt, miközben válaszolt: – Néha megállítanak minket. A hadikikötő miatt.

– Feljönnek a fedélzetre?

– Igen.

– Hová bújjunk?

– Erre!

Joseph előreszaladt, a két szír pedig futólépésben követte. A fiú az árbocok takarásába vezette őket, és felhajtotta a halasvermet takaró ponyvát.

-Ide!

Abdulati döbbenten nézett fel.

– A halak közé?

– Nem egészen – vigyorgott Joseph. – Alá.

Arrébb lépett, és felfedte azt a deszkából ácsolt jókora dobozt, amely a verem szélén, de már lent, a raktérben állt. Abu azonnal megértette, miről van szó, és beleugrott a dobozba, mire Muhtár habozás nélkül követte. A fiú gyorsan rátolta a fedelet a rekeszre, és a sötétben Músza már hallotta is, amint nagyokat puffanva halak záporoznak a tetőre.

Joseph több tucat halat dobált a deszkafedélre, mígnem láthatatlanná vált. Abu és Muhtár csendben lapult, és előhúzták pisztolyukat, hogy ha mégis rájuk bukkannának, emlékezetessé tegyék utolsó másodperceiket.

A személyzet még egy kiszuperált hálót is rádobott a halakra, aztán Joseph unottan a bárka oldalának dőlt, és hunyorogva bámulta a közelgő őrhajót, mely nagy fényerejű reflektorával hamarosan befogta a halászbárkát. A hajócska kapitánya közben eleget tett a rádión érkezett felszólításnak, és üresbe tette a motort, így pár perc alatt nullára csökkent a sebességük.

A szürke naszád másodpercekkel később odasimult a halászhajóhoz, és két fegyveres tengerész ugrott át a fedélzetre. Nyakukban rövid csövű géppisztoly fityegett, de láthatóan nem számítottak ellenséges lépésre, mivel széles mosollyal üdvözölték a fogadásukra siető Josephet és a másik fiút. Amikor nyomukban egy tiszt is a fedélzetre lépett, a kapitány is előbukkant a kormányosfülkéből.

– Jó estét, hadnagy úr!

-Jó estét, Raoul – nyújtott kezet a fiatal tiszt. – Merre jártak?

– Délen. Lementünk vagy negyven kilométernyit.

– És? Megérte?

– De meg ám!

– Milyen a fogás?

-Nézze csak meg! – invitálta a tengerészt a kapitány, és fellebbentette a ponyvát a hallal teli veremről.

A hadnagy szemügyre vette a zsákmányt, mely jobbára tonhalakból állt.

– Jó napjuk volt, Raoul.

– Az bizony, hadnagy úr. Elfogad pár darabot?

-Nem, köszönöm. Szolgálatban.

– Ugyan már, megeszik vacsorára – kedélyeskedett a kapitány, és szemével jelzett Josephnek, aki azonnal elővett egy régi, szakadt hálót, négy-öt halat dobott bele, majd szorosan összecsavarta és átkötötte.

– Igazán, erre semmi szükség, Raoul.

-Mire? – értetlenkedett cinkosan mosolyogva a kapitány, Joseph pedig a testvérével karöltve áthajította a súlyos csomagot az őrhajó fedélzetére.

-Hát. akkor köszönjük.

– Keresnek valamit? – kíváncsiskodott Raoul.

– Nem, semmit. Csak rutinellenőrzés.

– Körülnéznek?

-Nem, dehogy. Csak kipipáltuk magukat.

– Á, értem.

– Akkor mi megyünk is. Toulonba tartanak?

– Oda.

– Jól van. Jó utat hazáig!

– Maguknak is.

A tengerészek visszakapaszkodtak a naszád fedélzetére, felbőgött a motor, és már távolodtak is a halászhajótól. A nagy erejű reflektort elfordították, a korábbi fényárhoz képest szinte teljes sötétségbe borult a Coquillage fedélzete.

A kapitány visszasietett a fülkébe, beindította a motort, aztán a part felé fordította a bárka orrát. A fia ezalatt eltakarította a deszkarekesz tetejéről a halakat, és felhajtotta a lapot. Két rövid csövű pisztollyal nézett szembe.

Joseph megbénult rémületében.

– Elmentek? – szűrte a foga között Abu Músza.

-El.

– Minden rendben volt?

– Igen.

– Helyes.

A két szír előmászott a rejtekhelyről, eldugták a fegyvereket, és hátramentek a kapitányhoz.

– Mit akart a tengerészet? – kérdezte Abu.

– Semmit.

– Hogyhogy semmit?

-Elég sűrűn megállítanak minket. Toulon mégiscsak haditengerészeti bázis. Ellenőrzik a hajóforgalmat. Nem szokták átnézni a hajót, már névről ismerünk minden őrtisztet, meg ők is minket. Néha adunk nekik egy kis halat, azzal meg is van a jó viszony.

– Okos – bólintott lassan Abu, és közben az jutott eszébe, talán az egész mediterrán térségben így működnek a dolgok, nem csak a francia partok mentén.

– Ott a part – mutatott előre a kapitány. – Közel megyek, amennyire csak tudok, aztán kieveznek a gumicsónakkal. Fel is fújhatnák a fiúkkal, ha már itt tartunk.

– Rendben – Abu intett a szemével, mire Muhtár kifordult az ajtón, és csatlakozott Josephhez, aki az orrban éppen előrángatta egy szekrényből a felfújható csónakot és az evezőket.

A kapitány megköszörülte a torkát.

– Láttam, hogy fegyverük van.

Abu a fejét ingatta, ám ezen túl semmi jelét sem adta, hogy az agya éppen száztíz százalékon dolgozik. Félpercnyi hallgatás után szórakozott mozdulattal előhúzta a Browningot. A kapitány megmerevedett, de egy pillanattal később ellazult, amikor Músza egyszerűen letette elé az asztalra a fegyvert.

– Nézze csak meg.

– Minek?

– Hogy lássa, nem akarom bántani magukat.

– Minek a fegyver?

– Hogy megvédjük magunkat.

– Kitől?

– Bárkitől.

A kapitány, miközben a közelgő partra figyelt, aggódó pillantásokat vetett a Browningra.

– Nézze, mi jó pénzért csináljuk ezt a munkát...

– És? Többet akar?

-Nem erről van szó – csóválta meg a fejét Raoul, és a válla felett mintha vágyódó pillantást vetett volna a már kilométerekre járó naszád után. – Csak nem szeretném, ha. mi hazafiak vagyunk, tudja?

Abu Músza felnevetett, és a kapitány hátára csapott.

– Azt hiszi, terroristák vagyunk?

-Dehogyis – tiltakozott a kapitány, de a hangja elárulta, pontosan ez fordult meg a fejében.

– Vajon bin Laden odaadta volna magának a fegyverét?

– Azt hiszem, nem – gondolkodott el a kapitány.

– Nem bizony – mosolygott továbbra is Abu, felvette a pisztolyt, és hátul a nadrágja korcába tűzte. – Megyek, összeszedem a holminkat.

A férfi szó nélkül kifordult a fülkéből, és lesietett a fedélközbe. Az egyetlen kajüt, amelyet most pár órára a rendelkezésükre bocsátottak, balra volt. Abu benyitott, betette maga mögött az ajtót, és a priccs alól előhúzta a hátizsákját. Az oldalzsebből három kézigránátot vett elő, meg egy tekercs szigetelőszalagot. Gyors mozdulatokkal egymáshoz rögzítette a ragasztószalaggal a gránátokat, majd elővett két mobiltelefont, és azokat a robbanószerrel együtt zsebre tette. A hátára kanyarította a zsákot, és felállt.

Kikémlelt a folyosóra – üres volt. Kilépett és gyorsan hátrafelé indult, majd a folyosó végén egy ajtón benyitva a motorházban találta magát. Az üzemanyagos hordók jobbra sorakoztak a fal mellett, ezekben tárolták a tartalék tüzelőanyagot, ha a balra lévő fő üzemanyagtank valami okból kifogyna.

Abu Músza a hordókhoz lépett, és megkongatta őket. Tele voltak. Elővette a gránátokat, és a középső hordó tetejére rögzítette a szigetelőszalaggal. A biztosítószegeket óvatosan kijjebb húzta, míg már alig tartottak, és körömnyi szigetelőszalag-darabkával biztosította őket, majd vékony zsinórt kötött rájuk, másik végüket pedig az egyik mobiltelefonra tapasztotta. Bekapcsolta a készüléket, és belépett a menübe. A bejövő hívások fogadását egyetlen számra korlátozta, azután lenémította a telefont, és bekapcsolta a rezgő hívásjelzőt. A damillal a gránátok biztosítószegéhez erősített mobilt óvatosan leengedte a hordók mögötti résbe, úgy, hogy az szabadon függött a zsinóron, de a szűk helyen nem tudott a hajó mozgása miatt himbálózni, így nem ránthatta ki a biztosítószegeket. Legalábbis Músza remélte, hogy nem.

Pontosan tudta, kockázatos a terve, hiszen egy komolyabb hullám vagy a motor egy-egy akadozó rántása ugyanazt a hatást érheti el, mint a telefonhívás, de most nem volt nála detonátor, így csak ez a módszer maradt. Elgondolkodott, nem volna-e jobb egyszerűen agyonlőni a legénységet, de aztán rájött, hogy ez esetben a hajó ott maradna, ahol ők kiszálltak. Jobb, ha már messze lesznek az ő partraszállási helyüktől, mire a bomba felrobban. Vállalnia kellett a kockázatot. Még egyszer ellenőrizte a gránátokat, aztán egy olajos rongyot dobott rájuk, hogy ne látszódjanak az ajtóból, és elhagyta a motorteret. Idegesítette, hogy a bomba, amit összehozott, bármikor beindulhat. Csak abban reménykedett, hogy még időben el tudják hagyni a hajót.

Abu Músza a fedélzetre lépve azonnal észrevette a felfújt gumicsónakot az orrban. A halászhajó lassan megfordult, a fordulatszám érezhetően csökkent. A kavicsos part szürkésen világított a sötétben. Nagyjából száz méterre lehettek a szárazföldtől.

– Nem tudok közelebb menni – szólt ki a kapitány a fülkéből.

– Nem baj – intett vissza Abu. – Kievezünk.

Joseph és Muhtár átlökte a hajókorlát felett a gumicsónakot, aztán amíg a fiú tartotta a kötelet, a két szír óvatosan lemászott a lélekvesztőbe, és evezni kezdtek a part felé. Búcsúzkodásra egyik fél sem pazarolta az időt, nem barátok voltak, hanem üzletfelek.

A Coquillage motorja felmordult, fara mögött felhabzott a tengervíz, és a hajócska a tenger felé fordult. Abdulati és Abu Músza megfeszített erővel evezett, és alig három perc alatt partot értek.

– És most? – kérdezte Muhtár, amikor francia földre tették a lábukat és partra húzták a csónakot.

– Tüntessük el! – parancsolta Abu.

Tőrüket beledöfték a vastag gumiba, mire a csónak sziszegve leeresztett. Sebesen mozgott a kezük, ahogy apró darabokra vágták a gumit, és beledobálták az üregbe, amit egy közeli szikla alatt találtak. Amikor végeztek, néhány kisebb kődarabbal eltakarták az üreg nyílását.

Abu felkapta a hátizsákját, és a pár száz méterre sötétlő erdő felé fordult.

– Igyekezzünk!

Futni kezdtek, és amennyire csak a köves talaj és a sötétség engedte, igyekeztek mielőbb eltűnni a nyílt terepről. Aggodalmuk feleslegesnek bizonyult, egyetlen lélekkel sem találkoztak útjuk során, csak néhány szakadt szélű, összecsukott napernyőt láttak, ami jelezte, hogy lakott vidéken járnak.

Az erdő szélén lihegve megálltak, és Abu Músza visszafordult a tenger felé. Némi keresés után felfedezte a Coquillage zöld és vörös lámpáit, ahogy a halászbárka Toulon felé igyekezett. A hajó már legalább két-három kilométerre járt, a kapitány láthatóan erősen noszogatta a motort, hogy mielőbb hazaérjenek.

-Észrevették a fegyvereinket – intett állával a hajó felé Abu.

– Tudom. Mi legyen?

– Már intézkedtem – húzta elő a másik mobilt a zsebéből Abu. – Csak legyen térerő!

Fejből beütötte a számot, és megnyomta a hívás gombot. Amikor a füléhez emelte a telefont, hallotta, hogy kicseng.

A Coquillage gyomrában felvillant a damilra függesztett mobiltelefon képernyője, sápadt fényt vetve a rozsdás falakra és a hordókra. A rezgő hívásmód hatására a készülék vibrálni kezdett. Músza egyre csak csengette a telefont, az pedig a vékony horgászzsinórt ráncigálva húzni kezdte a gránátok biztosítószegét. Időbe telt, mire engedett a ragasztószalag és a szegek is kihullottak, a mobil pedig a dízelolajtól mocskos padlóra pottyant.

Alig egy perccel később éles fény villant a tengeren, majd másodpercekkel később a robbanás döreje is elért az erdő szélére.

Abu elégedetten kikapcsolta a mobiltelefont, kivette belőle az akkumulátort és a SIM-kártyát, a készüléket darabokra törte egy kővel, a maradványokra meg homokot szórt. Ezután papír zsebkendőbe csavarta a telefonkártyát, és meggyújtotta. A műanyag részek elhamvadtak, a parányi fémlapocskát pedig elásta.

– Miért csinálod ezt? – kérdezte Muhtár.

-A telefonon le lehet bukni. Vissza lehet keresni a SIM– kártyát és a készüléket is. Ezt viszont már aligha találják meg a hatóságok – mutatott a földre a férfi.

– És az akku?

– Az nem érdekes. Majd útközben eldobom. Na, indulás!

A férfiak felkapták zsákjaikat, és belevesztek a fák közé.

11

Victor rosszkedvűen ült a dolgozószobában. A számítógép bekapcsolva villódzott az íróasztalon, a képernyő jobb alsó sarkában az óra 00.12-t mutatott. A férfi könyökénél félig üres pohár állt. Jacquard a képernyőre meredt, de valójában nem látta a táblázatot, amit jó fél órával korábban hívott le. Gondolatai messze jártak, és azon töprengett, amin már hónapok óta szinte minden szabad percében.

Mi a fene van Véronique-kal?

Egyszerűen nem talált rá választ. Ő sokáig úgy gondolta, minden rendben van közöttük, de aztán a gyerek születése után pár hónappal rá kellett ébrednie, hogy mégsem. Véronique nyűgös volt. Állandóan panaszkodott. Hol a gyerek sírása és hisztije idegesítette, hol Victorba kötött bele minden ok nélkül, amikor az holtfáradtan hazatért és lerogyott egy fotelba. A férfi nem értette az egészet, de mivel szerette a feleségét, vette a fáradságot, és utánanézett a dolognak. Olvasott szülés utáni depresszióról, gyógymódokról, és meghallgatta sok ismerősét is, akik szinte mind azt állították, ez majdhogynem természetes egy nőnél. A szülés után a gyerek az első, a férje már jóval kevésbé érdekli. Kevesebb törődés, kevesebb beszélgetés, kevesebb szex.

Kevesebb szerelem.

Csakhogy Victor ezt nem akarta.

Negyvenhez közeledett, amikor Véronique megváltozott, és egy év után rádöbbent, hogy ő ezt nem akarja így elviselni. Nem ebbe a nőbe szeretett bele, nem ezt a nőt vette feleségül. Ha minden jól megy, és a túlhajszolt üzleti életmód miatt nem viszi el idejekorán egy infarktus, még van tizenöt szép éve.

Legfeljebb húsz. És ezt nem szeretné ilyen feszült légkörben leélni. Gyűlölte az érzést, hogy a lakás ajtaja előtt megállva nem jóleső öröm tölti el, hogy mindjárt láthatja a családját, hanem összeszorul a gyomra: vajon milyen hangulatban lesz ma Véronique?

Az elmúlt években ahányszor csak hazatért, már zúdult is rá a panaszáradat.

Dominic ma nem akart enni.

Dominic nyűgös volt.

Egész nap a baba összekent ruháit kellett mosni.

Nem néz rá napközben senki.

És így tovább. A férfi agya ilyenkor már egy jó ideje szinte automatikusan kikapcsolt, és csak ismételgette magában: blablabla... Mintha neki az égvilágon semmi, de semmi gondja nem lett volna. Mintha a vállalkozás magától is elműködött volna. Mintha annyira rohadtul egyszerű lett volna összeszedni a számlákra a pénzt! Mostanában már szinte megőrült az asszonytól. Mindig ugyanaz a lemez! Minden áldott nap.

Ám egy házasságot nem lehet csak úgy felrúgni, ezért nekilátott, hogy rendbe hozza azt, ami elromlott. Persze magának azért bevallotta: ha nem lenne a gyerek, aligha küzdene a szélmalommal. Végigpróbált egy sor megoldást. Megkísérelte újra elcsábítani az asszonyt, de be kellett látnia, ez a kísérlete kudarcba fulladt. Véronique egyszerűen nem hagyta magát elvarázsolni. Hiába igyekezett átvenni minél több házimunkát, hiába noszogatta, hogy nyugodtan menjen el tornázni, futni, vagy csak ruccanjon ki a barátnőivel – falra hányt borsónak bizonyult. Nem hozta meg az eredményt, ha este lazításképpen egy itallal kínálta, ha vacsorát főzött neki, vagy csak mellé ült a kanapéra, hogy átölelje, és megnézzenek egy filmet. A nő egyszerűen nem kívánta a közelségét – ugyanakkor azt sem tudta elviselni, ha Victor nincs otthon. Szóvá tette, ha éjszakáig dolgozott, és amikor hat-nyolc hetente egyszer elment sörözni a barátaival, mindig összevesztek indulás előtt. Jacquard szerint csak azért, hogy ne érezze jól magát. Ezt a műfajt Véronique nagyon értette: Victor az utóbbi években sosem tudott jó szájízzel elindulni sehová.

Az is végtelenül bántotta a férfit, hogy úgy érezte, ő jó ideje semmit sem kap cserébe az asszonytól. Egy kezén meg tudta volna számolni, hányszor várta otthon vacsora, ha későn ért haza. Nem tudott felidézni egy alkalmat sem az elmúlt négy-öt évből, amikor nem valamilyen alkalomból, hanem csak úgy, különösebb apropó nélkül kapott volna valamit a feleségétől. Se egy nyakkendő, se egy ing, se egy könyv. Semmi. És, ha mélyen magába nézett, már nem is dobta volna fel különösebben, ha mégis megtörténik a dolog, és Véronique valami csoda folytán meglepi egy vacsorával: csak azt juttatta volna az eszébe, hogy eddig miért nem?

Victor pár évnyi kínlódás után rádöbbent, hogy kifogyott az ötletekből. Csak azt látta egyre világosabban, hogy nem akarja így leélni az életét.

De ott volt Dominic.

A legrosszabb azonban az volt, hogy Véronique mindvégig struccpolitikát folytatott. Jacquard számtalanszor hozzálátott, hogy megbeszélje az asszonnyal a dolgot, és rávegye, hogy elmondja végre, mi a baja. A nő azonban mindig azzal hárította el a beszélgetést, hogy nincs semmi baj, minden házasságban vannak súrlódások, és nem is érti, mit akar a férfi.

Először a csókok maradtak el.

Victor egy este ráeszmélt, hogy évek óta nem csókolta meg magától a felesége. Évek óta. Ha ő megcsókolta, esetleg visszacsókolt.

Régebben, ha összevesztek, az ágyban mindig ki tudtak békülni. Mára már ez sem működött. Véronique évek óta szinte teljesen passzív volt. Amikor ezt a férfi végül hosszas rágódás után szóvá tette, nem is nagyon tagadta a dolgot.

– Miért? – kérdezte. – Azt hiszed, ennyi év után másoknál ugyanolyan a dolog, mint az elején?

Victor azonban azt akarta, hogy igenis olyan legyen! Különben mi értelme?... A nővel, akit szeret, legyen jó az ágyban. Akarta Véronique-ot, de mélyen belül biztos volt benne, hogy az asszony már nem kívánja őt. Szeretkezéseik lekottázott séma szerint zajlottak, és amint vége volt, az asszony már ment is a fürdőszobába. Utójáték? Ismétlés? Ugyan!

– Mit csinálsz?

Victor összerezzent. Az ajtóban Véronique állt karba tett kézzel.

– Dolgoztam – mondta a férfi, és hátradőlt a forgószékben. – Azt hittem, alszol.

Az este jó részét újra csak veszekedéssel töltötték, mígnem Victor megunta, fogta az edzőcipőjét és elment futni, aztán letusolt, és megpróbált dolgozni, de nem nagyon tudott koncentrálni. Mellkasába szorító érzés fészkelte be magát. Hetek óta ott motoszkált benne ez az új fájdalom, és pontosan tudta, el kellene mennie orvoshoz. Az asszony vállat vont.

-Nem tudtam elaludni.

– Hogyhogy?

-Nagyon nem szépen beszéltél velem.

– Tudom.

– És? – kérdezte kihívóan az asszony.

– Mit és?

– Mi a véleményed?

-Ha esetleg arra gondolsz, hogy elnézést fogok kérni, tévedsz.

– Megbántottál.

– Hülyén viselkedtél.

– Ne beszélj így velem.

– Igazad van. Lehet, hogy inkább egy pofont kellett volna adnom neked. Az talán végre észre térítene, Véronique.

– Addig élsz – jelentette ki az asszony szikrázó szemmel.

– Valóban?

-Ne merészelj megütni! Az nálam nem működik.

-Eggyel több vagy kevesebb dolog, ami nem működik nálad. Számít ez?

– Ezt hogy érted?

– Nyilvánvaló, nem? – nézett Jacquard egyenesen az asszony szemébe. – Miért jöttél?

Véronique viszonozta a merev pillantást.

– Szerintem tudod.

– Most?

– Miért ne? Vettem egy üveg bort is.

– Évek óta nem vettél bort.

-Ez különleges. Egy ritka pinot noir. Olyan sötét, hogy már-már fekete. A címkén is ez a fantázianév van: „Fekete bor”.

– Látom, utánanéztél – Victor végigmérte a feleségét. – És? Hol az a bor?

– Lent felejtettem a kocsiban. Felhoznád?

A férfi eltöprengett, majd lassan megrázta a fejét.

-Nem. A te ötleted volt. Ha fontos, hogy megigyuk, te hozod fel.

Véronique dacosan vállat vont, és kifordult a szobából. Victor kikapcsolta a számítógépet, és a nő után ballagott a hálóba.

Sötét volt, a lámpa lekapcsolva, a redőnyök leeresztve. Véronique már az ágyban várta, nyakig betakarózva. Ma sem engedi, hogy lássam, gondolta a férfi, miközben levetkőzött, és bebújt a paplan alá.

Megcsókolta a felesége nyakát, majd a fülét, de az asszony elfordította a fejét. Jacquard nem adta fel. Ajkával a nő száját kereste, és lágyan, érzékien megcsókolta. Véronique, meglepetésre, viszonozta a csókot, nyelve váratlanul mohón kereste a férj éét. Amikor a csók végén lassan szétváltak, a nő szokásához híven megtörölte a száját.

– Mi baj? – kérdezte Victor.

– Összenyálaztál.

– Ez egy ilyen műfaj.

– Ne nyálazz össze.

A férfi nyelt egyet, de vita helyett inkább lejjebb csúszott, és az asszony hasát simogatta, csókolta. Véronique mozdulatlanul feküdt a hátán, és amikor Jacquard egy pillanatra felnézett, még a sötétben is látta, hogy a nő szorosan behunyta a szemét. Hirtelen ötlettől vezérelve lenyúlt a lába közé, mire Véronique összerezzent. Egy pillanatra megmerevedett a teste, majd lassan elernyedt, mintha csak kényszerítené magát a lazításra.

Victor nem érzett nedvességet ott lent.

Most mi legyen?

Évekkel korábban nem volt gond ezzel. Pontosan tudta, hogy az asszonynak semmi kedve az egészhez, csak éppen ki akarta pipálni a heti első szeretkezést. Kis szerencsével lesz még egy. Nehogy a férje azt mondhassa, nem teljesíti házastársi kötelességét.

Victor döntésre jutott. Ha most abbahagyja és felkel – ahogy azt igazából szerette volna –, hajnalig tartó veszekedésnek néz elébe. Neki pedig reggel fontos tárgyalása lesz. Ráébredt, hogy csak előremenekülhet. Elfojtott egy sóhajtást, széttárta a nő combját, és beléhatolt. A három-négy perc alatt, míg eljutott a csúcsra, többször is megkísérelte megcsókolni a feleségét, de Véronique minduntalan elfordította a fejét, miközben úgy tett, mintha csak véletlenül kerülné el férje ajkát. Aztán Jacquard nyögve elélvezett, és fél perc múlva legördült az asszonyról.

Véronique feltápászkodott, és kiment a fürdőszobába.

A férfi mozdulatlanul fekve hallgatta a zajokat.

A víz csobogását, ahogyan az asszony lemosta magát. Lemosta magáról a férjét. Aztán fogmosás zaja. Majd hosszas csend. Nyilván bekeni az arcát valami éjszakai krémmel, vélte Jacquard, addig sem kell itt lennie velem. Minden jó, ami húzza az időt.

Victor a fürdőből beszűrődő fényben végignézett meztelen testén. Negyvenhárom éves, szikár, inas férfi volt. Sokat és intenzíven sportolt, mert tisztában volt vele, hogy az ő korosztályát már komolyan veszélyezteti az infarktus.

És mert tetszeni akart neki.

Mert húszévnyi házasság után még mindig tetszeni akart a feleségének. Ezért aztán a korához képest remekül tartotta magát, mondta szinte minden ismerőse. És a legtöbb nőismerőse alighanem szívesen lefeküdt volna vele.

Csak éppen az a nő nem kívánta, akit ő akart.

A felesége.

Victor Jacquard csalódottan a fal felé fordult, és magára húzta a paplant. Kis híján elsírta magát.

Véronique visszatért a hálóba, és halkan becsusszant az ágyba.

– Fenn vagy még? – suttogta.

– Fenn.

A férfi az oldalán feküdt, háttal a nejének. Nem volt kedve megfordulni. Véronique megérintette a vállát.

– Valami baj van?

A férfinak nevethetnékje támadt, de leküzdötte a vágyat, hogy felkacagjon.

-Baj?

– Olyan csendben vagy.

– Miután kirohantál a fürdőszobába, esélyem sem volt szólni senkihez.

– Ah. de legalább jó volt?

-Remek – válaszolta gúnyosan Victor. – Tudod, csak azt nem értem, ha neked ez ennyire nem jó, ennyire nem hiányzik, minek kezdesz bele?

-Ne mondj ilyet. Ez megalázó.

– Az. Ahogy nekem is. Mondani is, meg az egész szituáció is. Minek bújunk mi még ágyba?

– Hogyhogy minek?

– Ahol ekkora gond van egy házasságban, ott már régen nincs ágy.

– Mintha nem tudnád! Neked mindig is fontos volt a szex!

– Csakhogy ez nem az! Mi legfeljebb kefélünk mostanában. Nem igaz, hogy nem látod!

– Elég volt! – csattant fel Véronique. – Elég!

– Soha nem akarsz beszélni róla!

– Ma nem! Elképesztően durva vagy!

-Ezt talán meghallod! – Victor megfordult. – Beszélnünk kell róla. Talán el kéne mennünk tanácsadásra.

– Nem! Nincs semmi baj.

-Dehogy nincs!

-.és most hagyj aludni!

– Aludni? Ezek után?

– Jó éjt!

Ezúttal a nő fordult a fal felé.

12

Abu Músza és unokatestvére, Muhtár Abdulati egy tizenhárom éves Renault Clióban ülve észak felé robogott a keskeny aszfaltcsíkon.

Músza elégedett volt, úgy érezte, megfelelően haladnak. Előző éjjel szálltak partra a Fabregas melletti kavicsos parton, ahonnan megállás nélkül gyalogoltak, hogy hajnalra elérjék Sanary-sur-Mert. Az erdőszélen megálltak, rendbe szedték magukat, és Músza kibontotta zakója bélését, ahonnan előkerült három pár hamis útlevél. Némi hezitálás után egyet Abdulati kezébe nyomott, egyet az inge zsebébe süllyesztett, a többit pedig visszadugta a bélésbe.

Muhtár belelapozott az okmányba, aztán felnézett.

– Magyar?

– Az. Tanuld be az adatokat!

– Miért pont magyar?

– Az unió tagállama, és a schengeni határokon belül van. Na és persze nem volt túl drága igazit szerezni.

– Ez igazi?

– A benne lévő adatoktól eltekintve igen – bólintott Músza. – Na, gyerünk. Majd a kocsiban megtanulod, hogy ki vagy.

A városkában az első útszéli autókereskedésben készpénzért megvásárolták a Cliót. A kilencszáz euró, amit le kellett szurkolniuk a kocsiért, csekély árnak tűnt ahhoz képest, hogy egy esetleges lopott járművel ellentétben nem kellett a rendőrség üldözésétől tartaniuk. Muhtár még éjjel, miközben átvágtak az erdőn, felvetette, hogy egyszerűbb lenne elkötniük egy kocsit, ám Músza ellenezte az ötletet. A francia rendőrség nem azonos a palesztinnal vagy a szírrel, magyarázta unokatestvérének. Itt korszerű technikával, nyilvántartó rendszerrel, jó hírösszeköttetéssel dolgozik a szervezet, nem úgy, mint a Közel-Keleten. Annak, hogy egy lopott kocsival elfogják őket, nagyjából négyszázszor nagyobb esélye volt Franciaországban, mint, mondjuk Ammanban.

Miután végeztek a kocsivásárlással és elintézték Músza hamis magyar útlevelének felhasználásával a papírmunkát, immár teljesen legális iratokkal hajtottak ki a kereskedésből. Eleinte az A50-es utat követve nyugatra tartottak, majd északnak fordulva elérték Aubagne-t. Itt rövid pihenőre megálltak, vettek pár szendvicset és néhány palack ásványvizet. A Clióban fogyasztották el az ebédet, s közben a térkép felett tanakodva elhatározták, hogy elkerülik Marseille-t, inkább az A52-esen mennek, majd Aix-en-Provence-t elérve az A7-esen hajtanak tovább.

Így is tettek. Óvatosan, mindig egy kicsivel a sebességhatár alatt maradva haladtak a főúton, ám egy idő után Abu Músza a fejét csóválta.

-Nem lesz ez így jó.

– Micsoda? – nézett rá a másik ülésről Abdulati.

– Sok a zsaru. Nézd – mutatott előre a férfi. – Megint egy. Az előző város óta ez már a harmadik.

– Mit gondolsz?

– Azt, hogy sokan vannak. Előbb-utóbb megállítanak. Menjünk le a főútról.

– De hát jók az irataink.

-Az még nem ok arra, hogy feleslegesen kockáztassunk. Mellékutakon haladva vesztünk pár órát, vagy talán egy napot is, de hát úgysem időre megyünk. És ott aligha találkozunk lépten-nyomon rendőrökkel. Keress valami kerülőutat!

Abdulati a térdére terítette a térképet, és elgondolkozva követte ujjával a főutat jelző piros csíkot.

– Már csak húsz kilométer Lyonig.

– Keress egy lehajtót. Megkerüljük a várost.

Vienne mellett hagyták el a főutat, és onnantól Muhtár útmutatását követve harmad– és negyedrendű utakat használva folytatták útjukat. Kelet felől elkerülték Lyont, majd Dijont is, amikor végül rájuk sötétedett.

Sűrű erdő állta útjukat, a keskeny aszfaltút egyenesen a fák felé tartott, és hamarosan az ágak alkotta alagutat világította meg előttük a reflektor. Músza fáradt volt. Előző éjjel nem aludtak egy szemhunyásnyit sem, a hajó felrobbantása után végig gyalogoltak, míg lakott területre nem értek. Ösztönösen lassított, amikor a fák közé érve az ágak meg-megkarcolták a karosszériát. Átpillantott az utasülésre, ahol Muhtár hátravetett fejjel, tátott szájjal hortyogott. A kocsi műszerfalán villódzó óra 22.41-et mutatott.

A keresztben álló jármű közvetlenül a kanyar után foglalta el az utat. Músza beletaposott a fékbe, és a Clio az úttorlaszként szolgáló rendőrautótól pár méterre megtorpant. A járőrkocsi motorházának támaszkodva négy megtermett rendőr bámulta őket. Mindannyian fekete testpáncélt viseltek, kezükben hosszú botot lóbáltak.

Muhtár a fékezéstől a műszerfalnak zuhant, és csúnyán beverte a homlokát.

-Hé!

– Csitt! – intette le Músza, és az övébe nyúlt. A pisztoly agya hidegen simult a tenyerébe. – Zsaruk.

A rendőrök ellökték magukat a kocsijuktól, és két oldalról közelítették meg a Renault-t. Músza kibiztosította a fegyvert, de akkor a visszapillantó tükörben kék és vörös fények villantak, és megállt mögöttük egy rendőrségi kisbusz. A szír jól látta, hogy legalább tizenöt egyenruhás ül a csapatszállítóban, és néhányan máris kíváncsian vizslatják a kocsijukat.

Músza azonnal elengedte a fegyvert, és kihúzott ingével eltakarta. Szemével nemet intett Abdulatinak, aki azonnal engedelmeskedett.

Az első rendőr odaért a Clióhoz, a többiek azonban kissé távolabbról figyelték őket, egyikük még a pisztolyát is elővette, amelyet lazán lelógatott a combja mellett. Músza ismerte ezt a tartást: a férfi csak az alkalomra várt.

– Valami nem stimmel – sziszegte Abdulati. – Mi a fenét keresnek ezek itt a semmi közepén?

– Az még hagyján – szűrte a foga között Abu –, de miért vették elő a fegyvert? Ez Franciaország, nem Damaszkusz.

– Kiszállni!

Músza egy pillanatig habozott, de addigra a rendőr már felrántotta a kocsi ajtaját.

– Azt mondtam, kiszállni!

– Jó, jó – emelte a magasba a kezét Músza, és kikászálódott az autóból.

Abdulati mellé lépett, és értetlenül, a villogó fényektől hunyorogva néztek a rendőrökre.

– Igazolványokat!

Músza óvatosan, nehogy fellebbentse az inge alját a fegyverről, a zsebébe nyúlt, és átadta az útlevelet. Már bánta, hogy a pisztolyt nem hagyta a csomagtartóban, vagy legalább nem csúsztatta be sebtében az ülés alá, amikor meglátta a keresztben álló járőrkocsit.

A rendőr elvette mindkét okmányt, és belelapozott.

– Magyarok? – nézett fel.

– Igen, uram.

– Honnan?

– Hogyhogy honnan? – kérdezte csodálkozva Músza.

– Melyik városból?

-Budapest – mondta ki habozás nélkül az általa ismert egyet--len magyar város nevét a szír.

-Budapest? – kérdezett vissza hangosan a rendőr, és sokatmondóan hátrapillantott a többiekre. – És mit keresnek itt?

– Turisták vagyunk.

Hangos hahota volt a válasz.

– Na, fogják a cuccukat, és csatlakozzanak a többiekhez! – mondta a rendőr.

Músza és Abdulati összenézett. Többiek?

Lövés csattant a fák között, majd ordibálás és sikolyok hangzottak fel.

A rendőrök összerezzentek, a hang felé fordultak, ám egy másodpercnyi bénultság után egyként lódultak a lövés irányába. Újabb dörrenés hallatszott, azután gyors egymásutánban még kettő.

A két férfival szemben álló rendőr zsebre vágta az útleveleket, és a többiek után sietett. A mikrobuszról szinte egymást taposva tódultak le az egyenruhások, ám hárman nem a többiek után indultak, hanem nyakon ragadták Múszáékat, és a fák felé tuszkolták őket, arra, amerről a lövések és a kiáltozás hallatszott.

A szír nem akart ellenkezni, fogalma sem volt, mi történik, vagy hogy mi vár rá a fák mögött, de annyi uniformist látott a környéken, hogy egyszerűen nem tehetett mást, mint hogy szaporán szedte a lábát, miközben a tagbaszakadt francia rendőr a lapockáját taszigálta.

Legalább száz métert loholtak a fák között, amikor fények villantak, majd egy mezőre értek. Músza és Abdulati csodálkozva nézett körül. A legelőn legalább háromtucatnyi kopott, lerobbant lakókocsi parkolt, legtöbbjüket körben állították le, akárcsak a középkorban a szekérváraknál. A mezőt szeméthalmok tarkították, rothadó élelmiszerek, rongyok, törött bútordarabok, kibelezett mosógépek, televíziók, hűtőszekrények hevertek mindenfelé. A környék bűzlött az ürüléktől a szabadban ásott latrinák miatt, éppen Múszáék mellett, az erdő szélén. Távolabb, a hevenyészett karámban göthös, kócos szőrű lovak pislogtak a rendőrségi villogók fényében. Mindenfelé gyerekek és asszonyok mászkáltak, néhányan sírtak, de a többség fennhangon átkozódott és köpködött a sötét ruhás rendőrök felé. Múszáéktól alig hatvanméternyire kicsavart tagokkal egy fiatal férfi feküdt a fűben, mellette fejkendős asszony zokogott, a holttestbe kapaszkodva.

Még ebből a távolságból is jól látszottak a fiatalember mellén tátongó véres sebek. A hulla mellett rendőrsorfal próbálta visszalökdösni az üvöltöző férfiakat és nőket.

– Mi történt? – kapta el a mellettük elrohanó egyik őrmester karját a Múszát tartó rendőr.

-Ránk lőtt a rohadék – vetette oda a tiszt, majd továbbsietett.

Ahogy a tömeg egy pillanatra szétnyílt, Abu Músza megpillantotta a holttest mellett a fűben heverő vadászpuskát. Az egyik rendőr gumikesztyűt húzott, és felemelte a fegyvert.

-Arra! – lökött hatalmasat a két szíren a rendőr, és tuszkolni kezdte őket a mező szélén parkoló buszok felé, melyeken máris több tucat ember szorongott.

– Fel a buszra!

Abdulati visszafordult.

– Az útlevelem.

– Kuss!

– De hát.

– Szállj már fel! – üvöltötte a rendőr, és hosszú fabotjával gyomorszájon vágta Muhtárt. A férfi összegörnyedt, mire Músza gyorsan belekarolt, mielőtt társa fegyvere kihullott volna az övéből. Felszálltak a buszra, és Abu az első ülésre ültette unokatestvérét.

– Maradj csendben! – sziszegte.

– De hát mit akarnak ezek?

– Nézz már körül! Cigányok.

Muhtár felemelte a fejét, és csak most kezdte felismerni a körülötte lévő embereket. Hátrább foglaltak voltak az ülések, és a busz hátsó részében sokan már állni kényszerültek. Abdulati csupa barna bőrű embert látott maga körül. Férfiakat, nőket, gyerekeket. A szemközti ülésen, közvetlenül a vezető mögött egy nő elővette a mellét, és szoptatni kezdte néhány hetes csecsemőjét. Tekintete összeakadt a férfiéval, és rávicsorgott. Valamit mondott is, de Muhtár nem értette.

Músza odahajolt a társához.

– Cigányok. Kitelepítik őket.

– Hová?

– Visszaküldik őket. Romániába.

– Honnan tudod?

-Nem olvasol újságot, Muhtár? – suttogta Músza. – Amikor elindultunk Franciaországba, a hajón átfutottam pár lapot. A franciák megunták a cigánytáborokat. Hazatoloncolják őket.

– De mit akarnak tőlünk?

Músza körbemutatott.

-Nézd meg őket. Aztán nézz meg minket. Barna a bőrünk, borostánk van, egyszerű a ruházatunk.

– És magyar az útlevelünk – fogta fel végre a helyzetet Abdulati.

– Pontosan.

– Mi lesz most?

Músza elmosolyodott.

-Utazunk. Párizsban teszik őket repülőre. És mi pontosan Párizsba tartunk.

*

Abu Músza az első sorban ült a buszon, és elégedetten bámult ki az ablakon. Közvetlenül előtte, az idegenvezető lehajtható kis ülésén egy rendőr bóbiskolt, balra pedig a buszsofőr ásítozott, miközben a jármű egyenletesen falta a kilométereket. Nem látott mást, csak a busz tompított belső világításának fényében saját nyúzott ábrázatának tükörképét, s néha egy-egy elsuhanó fénypontot a távolban. Lassan balra fordította a fejét, és Abdulati szemét látta a sötétben felvillanni.

– Fent vagy?

– Persze.

– Már nem vagyunk messze.

– Tudom.

– Mi van a járőrkocsival?

-Egy ideje már nem látom. Kiállt a benzinkútnál pár kilométerrel ezelőtt.

– Akkor van egy kis időnk. Ha tankolnak, akkor negyedóra is eltelhet, mire utolérnek, ha azonban csak vécére ugrottak be, alig hat-nyolc percünk maradt.

Muhtár ismét előrepillantott, és a szélvédőn keresztül leolvasta az éppen elsuhanó útjelző táblán látható feliratot.

– Már csak harminc kilométer Párizsig.

– Akkor itt az idő.

Abdulati bólintott, kihajolt az ülések közé, hogy hátranézzen. Az egész busz aludt, sokan a padlón hevertek, mások ültek, fejük a mellükre bukott. Alig két-három szempár viszonozta Muhtár pillantását.

Már három órája úton voltak, előtte pedig szintén órákig váratták őket a buszban, mert a parancsnok a fejébe vette, hogy a cigánytábor valamennyi lakóját össze kell fogdosni a környező erdőkből. Aztán egy tiszt mégis odajött, és elindította őket Párizs felé, mondván, ne itt várakozzanak, ha már tele a jármű, mert a végén még a már elkapott cigányok is szertefutnak. Így aztán hajnali kettőkor elindultak egy járőrautó kíséretében. A kocsi a busz előtt haladt, és alig három perccel korábban hajtott le egy Total töltőállomásnál.

Abdulati felállt és nyújtózkodott, mintha csak elgémberedett tagjait szerette volna megmozgatni kissé. A sofőr unott pillantást vetett rá, aztán ismét a vezetésre fordította a figyelmét. A szír hátranézett, de nem látta a járőrkocsit, sőt egyáltalán nem látott maguk mögött fényszórót. Kilométereken át semmilyen jármű nem volt a busz mögött. Odabólintott a még mindig üldögélő Abu Múszának, aki nem habozott. Övéből előhúzta a fegyvert, előrehajolt, és hatalmas csapást mért az előttük bóbiskoló rendőr fejére.

A férfi egyetlen hang nélkül lecsúszott a kényelmetlen ülésről, és a lépcsőn legurulva az ajtóhoz szorult.

Muhtár ezzel egy időben odalépett a sofőr mellé, és a bal kezében tartott fegyver csövét bedugta a vezető fülébe.

-Jobbra! – sziszegte a férfi, és a lehajtót jelző táblára mutatott. – És maradj csendben!

A buszsofőr még a gyér fényben is jól láthatóan elsápadt, de nem ellenkezett. Lapos pillantást vetett a tőle alig másfél méternyire vérző fejjel heverő rendőrre, és kitette az indexet.

Músza kimászott az üléséből, és a vezető melletti pultból kitépte a rádiót, amit a szélvédő elé, a műszerfal tetejére hajított.

– Van GPS a buszban?

-Nincs.

– Magunkkal viszünk – közölte a sofőrrel tárgyilagos hangon Músza. – Ha mégis a nyomunkra akadnak, azt fogom gondolni, hogy a GPS miatt. És akkor agyonlőlek. Még egyszer megkérdem. Van a buszban GPS?

-Nincs, uram. Kérem, higgyen nekem!

Abu bólintott. Hitt a férfinak, látta a szemében az őszinte rettenetet.

A jármű lehajtott a rámpán, és érezhetően lassított. A sebességmérő ötvenig kúszott vissza.

Músza hátrafordult, de a buszt megtöltő cigányok továbbra is aludtak. A hátsó sorokban néhányan felriadtak a lassulás és a kanyarodás érzésére, de egyelőre csak álomittasan meredtek ki a sötét vidékre.

Muhtár a következő két percben feszülten kémlelte a kinti sötétséget, miközben a fegyvert szilárdan tartotta a vezető fejéhez.

– Ott! – mutatott előre. – Hajts le jobbra!

-Máris.

A busz még jobban lassított, és dülöngélve ráfordult a földútra, amely egy legelőre vezetett. Most már hallható volt az utasok méltatlankodása. Amikor már vagy száz méterre eltávolodtak az úttól, Muhtár rászólt a sofőrre.

– Állj meg!

A busz szuszogva megtorpant.

-Nyisd ki az ajtókat!

Mindkét ajtó felpattant. Az eszméletlen rendőr, akit immár semmi nem tartott meg a lépcső aljában, nyögve kizuhant, és elterült a földön.

Músza az utasok felé fordult.

-A buszt elfoglaltuk! – kiáltotta. – Tűnés! Szabadok vagytok! A hátsó ajtón szálljatok le!

Csend támadt. Többtucatnyi szempár tapadt Múszára. A szír egy másodpercig sem aggódott, hogy valaki utóbb esetleg felismerhetné. Pontosan tudta, hogy arca csak egy homályos folt a busz gyenge belső világításában.

Végre felállt egy férfi.

Aztán még egy, és magával húzott egy nőt, akinek a karján háromévesforma kisgyermek aludt.

Egyre többen értették meg, hogy valami számukra érthetetlen okból elmehetnek. Hirtelen egy emberként kezdett mindenki a hátsó ajtó felé tülekedni. Talán két percet sem vett igénybe, hogy a jármű kiürüljön. Muhtár megnyomta a gombot, és a hátsó ajtó sziszegve becsukódott.

– Állj fel, és szállj le! – dörrent rá a sofőrre.

– Kérem, ne.

– Nem öllek meg, de engedelmeskedj!

A buszvezető felállt, és feltartott kézzel elhagyta a buszt. Az eszméletlen rendőr mellett tétován megállt. Músza és Abdulati fürge léptekkel követte a férfit.

– Fogd meg a lábát, és húzd!

A sofőr szó nélkül teljesítette a parancsot. Muhtár útmutatása alapján a pár méterrel arrébb álló villanyoszlopig vonszolta az ájult tisztet. Amikor odaértek, Abdulati leültette a sofőrt a földre, karját átfűzte a villanyoszlop szögvas traverzei között, és a másik oldalon rákattintotta csuklójára a rendőr bilincsét. A túlsó oldalon odarángatta a rendőr testét, és a bilincs másik karikáját az eszméletlen ember kezére pattintotta. Kiforgatta mindkét férfi zsebeit, elvette és összetörte a náluk talált mobiltelefonokat és a rendőr rádióját. Elvette a bilincs kulcsait, a fegyverét és a tartalék tárat, aztán ott hagyta a földön a két alakot.

A busznál találkozott ismét Múszával.

– A zsaru fegyvere?

– Itt van – mutatta fel a pisztolyt Abdulati.

-Dobd el!

Muhtár engedelmeskedett.

– És most, Abu? Hogy megyünk tovább?

Músza elmosolyodott.

– Tudsz buszt vezetni, Muhtár?

Abdulatinak felszaladt a szemöldöke, és ránézett a hosszú Mercedes buszra.

– Elboldogulok vele. De nem túl feltűnő ez? Mégiscsak egy busz!

-Dehogynem – mosolygott Abu Músza. – Feltűnő. Éppen ezért ki a fene állítana meg egy buszt?

13

Az Amerikai Kórház épülete melletti apró kávézó felé tartott. A sűrű, ködszerű esőpermet a sétány fáin óriási cseppekké állt össze, és vaskos patakokban csurgott alá a levelekről arra a néhány járókelőre, aki e korai órán már a dolgára sietett. Még teljesen sötét volt. A díszburkolaton nedvesen csillant az utcai lámpák fénye, itt-ott meztelen csigák araszoltak a fatörzsek mellett, és egy-két lomha béka is célja felé mászott.

Benjamin Sentenac fázósan összefogta magán térdig érő fekete bőrkabátját, és kalapját is a szemébe húzta. Ma nem viselt öltönyt és nyakkendőt, úgy tervezte, informátorokkal fog találkozni, a terepmunkához pedig senki sem öltözik ki. A járda szélén, a fal mellett sietett, hogy minél kevésbé érje a kellemetlenül szúrós eső, de csakhamar ráébredt, teljesen mindegy, mit csinál, a cseppek bekúsznak mindenhová. Átlépett egy a járdán keresztben haladó békát, és bement a kapualjba, ahonnan a kávézó nyílt. Lerázta ernyőjéről a vizet, majd benyitott a helyiségbe, ahol csak egyetlen férfi ült a sarokba tolt asztalkánál.

Maxim Dutriet nem sokkal korábban érkezhetett, még csak az étlapot tanulmányozta, amikor Sentenac nagy prüszkölések közepette megérkezett és a fogasra dobta a kabátját meg a kalapját.

-Micsoda idő!

– Ősz derekán azért nem meglepő.

– Hát nem. Itt soha nincs senki rajtunk kívül? – ült le végre Sentenac.

– Három perccel múlt hat óra, Benjamin. Csak most nyitottak.

– Ezért akartad, hogy ilyen korán találkozzunk?

– Igen, jobb egyedül.

– És miért nem az irodában?

– Kellemesebb itt. Meg reggelizni is kell, nem igaz? Mit eszel?

Mintegy végszóra megjelent az álmos szemű pincér, és megállt az asztal mellett.

– Uraim?

– Én egy galette-et kérek, hozzá kávét és ananászlét. Benjamin?

-Nekem is jó lesz ugyanaz.

A pincér szó nélkül sarkon fordult és a pult mögött beballagott a konyhába. Kisvártatva nagy kancsó kávéval tért vissza, töltött az ügynököknek, majd visszament a helyére.

Dutriet várakozón nézett a társára.

– Nos?

Sentenac a belső zsebébe nyúlt, és elővett egy négybe hajtogatott papírlapot.

– Itt van, amit eddig sikerült összeszedni.

Főnöke égnek emelte a szemét.

– Megőrjítesz ezzel.

– Mivel?

– Hogy állandóan kihordod a titkos iratokat az épületből.

– Örülj neki – mondta gúnyosan Sentenac. – Ha egyszer majd ki akarsz csinálni, nem kell mélyebbre ásnod, hogy okot találj rá.

– Nem akarlak kicsinálni.

– Ki tudja, mit hoz a holnap?

– Ne vidd ki az iratokat az épületből!

Sentenac megértően bólintott:

– Soha többé nem teszem! Ígérem. De most inkább olvasd ezt el – tolta át az írólapot az asztalon, és hatalmasat kortyolt a kávéjába, mialatt Dutriet kihajtogatta a papírt.

– Ezt nem értem – nézett fel az osztályvezető.

– Mert én se vagyok hülye – vette vissza maga elé a lapot a tiszt. – Csak én megyek el ezeken a rövidítéseken. Nyugodt lehetsz, ha feljegyzéseket hozok ki, azokkal senki más nem menne semmire. Néha még én sem bírom elolvasni a saját jegyzeteimet.

A pincér a tányérokkal csörömpölve megérkezett, és letette az ételt az ügynökök elé. Az ananászlével teli kancsót az asztal közepére állította, üvegpoharakat tett a tányérok mellé, újratöltötte a kávésbögréket, aztán biccentett.

– Jó étvágyat!

– Köszönjük – bólintott Dutriet, és megvárta, hogy a férfi visszatérjen a pult mögé. Csilingelve nyílt az ajtó, és hetven év körüli pár csoszogott be a kávézóba. Ismerősként üdvözölték a pincért, aztán leültek közvetlenül az utcai üvegportál elé.

-Nos?

Sentenac megtörölte a száját, és villájával a kihajtott papírlapra mutatott: -Utánanéztem ennek a Múszának. Nem sokkal többet tudunk róla, mint amikor a múltkor kiadtad a feladatot. Izrael nem hajlandó többet mondani.

– Miért?

-Egyértelmű. Csak hajtónak használnak minket, de vadászni ők akarnak. Megerősítették az általunk is sejtett tényt, hogy a jakartai merényletet Abu Músza hajtotta végre. Mivel több francia állampolgár is odaveszett, úgy okoskodtak, ezzel bevonnak minket a játszmába, hiszen muszáj felkutatnunk a merénylőt.

– Tehát csak annyi információt adtak át, ami felkeltette az érdeklődésünket, de nem elég ahhoz, hogy meg is találjuk a fickót.

-Így van. Ez csak arra elég, hogy elkezdjük zörgetni a bozótost. Arra várnak, hátha kiugrik valahonnan a pasas. Ők akarják elfogni.

– A tengerparti merénylet, mi?

– Persze. – Sentenac ivott egy korty gyümölcslét. – Maguknak akarják Múszát. Nyilván végezni fognak vele, aligha pepecselnének egy bírósági tárgyalással.

– Másoknak is szóltak?

-Igen. Tegnap telefonálgattam. A németek, a belgák, a britek és az olaszok is kaptak fülest Tel-Avivból. A hollandok, spanyolok, svájciak nem. Vagy nem mondják.

– Tengerentúl?

– Az Államokban és Kanadában semmi.

Dutriet újabb falat galette-et tett a szájába, elgondolkozva megrágta, aztán felnézett.

– Mert Európában van.

– Músza?

– Igen.

– Szerintem is.

– Mi van azzal a.

– Amiről a múltkor beszélgettünk? Utánajártam, és bebizonyosodott. Az a fegyverkereskedő, akit említettem.

– Jorre?

– Ő, igen. Szóval van a közelében egy ismerősöm. A lényeg, sikerült ellenőrizni az információt, valóban felvette vele a kapcsolatot valaki a Közel-Keletről, és fegyvereket akar. A pasas tényleg azt kérte, hogy testőröket is ajánljon neki Jorre. Ez meg is történt, de a beszélgetés során valahogy minden ötletet elvetett a férfi, egyik cég ezért nem tetszett neki, a másik meg azért. Mígnem végül maga kérdezte meg Jorre-t, hogy mit tud egy bizonyos Victor Jacquard-ról.

– Ő kérte Jacquard-t? – hökkent meg Dutriet.

-Furcsa, igaz? De erre Jorre is gyanút fogott, ő is mozgósította a saját testőreit, és igyekszik minden oldalról bebiztosítani magát a találkozó előtt.

– Honnan ismeri Músza Jacquard-t?

Sentenac megcsóválta a fejét.

– Még nem teljesen biztos, hogy ez a figura valóban Músza. Csak az biztos, hogy akár ő is lehet.

– Akkor Jacquard a kulcsfigura.

– Úgy tűnik, ő.

– Tudsz róla valami újat?

-Persze. Igazság szerint már a múltkor is ismerős volt, mivel nem is olyan régen dolgoztam rajta.

– Jacquard-on?

– Igen. A belgák kértek meg, és nekünk is lényeges volt a dolog. A belgák egyik hadiipari beszállítója nálunk telepített egy üzemet.

– Mit gyártanak?

– Semmi közvetlenül veszélyeset – legyintett Sentenac. – Chipeket, szoftvereket, katonai laptopokat. Ilyesmit. De a gyárat Victor Jacquard cége látja el az ipari kémkedés elleni biztonságtechnikával. Ezért néztem át a pasas anyagait.

Dutriet befejezte a galette-et, és szótlanul megvárta, míg Sentenac is végez a magáéval.

– Ízlett?

-Nagyon finom. Nem szoktam reggelizni, de ebben a pocsék időben most jólesett.

– Remek. Térjünk akkor vissza Jacquard-ra.

– Férkőzzünk a közelébe – mondta egykedvűen Sentenac.

– Erre gondoltam. Ha Múszát valamiért ő érdekli, akkor ott kell lennünk, amikor felbukkan.

-Nem lesz egyszerű.

– Miért nem?

– Jacquard a biztonság és a titoktartás megszállottja.

– Ez mit jelent?

-Amikor utánanéztem a belga projekt miatt, szinte alig lehetett megtudni róla valamit. Most, hogy ismét a látókörünkbe került, kissé alaposabb kutatást végeztem.

– És? Mire jutottál? – kortyolt bele a kávéba Dutriet. Sen-te– nac maga elé húzta a csak saját maga által ismert rövidítéseket tartalmazó papírt, és böngészni kezdte.

– Lássuk csak. 1967-ben született. Egy nővére van, Giselle, ő pár hónapja halt meg. Jacquard apja és az édesanyja is tanár, ugyanabban az általános iskolában tanítanak a mai napig, bár most már nyugdíjba készülnek. Az apja afféle barkácsolgató típus, az anyja minden lében kanál. Általában úgy havonta, esetleg hathetente látogatják a fiukat és annak családját.

– Elég ritkán – vetette közbe Dutriet.

-Két oka van. Egyrészt Jacquard felesége nem különösebben állhatja őket, másrészt a szülők Le Havre-ban laknak. Nem szeretnek ennél sűrűbben utazni, a fiuk meg még ritkábban látogatja őket. A munkájára hivatkozik, de alighanem inkább csak lusta.

– Szégyellheti magát – morogta némi gúnnyal Dutriet.

– Vagyunk így páran – vont vállat Sentenac, majd folytatta: – Jacquard szülei is érdekes figurák, például csak kétszer találkoztak a menyük szüleivel, elsőként az esküvőn, azután pedig legközelebb a kisfiú, Dominic keresztelőjén. Merthogy Jacquard-nak van egy hatéves fia.

– És a feleség?

-Véronique a neve. 2002-ben ismerkedtek meg Jacquard– ral, egy évre rá összeházasodtak, majd 2004 végén megszületett Dominic.

– Az asszony mivel foglalkozik?

– Ó, ezer dologgal. Mindig más és más érdekli, sűrűn fog bele új dolgokba. Volt már szabadúszó újságíró, fotós, vállalt állást egy párizsi kerületi hivatalban, készített weblapokat, és megkísérelt besegíteni egy világhírű lótenyésztő belföldi kereskedelmi kapcsolatainak fejlesztésébe.

– De miből él?

-Ezekből. Hogy éppen jelenleg miből él, azt nem tudom, majd utánajárok.

– És Jacquard vállalkozása?

– Béville-le-Comte-ban van a telephelye, ahol a belgák gyára épül, amit ő szerel fel biztonsági berendezésekkel, és alighanem az ő emberei fogják védeni is. Éppen tucatjával folytatja le az állásinterjúkat, csak nagy tapasztalatú és jó referenciákkal rendelkező biztonsági őröket és operátorokat keres.

– Ilyen komoly az az üzlet?

-Igen. A belgák épülőfélben lévő üzemcsarnokai negyvenkét hektárnyi területet foglalnak el a falu határában. Jacquard-nak van egy irodája itt, a városban, egy irodaház negyedik emeletén. Az induló belga projekt a nagy dobás, de addig is meg kellett élnie, és erre a személyvédelem biztosítása a legjobb lehetőség. Feltörekvő vállalkozás voltak, ezért referenciákra volt szüksége az újabb ügyfelek meggyőzéséhez. Elvállalt mindenkit, de sikerült megcsípnie néhány nagyágyút is. Popsztárok, sportolók. Most kezd neve lenni az üzletágban.

– Mi van még róla?

-Egy sötétkék S80-assal jár. Mániákusan titkolózik, alig sikerül megtudni róla ennél többet.

– Márpedig be kell hálóznunk.

– Sejtettem.

Maxim Dutriet hátradőlt, és megitta az utolsó korty ananászlét.

– Javaslat?

– Próbálkozzunk az egyenes úttal.

– Nevezetesen?

-Felkeresem, és elmondom neki, hogy attól félünk, egy terroristát akar védeni, és megkérjük, hogy segítse a munkánkat.

– Javíthatatlan néha az optimizmusod.

– Ezzel kompenzálom a velem született cinizmusomat.

Dutriet az ajkát biggyesztette.

– Én nem látom a realitását annak, hogy pusztán a hazafiságára hivatkozva a magunk oldalára állíthatnánk Jacquard-t.

– Én sem igazán, de hát egy próbát megér.

-Lehet. Ettől függetlenül azonban szükség lesz egy B tervre is.

– Az is van.

– Ki vele!

– A felesége, Véronique.

– Igen?

– Félrekúr.

-Nocsak! – szaladt fel Dutriet szemöldöke.

Sentenac előhúzott egy borítékot, és kirázott belőle néhány fotót az asztalra. Az osztályvezető egyenként megnézte őket.

– Ez lenne Véronique Jacquard?

– Igen.

Dutriet még egyszer szemügyre vette a képeket.

– Hol készültek?

– A pasas egy szobát bérel abban az épületben – mutatott a képre Sentenac. – Ezek az utcán készültek, ahogy elbúcsúznak. Ezek a pikánsabbak pedig a szemközti ház padlásáról. Felhúztunk pár cserepet, és éppen rá lehetett látni a szobájukra.

– Na és ki a férfi?

-Fogalmam sincs. De nem mindegy? Nekünk Victor Jacquard információi kellenek, és ezek a fényképek hozzásegítenek minket, hogy Véronique Jacquard alkalmasint kezes báránnyá váljon, és leszállítsa nekünk azt, amire szükségünk van. Ha gondolod, lenyomozhatjuk a pasast is, de igazából teljesen mindegy, ki az.

Dutriet bólintott.

– Jól van. Kapd el a nőt!

– Rendben. De előbb az egyenes út, oké? Gyorsabb lenne.

– Legyen. Még egy feladatunk maradt, Benjamin.

-Mi?

– Ki kell találnunk, mire készül Músza.

Sentenac megitta a kávéja maradékát, és felnézett.

– Egyelőre nincs semmi ötletem, hogy miért tart ide. Már ha egyáltalán róla van szó.

– Csak akkor lehetünk benne bizonyosak, ha felvette a kapcsolatot Jacquard-ral, és össze tudjuk hasonlítani a képét a jakartai fotókkal. Ezért ott kell lennünk, amikor megjelenik.

– Így van.

-Mindenesetre tételezzük fel a legrosszabbat: ez a pasas Abu Músza. Ebben az esetben az a kérdés, miért ragaszkodott Jacquard megbízásához, amikor Jorre-ral tárgyalt? Hiszen egyértelmű: neki valójában Jacquard a célja, vele akar kapcsolatba lépni. Ha nem így lenne, jó lett volna neki más biztonsági cég szolgáltatása is. A Jorre által ajánlottak mindegyike nagyobb múltú, mint Jacquard vállalata.

– Tehát Jacquard-t akarja?

– Miért?

-Nem tudom – sóhajtott fel Sentenac. – Már azt sem értem, ha Jacquard kellett neki, miért nem lépett közvetlenül vele kapcsolatba? Minek kellett ehhez Jorre? Aztán az is elgondolkodtató, hogy Jacquard sosem járt Európán kívül, nincsenek keleti kapcsolatai. Még az ügyfelei között sem voltak arabok.

– Talán ez a magyarázat Jorre-ra – elmélkedett Dutriet.

– Nevezetesen?

-Ha Músza csak simán felhívja Jacquard-t, akkor az óhatatlanul meg fogja kérdezni, ki ajánlotta. Hiszen nem olyan nagy cég az övé. Na, de nincs senki, aki ajánlhatta volna, hiszen nincsenek ázsiai referenciái. Erre egy ilyen óvatos figura, mint a mi Victor barátunk, biztosan gyanakodni kezdene. Így viszont egy francia üzletemberen keresztül jut el hozzá az ügyfél.

-Azt mondod, Jorre csak egyszerű láncszem a két ember között?

– Szerintem igen.

– Ha ez igaz, akkor Músza nem fegyverekért jön Párizsba.

Dutriet összerezzent. Ez eddig eszébe sem jutott.

– Akkor viszont mit akar itt?

-Összegezzük! – javasolta Sentenac. – Músza Franciaországba tart, és valamiért éppen Victor Jacquard kell neki.

– És?

– Nincs és. Csak ennyit tudunk biztosan.

Újabb idős pár lépett be a kávézóba, és a szomszéd asztalhoz telepedett. Háromnegyed hétre járt, már világos volt, az utcán is egyre többen jöttek-mentek. Sentenac kibámult az ablakon, és egy nőre lett figyelmes, aki tetőtől talpig beburkolózva ment a dolgára. Arcát burkha fedte a kíváncsi tekintetek elől.

– Láttad ezt, Maxim? – kérdezte halkan.

-Mit?

– Azt a mozlim nőt az utcán.

– Mi van vele?

– Ezért jön ide Músza.

– Egy nőért?

-Nem, dehogy – legyintett Sentenac. – Más jutott eszembe. Esetleg Párizs csak a kiindulópontja egy nagyobb akciónak. Talán innen tovább is áll egy másik országba. Ha felkészült.

– Mire?

-Nem tudom.

– Miért jönne éppen ide felkészülni?

– Emlékszel, mit mondott pár éve Kadhafi? Azt jósolta, hogy az iszlám győzni fog Európában, de kardok, fegyverek és hódítás nélkül.

– Biztosan be volt kokózva – mosolygott örömtelenül Dutriet.

-Nem, nem hiszem. Másra gondolt. Az Európai Unióban félmilliárd ember él. Ebből máris közel hatvanmillió a mozlim. Jobbára bevándorlók, és nem kis részük illegálisan tartózkodik a földrészen. A jelenlegi adatok szerint az Európába érkező bevándorlók kilencvenöt százaléka mozlim. A születési számuk sokkal magasabb, mint az itt lakóké. Szaporodnak, és ennek elképzelhetetlen következményei vannak. Olvastam egy tanulmányt, amely szerint a húsz évnél fiatalabb franciák között már ma is harmincszázalékos a muzulmánok aránya, de például itt, Párizsban ez közel negyvenöt százalék.

Maxim Dutriet némán hallgatta Sentenacot.

-.és ugyanez az arány a többi nagyvárosban, főleg a déli partvidéken. Ha ez így megy tovább, húsz éven belül minden ötödik francia muzulmán lesz. Idő kérdése, hogy az elnökünk is az legyen. Az iszlám tehát feltartóztathatatlanul terjed. Nincs mese.

– Még mindig nem értem, hogy jön ez Múszához?

– Franciaországban él Európa legnagyobb mozlim közössége. Nagyjából öt– és hatmillió között van a számuk, és folyamatosan növekszik. Több tucat iszlám szervezet van az országban. Egyre több a mecset, az imaház, a vallási iskola. Tudod te, hány ilyen van? Csak mecsetből száz, imaházból pedig több mint ezernyolcszáz.

Dutriet leintette.

-Jó, értem már, mire akarsz kilyukadni. De Franciaországban tizenöt éve nem történt iszlám csoportokra visszavezethető merénylet. A legtöbben asszimilálódnak.

– Lehet. Én csak azt mondom, hogy remek bázissá váltunk.

– Bázissá? Minek a bázisává?

-Egy merénylet bázisává, Maxim. Músza megérkezik, és eltűnik a hatmillió muzulmán között. Felkészülhet bármilyen akcióra anélkül, hogy még egyszer át kéne esnie egy határellenőrzésen, hiszen bent van az unió határain belül. Idejöhet tiszta papírokkal, és nem kell a lebukást kockáztatva fegyvert hoznia magával. Megkaphat mindent itt. Helyben. És közben a muzulmán közösségek valamelyike tökéletes menedéket biztosít neki a terrortámadás előtt és után is.

– Szerinted tehát nem nálunk készül valamire?

Sentenac hátradőlt ültében.

– A madár sem piszkít a fészkébe. Itt csak felkészül.

– Csak azt nem értem, hogy kerül bele ebbe Jacquard?

– Én sem tudom.

-Akkor derítsd ki, Benjamin! Kezdd Jacquard-ral, és ha nem áll kötélnek.

– Akkor jön a neje.

– Pontosan.

A reggeli ezzel véget ért.

14

Victor Jacquard leparkolta a Volvót az irodaház alatti garázsban, kiszállt, és felment a negyedik emeletre. A felvonóban egyedül volt. Az órájára pillantott – háromnegyed hetet mutatott. Ilyenkor általában még senki sem volt az épületben. Victor már hozzászokott, hogy ezen a korai órán ő az első. Még a biztonsági őr is, aki átengedte a mélygarázs bejáratánál, vigyorogva mutatta fel a hüvelykujját, jelezve, hogy ma is Victoré az első hely a képzeletbeli rangsorban.

Jacquard kilépett a liftből, és a padlószőnyeggel borított folyosón elindult az irodája felé. A barna faajtó mellett kártyaolvasó diszkrét vörös fénye világított a fali terminálon. A férfi elővette tárcájából a plasztikkártyát, becsúsztatta a résbe, majd amikor a fény zöldre váltott és halk kattanás hallatszott, belökte az ajtót.

Margot-nak csak nyolc harmincra kellett beérnie, így Victor ezen a reggelen is maga készítette be az első adag kávét. Az irattáskáját ledobta az íróasztalára. Kinyitotta a páncélszekrényt, és elővette a „Klastrom” fedőnevű dossziét, az Alain Houssak-aktát.

A titkárnő irodája felől hörgő hangok hallatszottak, ahogy a gép befejezte a dolgát, és a levegőt a friss kávé aromás illata töltötte be. Victor töltött magának egy csészével, és bevitte az irodájába. Bekapcsolta a számítógépet, feltette a lábát az asztalra, ölébe vette a dossziét, és tanulmányozni kezdte, mialatt lassan szürcsölte a kávét.

Első pillantásra úgy gondolta, minden mozaik a helyén van, a logisztika rendben lévőnek látszott. Megrendelések, számlák, útvonaltervek. Minden tökéletesen szervezettnek tűnt.

– Főnök?

Jacquard felpillantott. Franck Tholance állt az ajtóban, Victor egyik alkalmazottja. A testőr százkilencven centiméteres magasságával már-már teljesen betöltötte az ajtónyílást. Világoskék melegítőt és edzőcipőt viselt, kezén súlyemelőkesztyű feszült, nyakában törülköző lógott.

– Jó reggelt, Franck! Edzés lesz?

– Igen. Gondoltam, leugrom a sportcentrumba.

– Jól teszed.

-Nem jössz le?

– Nem. Ma sem lesz rá időm. Iszol egy kávét?

– Miért ne?

Tholance töltött magának egy csészével, aztán beljebb ment, és leült az egyik fotelba.

– A „Klastrom”-ot tanulmányozom – pillantott fel Victor.

– Minden rendben van.

– Nekem is úgy tűnik.

– Átvegyük?

– Nem bánnám – bólintott Jacquard.

-Rendben. – Tholance felállt, becsukta az ajtót, majd visszaült. – A legutolsó mail szerint holnapután érkeznek.

– Megint módosítottak?

– Persze. Ez már a sokadik. Mintha nem tudnák, mikor érnek ide.

– Vagy inkább nagyon is tudják, csak nem szeretnék, ha idő előtt kitudódna.

– Igen, ez a valószínűbb.

– Maradt az eredeti reptér?

-Azon eddig még nem változtattak. Le Bourget. Még mindig délután háromnegyed hatra mondják a landolást, egy fehér Learjetet kell majd várnunk, de egyelőre nem hajlandók megmondani sem a gép lajstromszámát, sem azt, hogy honnan érkezik.

Victor megvakarta az állát.

-Tulajdonképpen ez számunkra mindegy is. Csak legyetek ott időben, írjátok ki a táblára a Houssak nevet, és várjatok.

– Rendben.

– A kocsival mi van?

-Abban maradtunk, hogy a Mercedest leadjuk az éves szervizre, ezért az A8-ast visszük. Ma délután hozom át ide a mélygarázsba, hogy kéznél legyen. Útközben kitakaríttatom, feltöltöm a minibárt, és persze megtankolom. A GPS-t magam ellenőriztem, elvégeztem a szoftverfrissítést. Rendben van. Ma tizenhat-nulla-nullára teljesen felkészítem az Audit.

– A kocsi iratai?

-Ellenőriztem. A forgalmi okmányok rendben vannak, a lízingdíjat átutaltuk, a biztosítási díj befizetve. A kocsival minden oké.

Victor arrébb tett néhány iratot a mappában.

– Szállás?

– A hotelfoglalás elintézve. Az Hôtel Victoires Opéra egyik lak-osztálya.

– Visszaigazolták?

-Igen. Mailben. De holnap még azért rájuk telefonálok. Biz-tos, ami biztos.

Jacquard bólintott, és újra elmerült a dossziéban. A szünetet kihasználva Tholance a szájához emelte a csészét, de észrevette, hogy az már kiürült. Gondolta, tölt még egyet, ezért felkelt, és a bejárathoz indult. Ahogy kinyitotta az ajtót, alig egyarasznyi távolságról döbbenten meredtek egymásra a túloldalon álló Margot Abelard-ral.

Victor is felpillantott, és szintén meglepetten nézte a nőt.

– Jó reggelt, Victor! – köszörülte meg a torkát a titkárnő, és ellépett Tholance mellett. – Épp be akartam kopogni. Kérsz egy kávét?

Jacquard szótlanul rámutatott az asztalon álló csészéjére. A nő zavartan odapillantott, aztán vállat vont.

– Akkor megyek a dolgomra. Kint leszek, ha kellenék.

Margot kiment, és ismét szembetalálkozott a második csésze kávéval visszafelé tartó testőrrel. Tholance becsukta maga után az ajtót. A fotel felé tartva elkapta Victor furcsa pillantását, és megtorpant.

– Gond van?

– Nem is tudom – tűnődött Victor.

-Nem értelek.

– Szerinted is hallgatózott?

– Margot?

-Ő.

– Dehogy – vigyorodott el a testőr, és visszaült a helyére. – Minek hallgatózna?

– Hát ez az.

– Még mindig nem avatod be a részletekbe?

-Nem – ingatta a fejét Jacquard. – Nem kell tudnia. Bőven elég, ha én ismerem egy-egy akció részleteit, meg az a testőr, akit érint. Margot-nak nem kell tudnia a műveletekről.

Tholance vállat vont.

– Te tudod. De ez elég nehéz lehet.

– Micsoda?

– A saját titkárnőd előtt is titkolózni.

Jacquard megrázta a fejét.

– Mi van még?

-Fegyvertartási engedélyek.

– Megnézted?

– Mint mindig. Mindkettőnké rendben.

– A fegyverek?

– Tegnap voltunk a lőtéren.

– Jó. – Victor felpillantott a mappából. – Majd folytatjuk, ha végeztél az edzéssel.

-Rendben – állt fel Tholance. – Úgy két óra múlva itt vagyok.

Jacquard bólintott, Tholance pedig kiment az irodából.

Victor nem tudott szabadulni a rossz érzésektől, és a nyitva maradt ajtón keresztül lopva szemügyre vette az asztala mögött ténykedő Margot-t.

Hallgatózott volna? Talán csak arra volt kíváncsi, ki van bent Victornál. A szőke hajú asszony az asztalán rakosgatott, majd hirtelen felnézett: kék szeme találkozott a főnöke pillantásával. A férfi egy perc után elhessegette magától a gondolatot, és már-már visszamerült az aktába, amikor a tekintete az asztali órára esett. Hét óra harminchét volt. Beugrott neki, hogy mi nem volt a helyén.

Mit keres itt Margot egy órával korábban?

Jacquard némán meredt maga elé egy percig.

Akkor az oldalán megrezzent a mobiltelefon. Elővette a készüléket, és megnézte a bejövő üzenetet. Chantal volt az: „Dániel elment kocogni, most ráérek.”

A férfi elmosolyodott, és gyorsan visszaírt: „Máris belépek.” Maga elé húzta a számítógép klaviatúráját, és pár kattintással belépett a csevegőprogramba.

A monitoron megjelent az első mondat.

Chantal: Itt vagyok. Idegesen.

Victor: Mi a baj?

Chantal: Henri. Tegnap dél óta nem adott hírt magáról.

Victor: Ne légy nevetséges. Csak háromnegyed nyolc van. A fiad meg elmúlt tizennyolc. Alighanem valami jó kis csaj mellett alussza az igazak álmát.

Chantal: Akkor is ideges vagyok. Még soha nem fordult elő, hogy ne telefonált volna. Majd hívogatom. Veled mi újság?

A férfi szaporán gépelni kezdett.

Victor: Fel is hívhatnál, ha ilyen gondjaid vannak.

Chantal: Persze hogy felhívhatnálak. De a mi valódi műfajunk az írás, nem igaz?

Victor: De. Van más gond is?

Chantal: Furcsa voltál a telefonban.

Jacquard elhúzta a száját és elgondolkodott, mielőtt hirtelen elhatározással újra kopogtatni kezdte a billentyűket.

Victor: Féltékeny lettem.

Chantal: Hogy mi lettél?!

Victor: Féltékeny. Nézd, nem vagyok rá büszke. De egyszerűen megkergültem, amikor elmondtad, hogy Jean bejön neked.

Chantal: De hát miért?

Tényleg!, gondolta Victor. Miért? Gépelni kezdett.

Victor: Már mindegy. Elmúlt.

Chantal: Ne hazudj!

Hogy is hihette, hogy megtévesztheti az asszonyt?

Victor: Az jutott eszembe, hogy én már több mint húsz éve fűzlek eredménytelenül. Ő meg csak besétál, felvillantja a százeurós mosolyát, és már be is jön neked.

Chantal: Nocsak! Te vagy húsz éve fűzöl?

Victor: Mintha nem tudnád.

Chantal: Oké, oké. Maradjunk abban, talán sejtettem. De azt nem, hogy féltékeny vagy.

Victor: Biztosíthatlak, hogy ez nekem is teljesen új érzés volt.

Chantal: Igaz, most, hogy belegondolok, voltak jelek. Azok a finom apró puszik például, ahányszor csak találkoztunk.

Victor: Finom puszik?! Mikor?

Chantal: Amikor nagy ritkán megittunk egy kávét. Ahogy lassan közel hajoltál, hogy puszit adj. A szám felé közelítettél, aztán az utolsó pillanatban elfordultál, és megcsókoltad az arcomat. A másik oldalon ugyanez. És közben végig a szemembe néztél. Juj, most is beleborzongok!

Victor: Ti, nők, mire nem emlékeztek!

Chantal: Naná, hogy emlékszem!Megőrjített.

Victor: Hogy érted ezt?

Chantal: Bejött.

Victor: Csak nem felhúztalak?

Egy perc is eltelt, mire a képernyőn villogni kezdett a válasz.

Chantal: Kicsit igen.

Victor: Jézusom! Én ezt nem is vettem észre!

Chantal: Ugyan már, Victor! Mindig kerülgettük egymást. Most mit csodálkozol ezen?

Victor: Miért? Mit kellett volna tennem? Megcsókolni a legutóbbi találkozáskor?

Chantal: Talán igen.

Victor: Erre sosem gondoltam.

Chantal: Ha így lenne, miért nem mutattál be soha a feleségednek? Még csak azt sem tudom, hogy néz ki.

Victor: Talált, süllyedt. Nem tudom, mit mondjak.

Chantal: Emlékezz vissza a legutóbbi találkozásunkra! Mi történt akkor?

Victor: Nem tudom, mire gondolsz.

Chantal: Amint leültünk teázni, közölted, hogy aznap a mellemmel fogsz társalogni, mert olyan mély a dekoltázsom. Meg sem kísérelted eltitkolni, hogy bámulsz.

Victor: Ha most azt mondod, hogy ez is izgatott...

Chantal: Hát...

Jacquard felpattant, és idegesen beletúrt a hajába. Margot jelent meg az ajtóban, kezében egy irattal.

– Főnök, ezt át kellene nézned, mert.

– Ne most! – csattant fel a férfi.

-De.

– Ne most, Margot!

Jacquard két hosszú lépéssel a nő előtt termett, és gyors mozdulattal bevágta az ajtót. A csattanás kissé magához térítette, és visszaült a számítógép elé.

Victor: Tulajdonképpen mi az istenről beszélünk mi itt, Chantal?!

Chantal: Nem is tudom.

Victor: Szerintem pedig egyértelmű. Én mindig ezt éreztem, csak sosem mertem kockáztatni a barátságunkat.

Chantal: Lehet, hogy kár volt. Néha azt kívántam, bárcsak ne lennél ilyen gentleman!

Victor: Meglepsz.

Chantal: Most én kockáztatom a barátságunkat.

Victor: Ugyan már! Én sosem mertem volna elmondani.

Chantal: Nekem sem kellett volna.

Victor: Hol vagy?

Chantal: Itthon. Miért?

Victor: Találkozzunk!

Chantal: Miért?

Victor: Szerintem beszélnünk kellene.

Chantal: Nem. Most nem akarom. Illetve nem merem.

Victor: Chantal, ezek után találkoznunk kell!

Chantal: Be kell fejeznem. Csöngetnek.

Victor: Egy fenét! Ne rázz le!

Nem jött válasz.

Victor kilépett a programból, és az ablakhoz ment. Az ing nedvesen tapadt a hóna alatt, és érezte, amint a verejték végigcsorog az oldalán.

15

Chantal Drovet kapkodva kattintgatott az egérrel, hogy minél előbb bezárja a számítógépen a csevegőprogramot, majd amikor meggyőződött róla, hogy sikerrel járt, felpattant és a bejárathoz igyekezett. A csengő ismét bimbamozott egyet.

– Jövök már!

Kitárta az ajtót.

– Miért nem viszel soha kulcsot, amikor kocogni.

A folyosón egy karcsú, a harmincas évei vége felé járó szőke hölgy állt, kék szeme látható csodálkozással nézett az ajtót nyitó asszonyra.

Chantal meghökkent egy pillanatra.

-Elnézést. Azt hittem, megint a férjem felejtett el kulcsot vinni magával.

A nő komolyan bólintott.

– Chantal Drovet?

– Igen.

Chantal most alaposabban szemügyre vette a vendéget. A nő sötétszürke kosztümöt viselt, lábán kényelmes fekete cipőt. Öltözete egyszerre volt elegáns és praktikus. Belenyúlt a vállán lógó táskába, és Chantal orra alá dugott egy igazolványt.

– Rendőrség. Alice Nuvolone felügyelő.

Az asszony a szája elé kapta a kezét.

– Jaj, ne! Henri?

– Sajnos igen – bólintott a rendőrtiszt.

Chantalra rátört a hányinger. Meg kellett kapaszkodnia az ajtófélfában.

-Ugye nem.?

– Semmi baja – igyekezett megnyugtatni a felügyelőnő. -

Csak támadt egy kis gondja a rendőrséggel.

Chantal intett neki, hogy lépjen beljebb, ő pedig hátra sem nézve a konyha felé indult. Rosszullétét csillapítandó a csapnál gyors egymásutánban megivott két pohár vizet. Amikor megfordult, a detektív még mindig a folyosón toporgott.

– Miért nem jön be?

– Inkább önnek kellene velem jönnie.

– Mi történt Henrival?

A felügyelőnő megvonta a vállát.

– Hülyeséget csinált.

– De mégis mit?

– Be kell velem fáradnia a rendőrségre, ott megbeszéljük.

– De én most akarom tudni!

– Sajnos itt sem a hely, sem a körülmények nem alkalmasak a beszélgetésre.

-Nem is beszélgetni akarok! – kiáltott fel indulatosan Chantal. – Tudni akarom, mi van a fiammal! Megöl az aggodalom!

Nuvolone beljebb lépett, és lehalkította a hangját.

-A fia jól van. Ép mindene, fizikailag semmi baja. De összeütközésbe került a törvénnyel. Most még nem történt semmi jóvátehetetlen. Ezért kérem a segítségét, hogy tartson velem, és beszéljük meg bent a dolgot, hogy miként lehetne segíteni a fiának.

– Tényleg semmi baja?

– A szavamat adom, dr. Drovet.

– Jézusom. Megint rosszul leszek.

– Igyekezzünk, kérem! Ma még sok dolgom van.

Chantal idegesen bólintott.

– Persze, persze. Magának ez csak egyetlen ügy a ki tudja, mennyiből.

– Sajnálom – mondta a nő szárazon, és érződött a hangján, hogy cseppet sem sajnálja.

Chantal a telefonját a táskájába hajította, futólag belepillantott az előszoba tükrébe, és végigsimította a haján.

– Mehetünk!

Nuvolone felügyelő kiment a lakásból, és hívta a liftet. Chantal kulcsra zárta az ajtót, aztán beszállt a nő mellé. Szótlanul mentek le a földszintre, közben egymást bámulták az ajtó üvegében. A rendőrtiszt végül elmosolyodott, és Chantal is magára erőltetett egy grimaszt.

Az utcára lépve Nuvolone felügyelő a járda mellett parkoló sötétzöld Citroënre mutatott: – Kérem, üljön be!

– Nem – rázta a fejét Chantal. – A saját kocsimmal megyek.

– Ahogy gondolja – vont vállat a tiszt. – Kövessen!

Nuvolone beült a kocsiba, Chantal pedig átszaladt az utcán a túloldalra, és becsusszant a Renault Laguna volánja mögé.

Alig emlékezett az útra. Úgy érezte magát, mint egy bokszoló, aki óriási ütést kapott, és még kóvályog a feje.

Ha megkérdezik tőle, mennyi idő telt el, nem tudta volna megmondani. Ugyanúgy lehetett volna öt perc, mint öt óra – tökéletesen cserbenhagyta az időérzéke.

Henri!, sikoltott egy hang újra és újra az agyában.

Mi a fenét csinálhattál?!

Ismét felvillantak a Citroën féklámpái, aztán az irányjelző, és az autó behajtott egy külvárosi villa keskenyre szabott kapuján. Chantal habozás nélkül követte. Kavicsos felhajtó kanyargott a bukszusok között, azután a fák mögül földszintes, régi villa bontakozott ki.

Alice Nuvolone leparkolt, kiszállt a kocsiból, és megvárta, míg Chantal odalép hozzá.

– Hová hozott?

– Hozzánk.

– Ez nem rendőrségi épület.

-Nem kifejezetten. De a rendőrség bérli.

Chantalnak nem tetszett a dolog. Sehol egy rendőrségi jármű, sehol egy egyenruha. A táskájába nyúlt.

– Azt hiszem, felhívom az ügyvédünket. Már rég meg kellett volna tennem.

A rendőrtiszt a karjára tette a kezét.

-Ne, kérem! – mondta szelíden. – Ha ügyvéd is lesz, a lehetőségeink bezárulnak, és nem tudok segíteni a fiának.

-Nem értem, mit akar ezzel mondani.

– Ezért menjünk be!

– Inkább felhívom az ügyvédet.

– Akkor Henri biztosan börtönbe megy.

– De hát mit tett?

– Menjünk be, és elmondom.

Chantal megrázta a fejét.

– Felhívom.

Nuvolone felsóhajtott.

-Nézze, ajánlok valamit. Bemegyünk, elmondom, amit szeretnék, maga meghallgatja, és azután dönt, hogy felhívja-e az ügyvédet. Rendben?

– Látni akarom a fiamat!

-Ismét azt mondom: menjünk be! Henri itt van.

Megnézheti. És utána még mindig telefonálhat, ha mindenáron bele akar majd keverni egy ügyvédet. De szánjon rám fél órát. A fia érdekében.

Chantal beharapta az alsó ajkát.

-Jól van – bólintott rá, és elengedte a mobiltelefont. – Menjünk be, és meghallgatom.

A házban egy öltönyös fiatalember fogadta őket, aki biccentett Chantalnak, aztán a felügyelőnő fülébe súgott pár szót. A nő bólintott, majd egy ajtó felé intett.

– Erre!

Chantal egy könyvtárszobába jutott. Nuvolone követte, és leült az íróasztalhoz. Nyitott dossziék és egy „Bizonyíték” feliratú papírdoboz társaságában hordozható számítógép zümmögött az asztalon. A rendőrtiszt intett, hogy lépjen oda, és Chantal felé fordította a laptopot. Az egérrel lehívott egy programot, és egy perc múlva biztonsági kamera képe jelent meg a kijelzőn.

– Itt van.

A fogorvosnő a képernyőre bámult.

– Henri!

– Igen, ő az. Láthatja, jól van.

A fiú egy puritán berendezésű szobában volt, az ablakra rácsot szereltek. Egy heverő, egy asztal, két szék – csupán ennyiből állt a berendezés. Henri az ágyon feküdt, karját összefonta a feje alatt, és a plafonra bámult, így szinte közvetlenül belenézett a kamerába. Ekkor kinyílt az ajtó, és belépett az a fiatalember, aki alig három perce a bejáratnál fogadta a két nőt. Henri felült, de a férfi intett neki, hogy maradjon a helyén. Egy tálcán két szendvicset meg egy palack vizet hagyott az asztalon, azután kiment.

Alice Nuvolone becsukta a számítógépet.

– Láthatta. Jól van.

– Szeretnék találkozni vele.

– Egyelőre nem lehet. Most más dolgunk van.

– Micsoda?

A felügyelőnő a kanapéra mutatott.

– Kérem, üljön le!

Chantal első gondolata az ellenkezés volt, de aztán eszébe jutott a fia, és inkább leült.

-Mi ez az egész? Most már nagyon szeretném tudni, mi történik itt! Milyen rendőrök maguk?

– Kábítószer-ügyosztály.

-Kábítószer?! – hökkent meg Chantal. – A fiamat ezért tartják fogva? Akkor itt valami tévedés lesz. Henri sosem nyúlt drogokhoz.

– Nem is fogyasztásról van szó – mondta szárazon a rendőrtiszt. – Árulta.

– Az kizárt!

Nuvolone vállat vont. Belenyúlt a papírdobozba, és két nejlonzacskót vett elő, amelyeken színes ragasztószalagok feszültek „rendőrségi bizonyíték” felirattal. A tasakok a dohányzóasztal csillogó lapján odaszánkáztak Chantal elé.

Chantal szótlanul meredt a két zacskóra, melyek belsejében jól látszott a villámzáras műanyag fóliába csomagolt zöld színű törmelék.

– Tudja, mi ez?

Chantal bólintott.

– Gondolom, marihuána.

– Az bizony. Honnan tudja?

– Egyetemistaként láttam már ilyet.

– Ki is próbálta?

– Ki nem?

– Például én.

– Van annak már vagy húsz éve.

– Ha az anyja is drogos, nem csoda, hogy Henri ide jutott.

Chantal szikrázó szemmel nézett a felügyelőre.

-Nem vagyok drogos! Egyetemre jártam, két-három buliban kipróbáltam a füvet. Nincs joga így beszélni velem! Mit csinált Henri? Inkább ezzel foglalkozzon!

Nuvolone keményen nézett az asszony szemébe.

– A fiát, Henri Raffard-t kábítószer árusítása közben fogták el a rendőrök.

-Nem hiszem el.

A rendőrtiszt ismét felhajtotta a laptop tetejét, és lehívott egy újabb fájlt, majd a vendég felé fordította a gépet.

– Ezt nézze meg.

Utcarészlet jelent meg a képen, láthatóan egy parkoló autó szélvédőjén keresztül készült a felvétel. Chantal azonnal felismerte a helyet, ahol Henri néha megállt ebédelni. A gyorsétterem előtt ott parkolt a fia kocsija. Henri már bent ült az autóban, és indított, aztán a következő pillanatban, mintha csak a földből nőttek volna ki, egyenruhás rendőrök és egy járőrkocsi jelent meg a képen, fegyvert fogtak a fiúra, és kirángatták a járműből. A felvétel véget ért, Chantal pedig zavarodottan felpillantott.

– Képtelenség!

– Sajnálom.

– De.

– A fia kocsijában találták meg a kollégáim a füvet.

– És mi bizonyítja, hogy árulta is?

– Három tanú vallomása. És a tőlük lefoglalt két-két darab füves cigaretta.

Chantal megrázta a fejét, és a halántékát masszírozta.

-Nem értem.

– Mit nem ért? A fia drogot árult.

– Azt nem értem, maga mit akar tőlem. Nyilván nem az a bevett gyakorlat, hogy a gyanúsított anyját behozzák. Mit akar tőlem, felügyelő?

Zemira magában elismerően konstatálta, milyen jól vág a nő esze. Magához húzott egy széket, és lovagló ülésben ráült. Felkönyökölt a támlára, és alig háromarasznyi távolságból belebámult Chantal szemébe.

-Bravó – mondta színtelen hangon. – Valóban nem ez a bevett gyakorlat.

– Mit akarnak? – ütötte a vasat a fogorvos.

– Információt.

– Miért?

– Mert szükségünk van rá.

– Miért én?

– Mert maga tudja megszerezni.

-Nem értem.

– Akkor megvilágítom. Henri most igen súlyos börtönbüntetéssel néz szembe. Látta a felvételt az elfogásáról. Legalább öt-hat rendőr fogja tanúsítani, hogy a saját szemével látta, amint Henri Raffard kábítószert ad el fiatalkorúaknak. Sakk és matt. Éveket fog kapni.

– Mennyit?

– Miért? Mit érezne túl súlyosnak?

– Már az egy napot is.

– Akkor az ő esetében a „túl súlyos” szófordulat kifejezetten erőtlen.

– Mégis, mennyit?

Zemira egy percre elrévedt, aztán lebiggyesztette az ajkát.

– Úgy öt évet.

-Uramisten!

– Ha szólunk a bírónak, talán többet is.

– Maga zsarol!

-Mondhatnám, hogy ez egy csúnya kifejezés, de nem teszem. Magának, dr. Drovet, végül is teljesen igaza van. Éppen megzsarolom.

Chantal ismét rosszul volt. Úgy érezte, a szíve kiszakad a helyéből, a szája kiszáradt, és megint hányingere támadt. Mélyeket lélegzett, hogy kissé magához térjen. Zemira hátranyúlt, és az egyik komódról elvett egy félliteres ásványvizet.

– Inna egyet?

– Igen.

Az ügynök lecsavarta a kupakot, és már kinyitva nyomta Chantal kezébe a palackot. A nő mohón ivott, alig maradt valami az üveg alján. Ránézett a rendőrtisztre.

– Hallgatom.

Zemira vigyorogva elvette a palackot, és közelebb hajolt a nőhöz.

– Nyilván nem kerülte el a figyelmét, hogy nem a kapitányságon vagyunk. Azért hoztuk ide Henrit, hogy egyelőre ne kerüljön be a rendszerbe.

– Mit ért ezen?

-Ha beviszem a központba, akkor a kocka el van vetve. Nyilvántartásba kell vennem a fiút. Le kell adnom a lefoglalt kábítószert. Jelentést kell írnom. Ügyvédet kell értesítenem. Szólnom kell a bűnjelkezelőnek. legalább három tucat ember szerez róla tudomást, hogy a fia mit tett. Az igazságszolgáltatás bedarálja.

– És? – rázta a fejét Chantal.

-Amit elmondtam, nos. mindez nem történt meg. Egyelőre. És csak magán múlik, így marad-e.

– Így? Hogyhogy így?

– Ezért mondtam, hogy még nem történt semmi jóvátehetetlen. Itt vagyunk a villában. Itt a fiú. Itt a lefoglalt kábítószer. Ha meg tudunk egyezni, maga elviszi a fiút. A vécén lehúzom a marihuánát, törlöm a gépről a felvételeket. itt sem jártunk.

A fogorvosnő a laptopra mutatott.

– És azok a rendőrök a felvételen?

– Őket nem érdekli a dolog. Elfogták Henri-t, átadták nekem. Ennyi volt a feladatuk. Nem fognak jelentést írni. Még örülnek is, hogy átvállaltam a papírmunkát – mosolygott Zemira.

– Szóval tegyek meg valamit, és Henri úgy sétál ki innen, mintha semmi sem történt volna?

– Pontosan erről van szó.

Chantal gyanakodva meredt az asszonyra.

– Maguk szerintem nem rendőrök.

-Mondta már ezt más is. Kábítószer ellen harcolunk. Ezt nem lehet hagyományos módszerekkel csinálni. Az állam megköti a kezünket, de közben feladatot ad. Mintha hátratett kézzel kellene bokszolnunk.

– Mi a garancia, hogy Henri megússza, ha belemegyek?

– A szavam.

– Az nekem kevés.

– Más nincs.

– Ez akkor is kevés. Alternatívát akarok!

– Van az is – bólintott Zemira. – Az az alternatíva, hogy beülünk a kocsiba, és beviszem Henrit a központba. Aztán megy minden a maga útján, ahogy az a nagy könyvben meg van írva. És a fiú szépen leüli az öt-hat évet. Ha szerencséje van, nem sokat fogják bántani, talán nem is dugják majd meg túl sokszor, bár ez nem valószínű, hiszen helyes gyerek. Esetleg nem lesz miatta öngyilkos. Aztán, amikor kijön, talán talál valami viszonylag normálisan fizető állást. Mosogathat, vagy ilyesmi. Az is tisztességes munka, nem igaz? Az egyetem persze ugrott.

Zemira elhallgatott, és kiegyenesedett a széken. Hagyta, hogy Chantal eméssze a hallottakat.

-Megértettem. Mit akar tőlem, mit tegyek? – kérdezte halkan a fogorvosnő.

Az ügynök ezúttal csak magában mosolygott.

– Információt kell szereznie.

– Kitől?

– Ismer egy férfit, úgy hívják, Victor Jacquard.

– Victor?! – Chantal döbbenten bámulta a felügyelőt.

– Igen. Victor. Jacquard-nak van egy testőrcége. A napokban vár egy vendéget, akit az ő emberei fognak kísérni a városban. Ez az ember kell nekünk.

– Miért?

– Nem kellene tudnia, de úgy gondolom, mégis elmondom, talán ez is kicsit motiválja majd magát. Kábítószer-kereskedő az illető. Őt akarjuk. A maga régi barátja, ez a Jacquard persze nem tudja, hogy egy nemzetközileg keresett bűnözőt fog kísérgetni.

– Miért nem szólnak Victornak? Segítene!

-Nem lehet. Jó eséllyel lemondaná a megrendelést, ha megtudná, miről van szó.

– De ő jó ember, gyűlöli a drogot!

– Viszont üzletember is. Ha kiderülne, ki az ügyfele, nem vetne rá jó fényt. Hatalmas üzletbe fogott bele egy belga céggel. Ezzel ezt is kockára tenné.

Chantal tekintete kétségbeesetten repkedett. Nem látott kiutat. Zemira megérezte, hogy segítség kell neki, ezért halk, behízelgő hangon megszólalt: -Ez az alku, dr. Drovet. A fia szabadsága, vagy ha úgy tetszik, egész élete, cserébe némi információ a barátjától.

– Mit kell tennem? – sóhajtott fel Chantal.

– Fel kell vennie a kapcsolatot Victor Jacquard-ral.

-És?

– Meg kell szereznie a következő adatokat: mikor érkezik az ügyfele, hol száll meg, mivel utazik, mik az állomásai a programjának, kivel fog találkozni, hol és mikor. Egyszóval mindenre szükségünk van, amit Jacquard annak a drogbárónak a párizsi programjáról tud. Nagyjából ennyi.

– Mi a neve annak az ügyfélnek?

– Csak annyit tudunk, hogy pár nap múlva érkezik, és a Közel-Keletről jön. A többit magának kell kiderítenie. A nevet is.

A fogorvosnő megrázta a fejét.

– Lehetetlent kér.

– Miért?

– Victort több mint húsz éve ismerem. A vállalkozását pár éve indította. Magától most öt perc alatt többet tudtam meg arról, hogy Victor mivel foglalkozik, mint tőle az elmúlt években. Egyszerűen nem beszél az üzletről.

– Sosem kérdezett tőle?

– Dehogynem. Azt mondta, ennek az üzletnek a bizalom és a titoktartás a lényege. Mindig erre a két fogalomra hivatkozik. Soha nem mondott ennél többet.

Zemira arca megkeményedett.

– Hát nem érti? Nekem már most is kész van a munkám. Ez egy befejezett ügy. Eredményes ügy. A főnököm engem ezért majd megdicsér. Ha maga szórakozik velem, egyszerűen felállok, és leszarom a továbbiakban magát is, a fiát is. Beviszem a központba, megírom a jelentésemet, és délutánra már egy pohár bort szopogatok otthon valami jó kis DVD mellett. A fia bent rohad a fogdán, maga meg otthon zokog, csordultig telve bűntudattal és önváddal, hogy segíthetett volna rajta.

– És futni hagyj a azt a drogkereskedőt?!

– Szívfájdalom nélkül. Lesz másik. Mindig van másik.

-De.

– Kell a fia? Vissza akarja kapni az életét?

– Persze, csak.

-Akkor oldja meg! Nem érdekelnek a részletek. Teszek rá! Hízelegjen, lopja el az adatokat, csalja ki, feküdjön le vele, nem érdekel! Oldja meg!

Chantal Drovet ezúttal nem válaszolt. A szőnyeg mintáját bámulta, és lázasan járt az agya. Zemira szinte hallotta, hogy kattognak a fogaskerekek. A fogorvosnő két teljes percig csendben volt, mielőtt felnézett. Az ügynök egy pillanatra meghökkent elszánt tekintetétől.

– Mikor?

-Mielőbb. Legfeljebb két-három napja van. Inkább kettő. És úgy csinálja, hogy Jacquard előtt rejtve maradjon a tény, hogy maga megtudta azt, ami nekünk kell. Nem foghat gyanút!

– De.

– Nem foghat gyanút!

– Jó. értem. Hogy érem el magát?

-Ezen a telefonszámon – Zemira egy kártyát nyújtott át, amelyre csak egy mobilszámot nyomtattak.

Chantal belecsúsztatta a táskájába.

– Láthatnám Henrit?

– Majd ha végzett. Most pedig igyekezzen!

Chantal Drovet felállt, és kábán az ajtó felé indult.

16

Útjuk első szakasza véget ért. A Párizs külvárosában álló óriási imaházban végre menedékre találtak. Az imám már várta őket, s amikor Abu Músza Muhtár Abdulatival bezörgetett a vastag tölgykapun, hercegeknek kijáró tisztelettel fogadták őket. És ez volt a baj. Músza öt perccel érkezésük után szelíden megrótta az imámot, hogy ezzel a kitüntetett figyelemmel csak felhívják rájuk a figyelmet, így veszélyezteti a küldetésüket, s ezáltal Allah akaratának teljesülését is. Az imám azonnal átlátta a helyzetet, s miután kifejezte sajnálatát, intézkedett.

Músza és Abdulati eredetileg csak a város határáig kívánt a busszal közlekedni, de aztán meggondolták magukat, és behajtottak Párizs szívébe. Örömmel konstatálták, hogy egyetlen rendőrségi járműnek sem jutott eszébe megállítani őket, mi több, egyből még barátságosan intett is a sofőr a szembejövő busznak. Beigazolódott Músza jóslata, miszerint senkinek sem tűnik fel egy ilyen jármű.

Amikor elérték a Szajna partját, Abdulati leparkolt a járművel egy helyen, amit Músza választott ki a számukra.

– Itt állj meg! – mutatott a parti sétány mögötti utca egyik üres telkére. A régi házat nem túl régen bonthatták le, így kétoldalt négyemeletes tűzfalak éktelenkedtek. A terepet már elsimították, de még nem kezdték meg az építkezést. A sóderhalmok között néhány személyautó parkolt, nyilván a környékbeli lakók állították le itt a járműveiket.

– Miért?

– Nézz körül, Muhtár!

– Mit keressek?

– Csak nézz körül!

Abdulati engedelmeskedett, a buszt széles ívben ráfordította a behajtóra, közben az útszéli hársfák barnuló lombjai karistolták a jármű tetejét és ablakait. Muhtár megkerülte a parkoló járműveket, aztán a telek végén megállt. Ránézett Múszára.

– Nem látok semmit.

– Hát ez az – bólintott egyetértőn Músza. – Nincs itt semmi. Nincsen benzinkút, bank, pénzkiadó automata, bevásárlóközpont, esetleg állami hivatal.

– Miért érdekes ez?

– Mert nincsenek kamerák.

– És a térfigyelők?

Músza fürkészve körülnézett.

– Azt sem látok. Ez egy fehér folt. Szálljunk ki!

A két férfi leszállt a buszról, és az alig százötven méternyire lévő metróállomáson belevegyültek a kora reggel munkába tartó párizsiak tömegébe.

Nyolc megállót utaztak, majd az Abdulati zsebében lévő cédula utasításait követve átmentek egy másik vonal állomására. Három átszállás után Músza úgy döntött, hogy ha követte volna valaki őket, mostanra már mindenképpen nyomukat veszítette, így biztonságban elérhetik céljukat. A következő busszal átgurultak a város nyugati peremkerületeibe, ahol aztán leszálltak, és egy elhanyagolt parkon átvágva elérték a mecsetet, amely egy imaházzal és egy vallási iskolával egybeépülve uralta az utca arculatát.

Itt várták őket.

A marokkói származású imám hetven feletti bölcs férfiú volt, azonnal felmérte, mekkora igazság rejtezik Abu Músza korholó szavaiban, és ehhez igazította az imaház személyzetének magatartását is. Fél órával később már senki sem szentelt az átlagosnál nagyobb figyelmet az újonnan érkezett vendégeknek, akik így végre átadhatták magukat a megérkezés örömének.

Az imám egy szőnyegekkel borított belső szobába vezette a férfiakat, és teával kínálta őket.

– Bizonyára megéheztetek.

– Köszönjük, ám előbb megtisztálkodnánk és imádkoznánk – hajolt meg enyhén Abu Músza.

– Természetesen. Máris intézkedem.

Az imám tapsolt egyet, mire a falmélyedést elfedő függöny megrebbent, és egy tizenöt év körüli vékony fiú jelent meg a nyílásban.

– Vezesd a vendégeket a fürdőbe!

Abdulati és Músza szótlanul a fiú után indultak, aki néhány ajtón keresztül egy kőpadokkal és fogasokkal berendezett helyiségbe vezette őket. Amíg Múszáék levetkőztek, a fiú tiszta vászontörülközőket hozott, amelyek ropogósra keményedtek a vasalástól. A férfiak a derekukra tekerték a törülközőt, majd a következő ajtó felé indultak. Orrukat megcsapta a fürdő párás, jellegzetes illata.

A termekben nem tartózkodott senki, nyilvánvaló volt, hogy e délelőtti órán az imám kizárólag az ő kedvükért nyittatta meg a fürdőt. Músza és Abdulati az első félórában a gőzben pihent, és élvezték, ahogy az út porát, a feszültség beszáradt verejtékét kimossa pórusaikból az izzadás. Néha felálltak, hogy leöblítsék magukat az előtéri medence hűvös vizében, aztán visszatértek az ötvenfokos gőzbe, és sóhajtva elterpeszkedtek a nedvességtől síkos kőpadokon.

Amikor megelégelték a meleget, és úgy érezték, testük megtisztult, alámerültek a hideg vizes medencében.

Músza a következő órát egy tiszta, szokatlanul magas priccsen heverve töltötte. A török masszőr hosszasan válogatott simára csiszolt, súlyos márvány– és bazaltkövei között, míg kiválasztotta azokat, melyek méltónak bizonyulhattak a megtiszteltetésre, hogy az illusztris vendég bőrével érintkezhessenek. A török a köveket közel hatvan fokra hevítette, majd egy friss törülközővel felkapva meghatározott rendben elhelyezte őket Abu Músza hátának különböző területein. Forró kövek fedték végig a gerincét, a lapockáját és a vesetájékát is.

Músza érezte, amint testébe energia és életerő áramlik a forró kövekből. Tudata előbb elhomályosult, átadta magát a jóleső pihenésnek, majd lassan kristálytisztává vált, gondolatai pedig rég tapasztalt könnyedséggel száguldottak. Izmai ellazultak, lábát, karját, derekát jóleső bizsergés járta át. Amikor később a masszőr leszedte a köveket, a férfi még jó darabig mozdulatlanul hevert, élvezte gondolatai felhőtlen áramlását.

Músza és Abdulati a kőpados öltözőben találkozott újra. A hosszú úton viselt ruhájukat valaki elvitte, hogy kimosva és vasaltan adhassa majd vissza nekik. Addig is felöltötték az odakészített bokáig érő fehér ruhát és a sarut, azután az imám szobájába indultak.

– Megtisztultatok? – kérdezte az öregember.

A szoba sarkában üldögélt, és datolyát szopogatott.

– Meg. Köszönjük neked.

-Allahnak köszönd. Ő kíséri utatokat és mutatja meg nektek a helyes irányt.

Músza könnyedén meghajolt.

– Szeretnénk imádkozni.

– Természetesen.

– Testünk és lelkünk további megtisztulásért kiált – mondta tisztelettudóan Músza. – A fohászkodás előtt vudut szeretnénk.

Az imát megelőző rituális tisztálkodás igénye az imám számára kedves és tiszteletre méltó kérésnek bizonyult. Komoly arccal bólintott.

-A fiú elkísér benneteket. Kérlek, a tisztálkodás után csatlakozzatok imánkhoz.

– Úgy lesz.

A két férfi ismét a fiú nyomába szegődött.

Ezúttal jókora, legalább tíz méter átmérőjű, nyolcszögletű helyiségbe vezette őket a szolgáló. Oszlopos kerengő övezte a termet, középen pedig kör alakú medencét láttak, melyben feketén csillogott a tiszta, hideg víz.

A fiú körbemutatott, és magára hagyta a férfiakat.

Músza és Abdulati letérdelt a medence partjára, és feltűrték tunikájuk ujját. Músza elsőként a jobb kezét mosta meg csuklóig, s háromszor megismételte a műveletet. Benyúlt az ujjai közötti résekbe, átdörzsölte a tenyerét és a kézhátat, alaposan eltávolítva minden piszkot a gőz után már amúgy is makulátlan kezéről. Ez a hagyományos mozdulatsor nem a fizikai megtisztulásról szólt. Amikor végzett, megismételte a rituálét a bal kezével is.

Következőként vizet mert a jobb tenyerébe, egy részét felszippantotta az orrán, a többit a szájába vette, alaposan megforgatta, majd kiköpte, s orrából is kifújta a vizet. Ezt is háromszor ismételte meg. Amikor a madmadah, a szájöblítés véget ért, háromszor megmosta az arcát a homlokától az álláig. Abu Músza az arc tradicionális megtisztítása után tenyerével átsimította a haját. A homloktól indulva hátra, a tarkóig, majd előre. Ezt követte a fül megmosása, előbb belül, majd kívül.

Músza a szeme sarkából látta, hogy két méterrel arrébb Muhtár Abdulati is így tesz. Ezután háromszor megmosta a karjait, egészen fel, a könyök feletti részig. Amikor végzett, már csak a lábmosás volt hátra, az ujjaktól a boka feletti területig. Előbb a lábujjak kerültek sorra, balról jobbra, ezt is háromszor megismételve: előbb a jobb, majd a bal láb.

A két férfi felkelt a hideg kőről, és mind testben, mind lélekben megtisztulva indultak imádkozni. A külső helyiségben a fiú eléjük lépett, és átvezette őket a mecsetbe. Az imám már ott volt, s felbukkanásukkor biccentéssel jelezte, hogy észlelte megjelenésüket.

Kezdetét vette az ima.

*

Az idős vallási vezető szemével intett a fiúnak, aki meghajolt, felkapta a tálat, melyből éppen elfogyott a spenótos bárányhús, és kiment a konyha felé vezető ajtónyíláson.

Az imám a vendégei felé fordult, és nézte, ahogy Muhtár az utolsó falatokat tünteti el a tányérjáról. A fiú szinte észrevétlenül visszatért, és egy kevés teát töltött mindannyiuknak, azután a háttérbe húzódva lekuporodott a fal mellett. Músza vett még egy kis aszalt szilvával főtt birkahúst a tányérján megmaradt rizsre, és elgondolkodva lapátolta az ételt a szájába.

– Még egy kis rizst? – kérdezte az imám.

-Köszönjük vendégszeretetedet, ennyi éppen elég volt – hajolt meg ültében Músza.

– Biztos?

– Allah parancsa, hogy ne legyünk mértéktelenek.

– Jól mondod – helyeselt az imám, és ismét a gyerek felé pillantott.

A fiú felkelt, összeszedte és kivitte az edényeket, addig a három férfi csendben, gondolataiba merülve üldögélt. A gyerek újabb kancsó teát hozott, egy nagy tálban datolyát és egy csupor joghurtot. Mindent szépen elhelyezett a szőnyegen, meghajolt, majd eltűnt a függöny mögött.

Az imám alapos megfontolás után kiválasztott egy datolyát, megmerítette a joghurtban, azután lassan, látható élvezettel beleharapott.

– Allah a mi örömünkre adta ezeket a kincseket, barátaim. Éljetek vele!

Músza és Abdulati is kivett egy-egy datolyát, és belemártották a joghurtba. Leszopogatták a gyümölcs húsát a magról, amit aztán a tál szélére helyeztek.

Az imám jóindulatú mosolya kissé megkeményedett.

– És most beszéljünk jöveteletek okáról!

Músza megcsóválta a fejét.

-Nem mondhatunk el mindent. Még neked sem.

– Nekünk Marokkóban kevés titkunk van egymás előtt.

– Ám a Szent Háború ott is kivételt képez ez alól - riposztozott Abu Músza.

– Ez igaz – hümmögött az imám.

-Allah kívánsága, hogy tartsuk magunkban azt, amivel megbízott bennünket.

Az imám lassan ingatta a fejét.

– Amikor damaszkuszi testvérem levelében jelezte jöveteleteket, kérte, hogy mindenben segítselek majd benneteket.

– Damaszkuszi testvéredet a mi testvéreink kérték meg erre a szívességre.

– Értem. Egy a harcunk, barátaim. De miért éppen hozzánk jöttetek?

– Amikor a barátaink felkeresték, vajon tudna-e javasolni megfelelő embert, damaszkuszi testvéred ajánlott téged, mondván, te megbízható vagy és bölcs – hízelgett Músza. – És látjuk már, hogy fivéred nem túlzott, mikor ezeket állította.

– Dicsérő szavaid jólesnek, ám nem válaszoltál a kérdésemre. Miért hozzánk jöttetek? Talán itt, Párizsban van dolgotok?

Abu Músza tudta, hogy valamennyit mindenképpen el kell árulnia a terveiből a búvóhelyért és a segítségért cserébe.

– Igen, itt.

Az imám még jobban elkomorult. Újabb datolyát merített a joghurtba.

– Itt. nálunk. – kezdte, gondosan megválogatva a szavait – már vagy tizenöt éve nem volt olyasmi. amire készültök.

– Nem tudhatod, mire készülünk.

– Nem. De sejtem.

– A sejtés nem bizonyosság.

– De hogy szerezhetnék bizonyosságot, barátom? Talán megosztanád velem?

– Allah azt kérte, minél kevesebben tudják meg a részleteket – adott kitérő választ Músza.

– Jól van – adta meg magát az imám. – De azt tudnotok kell, hogy itt, Párizsban és úgy általában Franciaországban, bár nem számítunk kívánatosnak, megtűrtek vagyunk. Nem bántunk senkit, és minket is keveset bántanak.

– Nem egészen értelek, imám.

– Szeretném, ha ez így maradna. – Az idős ember habozva kereste a szavakat. – Mi itt az iszlám terjesztésén fáradozunk. Évről évre többen vagyunk. Az iskolákba ma már rengetegen járnak a fiaink és lányaink közül. Az emberek munkát kapnak, megélnek. Virágzik a közösség. Idő kérdése, és nagyon sokan leszünk. A franciák meg a kontinens más nemzetei fogyadoznak: a férfiak nem nemzenek, a nők nem szülnek. Mi szaporodunk. Talán nem túlzás azt állítani, hogy csupán pár évtized. esetleg egy évszázad – az imám elmosolyodott, és széttárta a karját. – Mit számít az a száz év a célhoz képest!... De a ti küldetésetek ártalmas lehet.

Abdulati arca elfelhősödött, de mielőtt megszólalt volna, Músza megfogta a karját.

– Allah küldetése sosem lehet ártalmas.

– Ha Allahot szolgáljátok, akkor nem. De vajon valóban őt szolgálja-e utatok?

– Ebben biztos lehetsz.

A bölcs lehajtotta a fejét, és felsóhajtott.

– Jól van. Hinnem kell neked. De tudd: ha olyasmit tesztek, ami Allah akarata ellen való, hiába hivatkoztok majd rá. És az ő akarata az, ami most Franciaországban zajlik. Ami Európában zajlik. Karddal nem sikerülhetett, hát sikerül majd könyvvel és imával. Hacsak a ti kardotok nem vágja ketté a folyamatot.

Músza már egy ideje tudta, mire gondol az idős ember.

– Értelek. Nincs okod aggódni.

– Nem nyugtattál meg.

– Annyit mondhatok csak, küldetésünk, bár fontos, halk lesz, és visszhang nélkül marad majd a sajtóban. Nem fogja befolyásolni a ti terveiteket, a ti küldetéseteket.

Az imámnak elfogytak az érvei. Felemelte a fejét, és öreg szeme kutatóan nézett a két fiatal férfi arcába.

– Jól van, ezt el kell fogadnom. Mit kívántok? Szükségetek van valamire Allah küldetéséhez?

Músza egy listát húzott elő a tunika ujjából.

-Igen, barátom. Szükségünk volna két sötét öltönyre, két pár cipőre, ingekre, nyakkendőkre. A méretek itt vannak – átadta a cédulát.

– Aztán?

– Kell még pár apróság. Szükség lesz egy aktatáskára. Két gurulós bőröndre.

– Miért?

– Megoldható? – engedte el a kérdést a füle mellett Músza.

– Meg. Más?

– Szükségünk lesz egy járműre, amivel eljutunk a Le Bourget-ra.

– Taxit hívjunk? Vagy béreljünk?

-Nem, egyik sem jó. Lenyomozhatók. Egy megbízható ember kell, aki a saját kocsiján elvisz minket.

– Rendben van.

– Valahogy be kell jutnunk a repülőtérre, és át kell mennünk az érkezési oldalra. Mintha akkor érkeznénk.

Az imám a fejét rázta.

-Ez lehetetlen. 2001 szeptembere óta hihetetlenül megszigorodtak az előírások. Nem tudlak bejuttatni benneteket a lezárt területre.

A két férfi összenézett. Muhtár intett, mire Abu Músza odahajolt hozzá. A férfi suttogni kezdett: – Talán nem is kell bejutnunk.

– Mire gondolsz?

-Bemegyünk a főterminálra, vagy még jobb, ha beülünk egy reptéri kávézóba. Legalább két órával korábban, mint amit a pasas tud. Felhívjuk, hogy előbb indult a gép, korán érkeztünk, már át is jöttünk az ellenőrzésen, kint várjuk. Így nem lesz szükség, hogy lezárt területre lépjünk, mégis a repülőtéren vehetnek fel minket. És még a gépet sem fogják keresni, hiszen az addigra már akár tovább is repülhetett, vagy valahol egy hangár mélyén tankol, és felkészítik a visszaútra.

Músza eltöprengett az ötleten, aztán bólintott, és az imámhoz fordult.

– Rendben. Nem szükséges bejutnunk a repülőtérre.

– Jó. Még valami?

– Iratok kellenek.

– Nem hoztatok magatokkal?

Muhtár a cigánytábor mellett hagyott autóban lévő zakóra gondolt, és a bélésben maradt útlevelekre. A magyar dokumentumokat pedig eltette egy rendőr. Semmiféle iratuk nem volt. A nagyobb gondot persze a zakóba bevarrt okmányokban lévő fényképek jelentették, hiszen azokon ők szerepeltek, a magyar útlevelek pedig azóta már a rendőrségen voltak. Ez volt a másik ok, ami miatt igyekezniük kellett.

-De. Csak sajnos elvesztek.

– Mire van szükségetek?

-Két útlevélre. Egyiptomiak kellenek. Fotót tudtok csinálni?

– Nem probléma. Az útlevél azonban gond lehet.

– Nincs rá ember?

-Utánakérdezek. Pár óra múlva megmondom. Mire van még szükségetek?

Abu Músza eredetileg lőfegyvereket is akart kérni, hogy kicserélje a náluk lévőket, de az imám iménti szavai és óvatossága miatt meggondolta magát. Majd a mostani pisztolyokkal megoldják.

– Egyelőre semmi más.

– Szeretnétek lepihenni pár órát?

– Igen, az jólesne.

Az imám csettintett a fiúnak.

– Kísérd a vendégeinket a szobájukba. És gondoskodj róla, hogy ne zavarják meg az álmukat.

Abu Músza és Abdulati feltápászkodott, meghajoltak az imám felé, azután elhagyták a szobát.

Az idős ember töprengve meredt a szemközti falat takaró szőnyegre.

17

A zöld C5-ös ismét a park mellett állt meg, és Zemira kiszállt a kocsiból. Két órája ömlött az eső, mintha dézsából öntenék, ezért ernyőt nyitott, mielőtt nekivágott az elvadult labirintus felé vezető útnak. A következő néhány percben megtette a szokott utat, behatolt az útvesztőbe, felkapaszkodott a közepén a rúdra, körülnézett, de mivel senkit sem látott, megnyugodva továbbment, míg a szomorúfűz lógó ágainak takarásában végre felhajthatta a csatornafedelet. Már-már elindult lefelé, amikor észrevette: sebesen rohanó víz csillog az alagútban. Alaposabban szemügyre véve látta, hogy legalább két méter mély lehet, esélye sincs, hogy azon át jusson el Rubenhez.

Feltápászkodott, elmormogott néhány vaskos káromkodást, és visszalökte a vasfedelet. Erre biztosan nem tud menni. Visszaszaladt a kocsihoz. Az évek alatt még soha nem tapasztalta, hogy követték volna, ezért úgy döntött, elég volt a túlzottnak tűnő óvatosságból. Az utastérben gyorsan lecserélte a ruháját, majd indított, és ezúttal az apró kávéháztól alig egysaroknyira parkolt le.

Amikor belépett, úgy rázta le magáról a vizet, akár egy ázott vadászkutya. A csapos rávigyorgott, és egy öblös poharat helyezett a pultra.

– Konyak?

– Dupla – lépett a pulthoz Zemira, és egy bankjegyet helyezett a nedves falapra.

– Tessék.

– Kösz, Frédéric. – A nő felhajtotta az italt, és az emelet felé biccentett. – Itt van?

– Egy órája ment fel.

– Oké.

Zemira az üres poharat a pultra tette, és felszaladt a lépcsőn. Az ajtó résnyire nyitva volt, így kopogás nélkül benyitott.

Ruben meglepetten nézett fel. A főzőfülkében állt, egyik kezében borospohár, a másikban fakanál, melyről paradicsomlé cseppent a padlóra.

-Nem mondták, hogy kopogni szokás?

– Most hallom először.

– És ha lelőttelek volna?

– Egy fakanállal?

– Na, csukd már be azt az ajtót!

Zemira betette maga után az ajtót, és kétszer ráfordította a kulcsot.

– Öregszel, Ruben, eddig mindig zártad az ajtódat, most meg tárva-nyitva hagyod. Mi a gond?

– Semmi – mosolygott a férfi, és visszafordult a főzőlap felé. Belekóstolt a mártásba, aztán lehúzta a tűzről. – Talán igazad van. Lehet, hogy tényleg öregszem.

Az asszony vállat vont.

– Szerintem inkább csak hülyülsz.

– Az is lehet. – A férfi felpillantott. – Még mindig esik?

– Igen. Átáztam.

– Szárítkozz meg. Meleg a radiátor.

A nő a fűtőtesthez lépett, és rátette a kezét.

-Jé, tényleg. – Kabátját a fogasra dobta, aztán lehúzta a cipőjét és a harisnyáját, amik a radiátorra kerültek. – Mit főzöl?

– Csak egy kis paradicsomos csirkét. A tészta már kész van, a húst most zártam le. Bort?

– Kérek. a francba!

– Mi az?

– Átázott a nadrágom és a blúzom is.

– Szárítsd meg azokat is.

A nő lehámozta magáról a farmert, és a blúzzal együtt elrendezte a radiátor szabadon maradt bordáin. Combján libabőrösen feszült a bőr.

– Van valami ruhád?

– Minek az neked?

– Adj valamit. Legalább egy inget.

Ruben megfordult, letette a fakanalat, ellenőrizte, hogy elzárta-e a főzőlapot, azután leoldotta magáról a kötényt. Tűnődve nézett végig a fehérneműben álló asszonyon.

– Olyan vagy, mint akkoriban.

– Mikor?

– Tíz vagy tizenegy éve a Negevben. Ugyanaz a termet, ugyan-azok az idomok. Csak a bőröd sápadt. Hiányzik neked a napsütés.

-Nem érzem igazán a hiányát. Csak arra emlékszem a sivatagból, hogy forró volt, és mindenembe belement a homok. Gyűlöltem. Világéletemben gyűlöltem.

A férfi végigsimított kopaszra borotvált fején, aztán az állán. Ujjai alatt reszelős hangot adott a borosta, szája két sarkában elmélyültek a ráncok, ahogy elmosolyodott.

-Rossz lehetett neked. Utálni a sivatagot egy sivatagi országban. az gáz.

– Az bizony gáz – bólintott a nő, aztán türelmetlenül körbepillantott. – Na? Adsz már végre valami ruhát?

-Nem.

Ruben határozottan odalépett Zemirához, elkapta a derekát, és magához húzta. A nő hátrahajolt, és próbálta eltolni.

– Ne! Most nincs kedvem.

– Ja – tamáskodott a férfit. – Azért vetkőztél le, mi?

– Átáztam. Nem fogok miattad megfázni.

– Gyere!

-Nincs kedvem.

– Mostanában sosincs kedved.

-Mitől lenne? Tíz éve ismerlek, és még a valódi nevedet sem tudom.

– Mondtam már, hívhatsz, ahogy csak akarsz.

– Én meg kérdeztem már, hogy a faszfej jó lesz-e?

– Imádom, amikor rondán beszélsz!

– Barom!

Ruben még szorosabban ölelte, és belecsókolt a nyakába. Zemira tessék-lássék ellenkezett egy darabig, aztán megragadta a férfi arcát, és hevesen megcsókolta.

A kanapéra zuhantak, Ruben lerántotta a nadrágja cipzárját, a nő levette a bugyit, és egy pillanattal később már eggyé is váltak. Viharos szeretkezésük alig három percig tartott, de még sokáig hevertek összegabalyodva a fakult kárpiton.

– Zsibbadok – nyögte végül a férfi.

– Húzd ki a karod a fejem alól.

– A lábam zsibbad.

– Akkor meg kelj fel végre!

Ruben kínlódva kibontakozott az ölelésből, és nehézkesen felült, talpát a padlóra tette.

– Jézusom – dörzsölte meg borostás állát. – Egyre inkább kifacsarsz.

A nő is kinyújtotta a lábát, karját összefonta a feje alatt. A háttal ülő alakra nézett.

– Hogy hívnak? – kérdezte.

– Szólíts, ahogy akarsz.

Csend támadt.

– Elegem van – mondta végül halkan az asszony.

– Sokszor mondtad már. Most éppen hogy érted?

-Úgy, ahogy mondom. Elegem van. Ezzel a melóval tényleg egyszer s mindenkorra befejeztem.

-Nem szállhatsz ki. Te is tudod.

– Hol van ez leírva?

– Sehol.

– Akkor meg leszarom. Kiszállok.

– Ezt nem is kell leírni, babám! – Ruben cigarettára gyújtott, felkelt, felhúzta a nadrágját, és a főzőfülkébe ment. – Mindenki tudja, hogy innen nincs kiszállás.

– Na és aki nyugdíjba megy a cégtől?

– Te nem mész még nyugdíjba – mutatott rá a férfi.

– De azok is lelépnek.

– Tudod, hogy Tel-Aviv nem enged el. – Ruben felnézett, és töprengve bámulta a falat. – Legfeljebb abba mennének bele, hogy ha valóban kiégtél, térj vissza Izraelbe, de itt akkor sem maradhatnál.

– Itt akarok élni.

– Az nem megy. Ennyi. Téma lezárva.

A férfi az asztalra tette a pennével összekevert paradicsomos húst, meg két tányért, villákat és egy borosüveget.

Zemira felkelt, belebújt a bugyijába, majd kinyitotta a szekrényt, és szemügyre vette a tartalmát.

– Ez az egy inged van?

– Sok ingem van. De te is tudod, hogy nem itt lakom.

– Még azt sem tudom, hol laksz.

– Most pont ez zavar? A nevemet sem tudod.

– Dehogynem. Faszfej! – köpte a szavakat a nő, és magára kapta a vállfán lógó kék inget. – És mi lenne, ha téged zsarolnálak meg, hogy elengedj? Megzsarollak, és te leadod a drótot a központnak, hogy nem akarsz velem tovább dolgozni, hagyjanak békén. Na?

-Engem zsarolni? – fordult meg csodálkozva Ruben. – Mivel?

– Hogy szabályellenesen jársz el, és kefélsz az egyik ügynököddel.

– Mármint hogy veled?

– Igen.

-Ezt úgyis tudják – nevetett a férfi. – Aligha érdekli őket, mert ettől mi ketten még marha jó munkát végzünk.

Zemira arca megnyúlt.

– Gyere inkább enni!

Ruben szedett egy tányérra, és az asszony elé tette, majd magának is mert az ételből. Leültek az asztalhoz, a férfi bort töltött.

– Szeretek veled szeretkezni – mondta egyszerűen.

A nő lemondóan legyintett.

– Mi csak kefélünk. Ez nem szeretkezés.

– Tudom.

– Akkor meg minek jössz ezzel a patetikus dumával?

Ruben vállat vont.

– Azt hittem, ilyeneket akartok hallani kefélés után.

A nő letette a villát, és elképedten csóválta a fejét.

– Hogy te micsoda cinikus állat vagy!

– Most meg miért? Akkor mit mondjak? Ha őszinte vagyok, az is rossz, ha meg akarok felelni, az is rossz. A fene sem igazodik el rajtad.

– Nem is tudom, minek vagyok veled.

-Nem vagy velem – mutatott rá a férfi. – Munkát adok neked, és néha dugunk. Ennyi, kedvesem.

Zemira vonásai megkeményedtek.

– De nekem ebből elegem van.

– Ezen nem tudok segíteni.

– Kiszállok.

-Nem tudsz.

– Megcsináltam a melót, kiszállok.

– Apropó meló! – nézett fel a férfi, és újabb adag pennét tolt a szájába. – Hogy ment?

Zemira csak nézte, aztán megrázta a fejét, és bekapott egy falat csirkemellet. Jobb volt, hogy a szakma került szóba, ez kicsit elterelte a figyelmét saját nyomorúságáról, hogy több oldalról is függ egy férfitól, aki semmibe veszi.

– Jól ment.

– Dr. Drovet bevette, hogy zsaruk vagytok?

-Igen. Ahányszor elbizonytalanodott, mindig elé tudtam tenni valamit. Az a videofelvétel az egyenruhásokról, ahogy elkapják a gyereket, meggyőzte. Igazad volt, hogy vállalnunk kell a kockázatot az igazi zsarukkal. Elképesztően hiteles volt így a dolog. Pedig végig tudtam, hogy pengeélen táncolunk, de az eredmény téged igazolt.

– És? Belement?

– Nem volt más választása – vont vállat az asszony.

– Kell neki a fia, mi?

– Nem is értem, hogy lehettünk ilyen szemetek – nézett maga elé Zemira.

– Ne játszd itt nekem az irgalmas szamaritánust! Idestova több mint tíz éve ismerlek, nem ez volt a legkeményebb húzásod.

– Gyerekkel még sosem zsaroltam meg senkit.

– Hát. ezt is el kellett egyszer kezdeni.

– Ide figyelj! – tette le a villát az asszony. – Tényleg nem csinálom ezt tovább. Normális életet akarok élni.

– Normális? – vigyorgott a férfi. – Az milyen?

– Tudod – tűnődött el a nő –, mint mindenki másé: nevelem a gyerekemet, este vacsorát főzök, kefélek a férjemmel, nem mászkálok titkos találkozókra szennyvízcsatornákon keresztül...

– Ez a te ötleted volt.

– …nem zsarolok meg anyákat a gyerekükkel, nem rabolok el az utcán fiatalokat, nem csapatok agyon árammal nyugdíjas professzort...

– Aki terrorista.

– Szóval olyan hétköznapi életre vágyom, mint bárki más. Érted?

– Kurva unalmasan hangzik.

-Rohadj meg!

Ruben cinikusan mosolygott.

-Inkább térjünk vissza dr. Drovet-ra. Azt mondod, megteszi?

– Azt. Megkörnyékezi Victort.

– Hogyan?

– Ő is éppen ezt kérdezte. Mondtam neki, hogy nem érdekelnek a részletek. Ha kell, lopja el az adatokat, vagy csalja ki, feküdjön le vele, nem érdekel, de kell az információ.

– Mit mondtál neki, kicsoda Jacquard ügyfele?

– Drogkereskedő.

– Ez morbid, nem?

– Úgy gondoltam, ez most eléggé szíven üti, hiszen úgy tudja, a fiát is emiatt vette őrizetbe a rendőrség. Apropó, mi a terved a gyerekkel?

– Az már nem gyerek.

– Mi a terved vele?

– Még nem tudom.

-De ugye nem.

-Dehogy! – legyintett Ruben. – Nem vagyunk állatok! Természetesen nem tüntetjük el. Talán az lesz a legjobb, ha valahol kidobjuk az autóból. Valami külvárosban, ahol idő, míg talál egy telefont vagy buszmegállót.

– Ugye nem baszol át?

– Nem – rázta a fejét a férfi. – Ha a fiú hazamegy, dr. Drovet szépen befogja a száját, és áldja a szerencséjét, hogy sikerült kimosnia a fiát.

– De mi van, ha nem tudja megszerezni az adatokat?

– Hogyhogy mi van?

– A sráccal mi van?

– Semmi. Ugyanaz: kitesszük valahol. Tudom, mitől tartasz, de gondolj csak bele, ez itt Franciaország, nem Gáza. Egy hulla csak felesleges kockázatot meg problémákat jelentene.

Zemira eltöprengett a hallottakon, és rájött, hogy a férfi igazat mond. Nem lenne értelme bántani a doktornő fiát, hiszen semmivel sem vinné előbbre az ügyet, de hátránya bőven lehetne. Kissé megnyugodott.

Ruben megtörölte a száját.

– Ízlett?

-Nem is tudom – rázta a fejét a nő. – Nem figyeltem az ételre.

-Bort?

– Kérek.

A férfi vörösbort töltött a poharakba.

– Szerinted sikerül neki?

– Igen. Legalábbis mindent megtesz majd, hogy sikerüljön.

– Annyira megij edt?

– Halálosan rémült volt.

– Az jó. Aki megrémül, az irányítható.

-Tudom. Ezért is igyekeztem ráijeszteni. Folyamatosan nyomás alatt tartottam. Többször el akart menni, de mindig meg tudtam győzni. Végül maradt, és hitt nekünk.

-Értem. azt elhiszem, hogy meg akarja szerezni nekünk azokat az adatokat. De vajon képes lesz rá?

– Megoldja – biccentett határozottan Zemira.

– Ha te mondod. végül is te láttad.

– És mi lesz Victorral?

– Mármint milyen értelemben?

– Ha észreveszi, hogy hiányzik valami irat? Bár a nő lelkére kötöttem, hogy Victor nem szerezhet tudomást a dologról, de.

– De dr. Drovet nem profi.

– Hát ez az.

Ruben hátradőlt, és a bort kortyolgatta.

– Ha a nő megszerzi, amire szükségünk van, azonnal el kell kapnunk Múszát. Ott, ahol éppen érjük.

– És ha Músza még nincs is az országban? Ha Victor, látva, hogy eltűntek a tervek, változtat?

– Ezen majd akkor gondolkodunk, ha tényleg így lesz.

– Terved sincs?

-De. Mindig van B tervem. Ha balul sülne el, akkor ráállunk Jacquard-ra, és még a vécére is követjük. Előbb-utóbb csak eljutunk Múszához. De a követés veszélyes. Sokkal jobb, ha sikerül az eredeti terv, és meglesznek az adatok dr. Drovet– tól.

A nő szomorúan nézte, majd halkan megszólalt.

– Tényleg ki akarok szállni.

– Ezt a témát lezártuk. – A férfi ismét hátat fordított.

Zemira azonban nem hagyta magát.

– Azt akarom, hogy hagyjatok végre kiszállni!

-Nem. Sokat fektettünk beléd. Sokat kaptál.

– Sokat is hoztam!

– Csak újabb ok, hogy miért nem hagylak veszni.

– Tehát nem vonulhatok vissza?

-Nem.

Zemira elszánt arccal meredt a férfira.

-Így is jó. – Öltözni kezdett a radiátornál. A ruhája már megszáradt, és most kellemesen melengette a bőrét. A férfi egy darabig kedvtelve bámulta, aztán megszólalt: – Dr. Drovet vajon irányítható marad?

Zemira kinézett az ablakon az eső áztatta utcára.

– Láttam a szemét. Nem tesz semmit, ami veszélyeztethetné a fiát. Tökéletesen urai vagyunk a helyzetnek, Ruben. Tökéletesen.

18

Még mindig zuhogott, az ablakon patakokban csordogált az eső, megtörve a város tompa fényeit. Victor az íróasztalnál ült. A helyiséget csak a zöld burájú olvasólámpa világította meg. Az óra 17.22-t mutatott, ennek ellenére olyan sötét volt a vastag esőfelhőktől, hogy lámpa nélkül már nem látott volna semmit. Becsukta a mappát, a kis zárakkal rögzítette, azután a számítógép felé fordult. Azon töprengett, hogy becsukja a notebookot, és majd otthon folytatja a munkát, de még nem tudta eldönteni, elinduljon-e. Mostanában megint alig látta a fiát, és vágyott rá, hogy kicsit leülhessen vele a szőnyegre legózni, felolvasson neki egy mesét, vagy egyszerűen csak hallgassa a kisfiú fecsegését, ahogy elmondja az óvodai történéseket.

Csakhogy Véronique is otthon volt.

Victor felsóhajtott. Fárasztó napja volt, sem erőt, sem kedvet nem érzett egy újabb parttalan vitához, vagy ahhoz, hogy míg felesége a kanapén nyakig beburkolózva egy női lapba mélyed, ő a fotelból kapcsolgatja a tévé távirányítóját – közben vibrál a levegő a ki nem mondott feszültségtől. Senki sem szól, senki sem bántja a másikat, senki sem csinál semmit. Senki sem él.

Megcsóválta a fejét, hátradőlt a forgószékben, lábát feltette az asztal sarkára. Valamit kezdeni kell ezzel a helyzettel, mert így nem lehet élni. Érezte, hogy már nem sokáig bírja. Rá fog menni erre a házasságra. A mellkasában néhány hónapja érezte a szúrást. Most, az íróasztalnál ülve megint azon kapta magát, hogy önkéntelenül a mellét masszírozza. Az utóbbi időben elég sűrűn előfordult.

Kopogás hallatszott.

A férfi összerezzent, lekapta a lábát az asztalról. Ki a fene lehet az fél hatkor?

Felkapcsolta a mennyezetvilágítást. Kisietett az első irodába, Margot birodalmába, s a hisztérikus kopogtatás csak nem akart szűnni. Valaki szabályosan verte az ajtót. A titkárnő nem lehetett, neki saját kártyája van. Margot ma nagyon szétszórt volt, reggel betelefonált, hogy lerobbant a kocsija, és órákat fog késni, aztán az ebédidő után nem sokkal elkéredzkedett, mert a fiának kellett valamit elintéznie, így most Victor nyitott ajtót.

– Add vissza a fiamat!

A férfi a döbbenettől szólni sem tudott.

A folyosón Chantal Drovet állt, haja az esőtől csatakosan tapadt a fejére, arcát esőcseppek és könnyek áztatták. Ruhája merő víz volt, a szőnyegen már tócsa gyűlt a cipője köré.

-Add vissza a fiamat! – kiáltotta ismét az asszony, és öklével Jacquard mellébe bokszolt.

A férfi akaratlanul is hátrált, de a nő csak ment utána. Az ajtó becsukódott mögötte.

– Chantal...

– Add vissza a fiamat! – ismételgette a nő, és tovább ütötte Victor mellét és vállát.

A férfi végre megelégelte a dolgot, látta, hogy Chantal szinte önkívületben hajtogatta a mondatot. Határozottan átölelte a nőt, leszorítva a karját, és megnyugtatóan dörmögött a fülébe.

– Elég volt, Chantal, nyugodj meg. elég volt.

-Add vissza a fiamat! – zokogta az asszony, de a hangja már tompult, s csak suttogva, erőtlenül ismételgette a szavakat.

Percek teltek el, Victor már alig bírta a nő súlyát. Óvatosan lazított a szorításon, lehajolt, és a karjába vette az ernyedő testet. Bevitte az irodába, és a kanapéra ültette. Lehámozta róla az átázott kabátot, lehúzta víztől tocsogó cipőjét, és a fűtőtestre tette. A szekrényből előhalászott egy régi plédet, amit telenként a kocsiban szokott tartani arra az esetre, ha elakadna valahol a hóban. Betakarta vele a vacogó nőt.

– Maradj itt! Hozok valamit inni.

Chantal felhúzta a lábát, átkarolta a térdét, és maga elé meredt.

Victor kisietett az előtérbe, bekapcsolta a vízforralót, egy pohárba konyakot töltött, és felhajtotta. Az ajtón át bekukkantott az irodába, de a nő csak ült, és tompa révületben előre-hátra hintázott.

Felforrt a víz, teafilter került bele, aztán a férfi egy tálcán egyensúlyozva bevitte a bögréket az irodába. Cukrot tett Chantal italába, s meglöttyintette egy jó adag konyakkal is, mielőtt a kezébe nyomta. A forró bögre érintésére végre összerezzent az asszony.

– Jézusom, ez éget!

– Jót tesz, ha mást nem, hát kirángat ebből a szörnyű állapotból. Idd meg!

– Forró.

– Csak a bögre. A konyak lehűtötte a teát. Gyerünk, igyál bele!

Chantal engedelmeskedett a felszólításnak, és óvatosan belekortyolt az italba. A szesz és a tea jólesően melengette a gyomrát. Érezte, amint az erő lassan kezd visszatérni a tagjaiba. Jacquard leült mellé a kanapéra, és gyengéden simogatni kezdte a karját.

Egy percet várt, mielőtt megszólalt volna.

– Jobban vagy?

Az asszony nagyot sóhajtott, és megrázta a vállát a visszafojtott zokogás. Nagy lelkierővel leküzdötte a késztetést, hogy ismét összeomoljon.

– Alakulok.

– Jó. Akkor most el tudod végre mondani, mi történt?

– Csak te segíthetsz rajtam. Egész délután bolyongtam a városban, a kiutat kerestem, de nem látok más lehetőséget. Segítened kell!

A férfi fürkészőn nézett a nő szemébe.

– Chantal, gőzöm sincs, hogy mit akarsz tőlem.

– Lecsukták Henrit.

– Miért?

– Állítólag kábítószert árult.

– Azt nem hiszem el – szakadt ki Victorból.

-Mutattak egy videofelvételt arról, amikor elfogták. Meg egy csomó marihuánáról volt szó. Megmutatták nekem a drogot. Eljött hozzám egy felügyelő.

– De hát.

– Csak te segíthetsz rajtam!

A férfi megcsóválta a fejét.

-Nincsenek ilyen kapcsolataim a rendőrségen. Nem tudom, hogyan segíthetnék. Ha bármi ötleted van, mondd, és megteszem, de nem ismerek ott igazán senkit.

– Nem erről van szó.

Jacquard csodálkozva hátrébb húzódott.

– Hanem?

– Van egy céged.

Victor agyában megszólalt a vészcsengő.

-És?

– A napokban vársz egy vendéget – kezdett bele akadozva az asszony, s a szemét ismét elfutotta a könny. – Pontosabban egy ügyfelet... A nevét nem tudom. Meg kell adnod nekem, hogy mikor érkezik, hová megy, kivel találkozik, mi a napirendje.

Jacquard felvonta a szemöldökét, és szúrósan meredt a nőre. Aztán felállt a kanapéról, és kiment az előtérbe. Felkapta az asztalról a konyakot, lekapcsolta a villanyt, és bevitte az italt az irodájába. A palackkal rácsapott a kapcsolóra, az iroda félhomályba borult, csak a zöld olvasólámpa adott némi fényt az íróasztalon. A férfi leült a kanapéra, és töltött két pohár konyakot. Az egyiket Chantal elé tolta, közben végigsimított a ruháján.

– Csuromvíz vagy.

– Egész délután sétáltam.

– Vedd le. Fél óra alatt megszáradnak a radiátoron.

– És addig?

– Burkolózz be a plédbe. De adhatok egy pólót is.

Chantal bizonytalanul beletúrt a hajába.

– Oké.

Jacquard a szekrényből elővett egy vadonatúj fehér teniszpólót és egy tiszta törülközőt, amiket a fallabdázás miatt tartott az irodában. Fogta az italát, és a nőnek hátat fordítva az ablakhoz sétált. Kibámult a semmibe, míg Chantal levetkőzött.

A férfi meghökkenve vette észre, hogy az ablaküvegben tükröződve jól látja, mi történik a háta mögött. Az asszony kibújt a nadrágjából, harisnyájából, és levette a blúzát is. Megtapogatta a melltartóját, amit nedvesnek érzett. Zavart pillantást vetett Victor felé, de a férfi háttal állt neki. Kikapcsolta és levette a melltartót. Jacquard összeszűkült szemmel figyelte az üvegen tükröződő alakot. Chantal formás, fehér melle szinte hívogatta, a barna mellbimbók feszesen álltak, a hideg ruha megtette hatását. Jacquard torkából hörgés szakadt fel, mire Chantal felkapta a tekintetét. A férfi gyorsan köhögést imitált.

Chantal magára kapta a pólót, ami a combja közepéig ért, bő nyakkivágása pedig minduntalan lecsúszott, szabaddá téve így vállát és keble felső részét. Körbetekerte magán a plédet is, majd felnyalábolta a ruhákat.

– Megfordulhatsz.

Jacquard elfordult az ablaktól.

– Hagyd csak, majd én kiterítem.

– Inkább én.

Jacquard leült a kanapéra, és belekortyolt az italába. Nemsokára Chantal is visszakuporodott a helyére, a kanapé másik sarkába. A lábát maga alá húzta, és a poharáért nyúlt, mire a takaró lecsúszott róla. Még épp idejében kapott utána szabad kezével, így a melle nem bukkant elő. Zavarában ő is nagyot húzott a konyakból.

– Ha Véronique most látna.

– Sosem tudnánk kimagyarázni – bólintott Victor.

A férfi egy hatalmas korttyal kivégezte az italát, és máris újabbat töltött.

– Ma reggel elkezdtünk egy beszélgetést a számítógépen.

– Kérlek, ne most! – vágott közbe az asszony.

-Hát, jó. úgy tűnik, más dolgunk van. Honnan tudod, hogy a cégem egy kuncsaftot vár? – váltott témát.

– A rendőrök mondták.

– Milyen rendőrök?

– Kábítószer-ügyosztály. Egy nőt láttam, egy felügyelőnőt, meg két férfit.

– A központban voltál?

– A központban? Nem tudom, az hol van.

– Hát akkor hol találkoztál velük?

-A felügyelőnő eljött hozzám reggel. Becsöngetett, és megkért, hogy fáradjak vele, mert Henri belekeveredett valamibe.

– Szóltál ügyvédnek?

-Nem. Megijedtem, féltem, hogy esetleg valami nagy baj érte a fiamat.

– Eddig értem. Aztán?

– Elmentem vele egy villába.

– Egy villába?

-Igen. Valahol a külvárosban van. Azt mondták, hogy bérlik.

– Minek bérelne a rendőrség egy villát?

– Hát. – Chantal döbbenten nézett a férfira. – Nem tudom. Nem kérdeztem. Más érdekelt.

– Hogy hívták azt a nőt?

– Alice Nuvolone felügyelő.

– Kora?

– Úgy negyven lehet. De jól tartja magát.

Jacquard mobiltelefont vett elő, megnyomott pár gombot, és a füléhez emelte a készüléket. Intett a nőnek, hogy maradjon csendben.

Arnaud Lacrouts négy csengés után felvette.

– Szervusz, Victor!

-Helló, Arnaud! Segíts nekem, légy szíves!

– Parancsolj!

– A géped?

– Bekapcsolva. Most is itt dolgozom.

– Remek. Adnék egy nevet. Minden kéne róla.

-Mondjad, írom.

– Alice Nuvolone – le is betűzte.

– Felírtam. Van róla valami egyéb, amin elindulhatok?

– Ami azt illeti, igen. – Victor felpillantott. – Felügyelő a drága, és a kábítószereseknél melózik. És úgy negyven lehet, plusz-mínusz öt év.

– Párizsban dolgozik?

– Nem tudom. Valószínűleg igen, de inkább nézz körül mindenhol. A fene se tudja.

– Rendben. Utánajárok.

– Kösz. Fontos lenne. Pontosabban kurva fontos. És sürgős.

– Értem. Mindjárt visszahívlak.

– Kösz. Írd a számlámhoz!

– Abban biztos lehetsz.

A vonal megszakadt, Jacquard az asztalra tette a telefont, és Chantalra nézett.

– Térjünk vissza a témához! Mi volt abban a villában?

A nő a következő tíz percben töviről hegyire elmesélte, mi történt attól kezdve, hogy Nuvolone felügyelőnő háta mögött belépett a villába, egészen addig, amíg be nem ült újra a kocsijába, hogy elhagyja a rezidencia parkját. Amikor Chantal végzett, Victor perceken keresztül csak nézett maga elé, és a szája szélét rágta.

– Chantal, ez egyáltalán nem úgy hangzik, mint egy szabályos rendőrségi eljárás.

– Most már én is úgy gondolom. Ezért is jöttem hozzád. De akkor olyan. sodortak az események.

– Hol van ez a villa?

– Valamelyik külvárosban.

– A címét nem tudod?

-Fejből nem – rázta a fejét az asszony, aztán a táskája felé intett. – De amikor kijöttem a kapun, megálltam kissé feljebb az utcán, és az egyik szomszéd postaládájából kivettem egy levelet. Ott van a táskámban. Azon rajta van a cím.

– Minek vetted el ezt? – forgatta egy perc múlva csodálkozva a villanyszámlát tartalmazó borítékot a férfi.

-Mert a házon semmiféle számot nem láttam, az utcában meg nem volt névtábla. Ez akkor jó ötletnek tűnt.

– Az is. Nem fognak keresni egy villanyszámlát, hiszen azt elvileg bármikor hozhatja a postás. Főleg nem a szomszédét. Ügyes vagy.

– Kösz.

A férfi fogta a borítékot, letette maga mellé, és az íróasztalról átvitte a notebookot a dohányzóasztalra. A nő érdeklődve figyelte, amint a férfi belépett a rendszerbe, megnyitotta az internetet, és lehívta a Google Earth programot. Beütötte a keresőbe a villanyszámlán látható címet. Egy perc alatt megjelent a nagy felbontású műholdkép, és ráfókuszált a villára.

– Ez az? – fordította a nő felé a képernyőt Victor.

– Ez itt, mellette – mutatta meg a nő a villát.

– Remek.

Csöngött a telefon, a kijelzőn a rejtett szám felirat jelent meg. Jacquard azonnal felkapta.

– Igen?

– Lacrouts.

– Jacquard. Mire jutottál?

– Nos, egészen röviden a lényeg: nincs Alice Nuvolone nevű felügyelő a rendőrségen.

– Biztos?

– Hacsak az elmúlt öt percben be nem lépett, merthogy azt megelőzően még tuti nem volt.

– Értem.

– Várj, még nincs vége! Gondoltam, úgyis azt fogod kérni, keressek rá a névre. Előre megtettem. Alice Nuvolone nevű nő egyáltalán nincs az országban. Legalábbis ebben a korosztályban. Van egy csecsemő Calais-ban, egy hetvenegy éves mamika Toulouse-ban, hogy csak a legszélsőségesebb példákat említsem. És további hét, akik viszont legfeljebb huszonöt évesek.

– Kösz. Talán még hívlak majd.

-Nyugodtan. Sosem alszom.

Jacquard kinyomta a készüléket, és Chantalhoz fordult.

– Alice Nuvolone felügyelőnő nem létezik.

Dr. Drovet a szája elé kapta a kezét.

– Nem lep meg – folytatta Victor. – Egyáltalán nem lep meg. A zsaruk nem így dolgoznak, Chantal.

– De hát az a felvétel, amit mutattak!

– Valahogy megváltoztatták. A videofilmek megfelelő technikával egy hozzáértő szakember számára viszonylag könnyen manipulálhatók.

– Igazolványt is mutatott!

– Hamis.

– És a kábítószer?

– Akár igazi is lehetett. És? Mit bizonyít?

– De hát úgy viselkedett, mint egy rendőr!

– Akárcsak Columbo. Pedig ő is csak egy színész.

– De hát akkor. Henri?!

Jacquard magához húzta a nőt, és lágyan átkarolta.

– A fiadat elrabolták.

– Jaj.

– És ezt nem akarták az orrodra kötni.

– Miért?

-Hogy segíts nekik. Ha elmondják, hogy náluk a gyerek, talán rohansz a zsarukhoz, de ezt nem akarták kockáztatni. Nyilván nagyon kell nekik az információ. Más oka nem lehet ennek az ügyintézésnek. Így téged is motiváltak, de egyben elaltatták a gyanakvásod. Órák teltek el, míg felötlött benned, hogy hozzám gyere, mert valami nem stimmel.

– Hiba volt idejönnöm! Meg fogják ölni.

-Chantal. Ez volt az egyetlen jó döntés, amit hozhattál. Csak én segíthetek neked.

– De hát kik lehetnek ezek?

– Egyelőre fogalmam sincsen.

– Ki tudod deríteni?

– Ez a munkám. Ha segítesz, meg tudjuk oldani.

– Persze hogy segítek. De nem kéne inkább a rendőrségre mennünk?

Jacquard elgondolkodott a kérdésen. Végül is ez lenne a leglogikusabb lépés. Ha megkeresik a rendőrséget, nyilván alaposan kihallgatják mindkettejüket. Őt faggatni fogják az üzleti kapcsolatairól, hiszen egyértelmű, hogy ez áll az emberrablás mögött. Talán átkutatják az irodáját, ha úgy érzik, nem kellően együttműködő. Ez pedig katasztrófa lenne – ismerte fel azonnal a kemény tényt... A belga projekt azonnal kútba esne, ha híre menne, hogy a szigorúan bizalmas biztonsági terveket láthatta a rendőrség is. Nem, mérlegelte Victor a lehetőségeket, nem lehet a rendőrséghez fordulni.

Ráadásul ezt az egészet személyes támadásként élte meg: valaki az üzletére pályázik! Talán a belga projekt miatt így próbál fogást találni rajta a konkurencia?

– Azt hiszem, meg tudom oldani nélkülük – jelentette ki komolyan a férfi.

– Azt hiszed? Add vissza a fiamat!

– Visszaadom. Megígérem.

Chantal nem tűnt olyannak, mint akit megnyugtattak.

– Félek.

-Bízz bennem! Mesélj még róluk! – kérte az asszonyt. – Mit mondtak az üzletfelemről, aki őket érdekli?

– Hogy drogárus. Ezért akarják elkapni.

– Ez hülyeség.

– Miért, minden ügyfeledet személyesen ismered? – kérdezett vissza élesen Chantal.

A kérdés a férfi elevenébe vágott, hiszen éppen a néhány napon belül esedékes Houssak-üzlet volt az, amivel kapcsolatban már neki is kételyei támadtak. ahogy kimondta magában a nevet, már tudta, hogy ez az!

Houssakot akarják.

Senki más nincs az elkövetkező egy hónapban, akire akár csak a gyanú árnyéka is vetülhetne: mind jól menő üzletemberek, sportolók és egy popsztár. És ami a legfontosabb, valamennyien visszatérő kuncsaftok. Az egyetlen új üzletfél Alain Houssak.

Átfutott az agyán, vajon nem lehet-e a férfi valóban drogbáró, de aztán elhessegette az ötletet. Már bebizonyosodott, hogy Nuvolone nem volt rendőr, és ezáltal szinte biztos, hogy mindenben hazudott. Miért éppen abban mondott volna igazat, hogy Houssak miért kell nekik? Jelen pillanatban csak két dologban nem lehettek kétségei: Houssak a célszemély, és biztos, hogy nem kábítószer van a dologban.

De akkor vajon mi?

Utána kell járnia az ügyfélnek. Csakhogy Lacrouts már kiderítette róla, hogy nem létező személy, vagy inkább egy kreált személyiség. Ez tehát zsákutca. Ha Arnaud Lacrouts is csak ennyit derített ki, akkor ennél többet nem lehetett megtudni. Ahhoz, hogy más forrásokat keressen, kevésnek tűnt a rendelkezésre álló idő, de nem is igazán hitt benne, hogy bárki más többre jutna, mint a számítógépes szakember.

A Chantaltól kapott információkon kell tehát elindulnia, és csapdát kell állítania nekik. Ez maradt a legkézenfekvőbb lehetőség, hogy kiszabadítsa a fiút, és megtudja, kik érdeklődnek iránta ilyen vehemensen, hogy még emberrablásra is képesek – és persze csak így tarthatta életben a vállalkozását is.

Ránézett az asszonyra, aki reménykedve pillantott rá.

– Sejted, Victor, hogy ki érdekelheti őket?

– Megoldom.

– Hiszek neked. Nem tudom, miért, de hiszek.

– Megoldom. Te nem tehetsz róla.

– Ezt hogy érted?

Jacquard megvakarta a fejét.

-Engem akarnak, illetve rajtam keresztül egy ügyfelemet. Csak alighanem rájöttek, hogy szinte senki sem tud az üzleteimről részleteket. Még a titkárnőm, Margot sem. Valamiképpen kisakkozhatták, hogy te vagy az egyetlen, akinek esetleg megnyílhatok.

– Miért nem a feleséged?

– Véronique? Otthon alig beszélek az üzletről, a részletekről pedig egyáltalán semmit.

-Miért nem a te fiadat rabolták el? – tette fel a logikus kérdést Chantal.

– Mert nem maradt volna titokban az érdeklődésük.

– Most sem maradt.

-Nem, de ők ezt nem tudják. Homlokegyenest másképpen reagáltál, mint azt ők várták volna. Hozzám jöttél, és elmondtad az egészet – ahelyett, hogy megpróbáltad volna a parancs szerint valahogy kicsalni belőlem az információkat.

– Sikerülhetett volna?

– Ahhoz minimum le kellett volna fektetned – nevetett fel a férfi. A nő azonban komolyan nézte.

– Ha az segít, itt vagyok.

– Ne! Ezt ne!

-De.

– Chantal, ezt ne! Megoldom a dolgot.

Az asszony zavartan betakarózott.

– Mit tegyek?

– Menj haza, és ha hívnának, mondd, hogy megszerzed az adatokat.

-Nem hiszem, hogy hívnának. Kaptam egy telefonszámot, hogy én jelentkezzek.

-Nyugodj meg, mindenképpen jelentkezni fognak, akkor is, ha te nem. Azt a számot meg hadd írjam fel. Talán jutok vele valamire.

Amíg a nő átcsúsztatta az asztalon a Zemirától kapott kártyát, a férfi előhalászott egy tollat és egy jegyzetfüzetet. Nem fogta meg a cédulát, csak a tollával maga felé fordította, és alaposan megnézte.

– Sima mobiltelefonszám.

– Nem értek hozzá.

– Hogy kaptad?

– Alice Nuvolone egyszerűen elővette, és odaadta.

– Kézzel fogta meg?

– Mi mással?

– Úgy értem, nem viselt kesztyűt?

Chantal elgondolkodott.

– Nem volt rajta kesztyű.

– Csak te értél hozzá?

– Igen. Átvettem és eltettem.

Victor egy nejlontasakba tolta a golyóstollal a kártyát, és lezárta a zacskót.

– Ez is valami. Megtartom a kártyát, és te kapod meg a füzetlapot – felfirkantotta a mobilszámot, és átadta az asszonynak.

– Talán van rajta ujjlenyomat? – kérdezte reménykedve a nő.

– Elképzelhető. Inkább DNS-re számítok. Esetleg még jól is jöhet, de most úgysem lesz idő ezzel bíbelődni.

– Szóval? Mi legyen most?

Jacquard felkelt, és megnézte a radiátoron száradó ruhákat, majd felnyalábolta őket, és a kanapéhoz vitte.

-Megszáradtak. Öltözz fel! A harisnyád azonban elszakadt.

– Van egy tartalékom a kesztyűtartóban.

-Remek. – Victor elfordult, de ezúttal nem lépett az ablakhoz. – Öltözz fel, és hazaviszlek.

– De itt a kocsim – dobta le magáról a plédet az asszony, és a ruhákért nyúlt.

– Azzal viszlek haza. Majd én visszajövök taxival.

– Nem akarok kellemetlenséget okozni neked.

-Ne nevettesd ki magad! Egyelőre, ha akaratlanul is, de én okoztam neked kellemetlenséget. Bár ez annál sokkal több. Sajnálom, Chantal.

A nő nem szólt. Azt kellett volna mondania, hogy „semmi baj”, vagy „szóra sem érdemes” – de hát nem ezt érezte, így nem tudta kimondani egyik frázist sem. Egyszerűen csak magára kapkodta a ruhákat, és megpróbálta rendbe szedni kusza gondolatait. Amikor készen volt, megigazította a haját.

– Mehetünk. Mennyi az idő?

– Fél nyolc.

-Uramisten!

– Mi baj?

– Daniel már otthon van.

-És?

– Egész nap még csak fel sem hívtam! – előkapta a táskából a mobilját, és megnézte a kijelzőt. – Tizennégy nem fogadott hívás.

-Meg fogja érteni – mondta megnyugtatóan Victor, de az asszony a fejét rázta.

-Nem.

– Mit nem? Nem fogja megérteni, hogy a fiad.

– Nem fogj a megtudni.

– El akarod titkolni előle, hogy mi történt?

– Azonnal a rendőrségre menne.

– Biztos?

-Nem bízna meg benned. Azt mondaná, te okoztad a bajt, nem szabad, hogy hagyjuk, hogy még jobban belekeveredjek. Azonnal hívná a rendőrséget.

– És ha esetleg azt mondanád.

– Meg se hallgatna. Komolyan mondom.

– De hát hogy akarod eltitkolni?

– Egyszerűen nem mondom el.

– Ki vagy bukva! Látszik rajtad, hogy nem vagy rendben.

– Daniel ezt nem fogja észrevenni. Majd elterelem a figyelmét.

Öt perccel később beültek az asszony Lagunájába. Victor a saját termetéhez igazította a vezetőülést, és állított a tükrökön, mielőtt indított. Chantal közben előhalászta a kesztyűtartóból a vadonatúj harisnyát, a szakadtat pedig szórakozottan bedobta a helyére. Victor rápillantott, mialatt a rámpán haladtak felfelé.

– Elforduljak?

– Minek tennéd – mormogta a nő, miközben a szűk helyen magára kínlódta a harisnyát. – Mit árthat, ha kicsit legelteted a szemedet a combomon? Hiszen ma már megnézted a mellemet is, nem igaz?

Victor érezte, hogy pír önti el az arcát. Kihajtott a garázsból, és belemerült az esti forgalomba.

19

Abu Músza hirtelen felült.

Teljes volt a sötétség az imaházhoz tartozó vendéglakosztályban, ahol elszállásolták a messziről érkezett, különös vendégeket. Nem tudta, mire riadt fel. Most, hogy már teljesen éberen fülelt, nem hallott mást, csak Abdulati egyenletes szuszogását. Unokatestvére a szoba másik felében, a földön aludt, akárcsak Músza. Derékaljnak hat-hét egymásra halmozott szőnyeget használtak, takarónak könnyű teveszőr plédet kaptak az imám személyzetétől.

A szír felkelt, és az ablakhoz osont.

Az utca nedvesen csillogott a kandeláberek fényében, a ködszerű októberi eső beszivárgott mindenhová, és nyálkássá tett mindent, amihez csak hozzáférhetett. A fák töpörödött, barnult leveleinek hegyén meg-megültek a cseppek, majd szikrázva aláhulltak a kemény aszfaltra. Egy lélek sem mozdult; az út két oldalán autók sora parkolt, szélvédőjükön megült a pára.

A szír az órájára nézett, és látta, hogy a teljes sötétség ellenére már hajnali fél hét. Micsoda pazarlás, gondolta, hogy ilyenkor még mindenki alszik.

Kelet felé nézett, és a gondolatai már messze jártak.

Otthon ilyenkor már fent vannak az asszonyok, és sütnek a férfiaknak és a gyerekeknek, hogy legyen friss kenyér reggelire. Előveszik a csuprot, és joghurtot készítenek belé. Ha maradt előző estéről, felszeletelik a hideg birkahúst. Gránátalmát, barackot vagy datolyát kerítenek, és tálra halmozzák az édes gyümölcsöt, uborkát szelnek, hummuszt készítenek. Otthon, a szír hegyek között ilyentájt már savanyú füst száll a házak között, a hófehér és okker falakon vakítóan felerősödik a kelő nap fénye. A szomszédban türelmetlenül toppantanak a kecskék, és a birkák is éhesen lökdösik egymást, várják, hogy mielőbb kitereljék őket a sivár legelőkre, ahol aztán napszálltáig kedvükre rághatják a szikkadt növényzetet. A folyónál néhány friss, korán kelő leány nagy dézsákat helyez a kövekre, mosáshoz készülődve. A szemben lakó öreg hadirokkant, aki még a hatnapos háborúban vesztette el a lábát egy izraeli aknacsapásban, már kint ül a háza előtti padon, és a pipáját tömi. Az aznapi első pipát. Talán egy kis gyanta is kerül bele, hogy vidámabb színben lássa a világot. A sikátor végében lakó férfi, akit az a szerencse ért, hogy hét fia született, és mindegyik életben maradt, az udvarban fegyvert tisztít. Fiai áhítattal ülnek körötte, ki a tárakat pucolja egy mocskos ronggyal, ki a lőszereket számolja. Aztán a nagyobbacskák vászonkendőt húznak elő, és büszkén előveszik apjuktól kapott első karabélyukat, hogy ismét megtisztítsák. A kisebbek a lőszereket nyomogatják bele parányi, fegyverolajtól feketéllő ujjakkal a tárakba, az apa pedig büszkén nézi, milyen ügyesen csattogtatják a závárt, nyitják és csukják a töltényűrt, ellenőrzik a rugó erejét. Allah büszke. Jó harcosai lesznek a következő generációban is.

– Abu?

Músza összerezzent, és a válla felett hátranézett.

– Mi az, Muhtár?

– Baj van?

– Nem. csak felriadtam.

– Mire?

– Hangot hallottam.

Szinte végszóra ismét nyikordulás hallatszott. Ez volt az a zaj, ami felébresztette a szírt. A férfi az üveghez nyomta a homlokát, hogy lenézzen az utcára, közvetlenül az épület elé. Csak most vette észre a kisteherautót, amelyen zöldségekkel teli rekeszek sorakoztak. A férfi, aki az imaház gazdasági bejáratán kiment, két üres ládát dobott fel a platóra, aztán beült a fülkébe és indított.

– Meghozták a zöldséget – mormogta Abu Músza.

– Akkor aludj még – ejtette vissza a fejét Muhtár.

A szír azonban elhatározásra jutott.

– Nem! Kelj fel!

– Miért?

– Ma nekivágunk.

Abdulati ismét felkönyökölt.

– Ma? Hiszen csak tegnap érkeztünk.

-Minden itt töltött nap csak alkalom arra, hogy a francia rendőrök kiszúrjanak minket.

– De hát ki sem fogunk mozdulni!

– Ennek ellenére észrevehetnek. Túlontúl sokan járnak a mecsetbe és az imaházba is – nézett tűnődve a távolodó autó után Abu Músza. – Akármelyik konyhalánynak, takarítónak, szolgálónak eljárhat a szája. És ez veszélyezteti a küldetésünket.

– Azt nem engedhetjük – mondta mély meggyőződéssel Muhtár, és felült. – Mi legyen?

– Felkerekedünk – jelentette ki a szír.

– Az útlevelünk még nincs kész – emlékeztette unokatestvére.

– Igaz – bólintott a férfi. Előző este addig jutottak, hogy az imám a kapcsolatain keresztül szerzett valakit, aki aztán lefotózta a két jövevényt, majd elvitte a képeket egy hamisítónak. Még egy-két napba mindenképpen belekerül, míg elkészülnek az okmányok. Músza némi töprengés után folytatta: – Az útlevelekre azonban csak a távozáshoz lesz szükség. Majd visszajövünk értük, most még nem kellenek.

– Ezt nem értem.

– Az akciót meg tudjuk oldani okmányok nélkül is.

– És hogy jutunk ki a repülőtérre?

– Kivitetjük magunkat.

-Kockázatos. Mi lesz, ha igazoltatják az autót? Vagy minket állítanak meg a repülőtéren? Hiszen a terrorveszély miatt Európa minden légikikötője tele van géppisztolyos rendőrökkel...

– Ezt a veszélyt vállalnunk kell – mondta mély meggyőződéssel Músza. – Ha már ott leszünk, akkor csak meg kell várnunk a testőröket. Onnantól senki sem fog minket igazoltatni.

– De a reptéren mi lesz?

– Nem megyünk be a repülőtérre. Megállunk a közelben egy kávézóban, és ott várjuk be a cég embereit.

– És mit mondunk nekik?

– Hogy a kinézetünk miatt már négyszer igazoltattak minket a repülőtér várójában, amit megalázónak éreztünk, és inkább eljöttünk, ezért várjuk őket máshol.

Muhtár felkelt.

– Akkor hát mi legyen?

Músza elgondolkodott. Továbbra is a néptelen utcát bámulta. A sarkon végre feltűnt egy-két járókelő, akik a szitáló esőben összefogott gallérjukba kapaszkodva siettek a dolgukra. A férfi kétpercnyi néma töprengés után döntésre jutott.

– Változtatunk a terven. A testőrök ma még nem számítanak ránk, így meglepetésként éri majd őket a telefonunk. Kapkodniuk kell, hogy elénk jöhessenek. Ez megzavarja őket, talán óvatlanná is válnak. Mi most felszedelőzködünk, megreggelizünk és imádkozunk. Azután megkérjük az imámot, hogy vitessen ki minket a Le Bourget-ra. Ma hozzákezdünk az akcióhoz. Mire is várnánk? Mi itt vagyunk, és ha jól belegondolunk, minden adva van a sikerhez.

Abdulati őszinte tisztelettel nézett rá.

– Mindenre gondolsz, Abu.

– Csak szeretnék, Muhtár. csak szeretnék – fordult el az ablaktól mosolyogva a férfi, és ahogy megállapodott a tekintete az unokatestvérén, különös fény villant a szemében. – Muhtár!

– Igen, bátyám?

– Támadt egy ötletem.

*

Victor Jacquard alaposan elaludt.

Miután előző este hazafuvarozta Chantalt, taxival visszavitette magát az irodába, hogy elhozza a saját kocsiját, de aztán úgy gondolta, kell még neki egy kis nyugalom, hogy átgondolja az este során hallottakat, így felment az irodájába. Miközben a váratlan fordulatokon gondolkodott, szinte akaratlanul elszopogatott még pár konyakot, aztán elaludt a kanapén.

Arra ébredt, hogy rázzák a vállát.

– Főnök!

– Na?

-Ébredj, főnök!

-Mi van már? – ült fel kábán a kanapén Jacquard, és hirtelen azt sem tudta, hol van. Fájdalom hasított a halántékába, elgémberedett karja pedig, amely egész éjszaka a földre lógott, irgalmatlanul zsibogni kezdett.

– Itt aludtál? – kérdezte Franck Tholance, és figyelme nem kerülte el a dohányzóasztalon álló konyakosüveget és a két poharat.

-Itt – masszírozta a nyakát Victor, és feltápászkodott. – Sokáig dolgoztam, megittam egy-két pohárkával, aztán, úgy látszik, elnyomott az álom.

– Nem vetted fel a telefont.

– Az meg hogy lehet? Mindig felébredek a telefonra.

Az íróasztalhoz sietett, és felemelte a notebook mellett heverő mobilt. A kijelző sötét volt. Megnyomta a gombokat, de semmi reakció nem érkezett.

– A francba. Lemerült. Évek óta nem történt velem ilyesmi.

Előkotorta a töltőt, és bedugta a konnektorba.

– Mindjárt lesz benne élet. Van kávé, Franck?

-Persze. Már negyedórája itt vagyok, főztem egy kávét, de ide nem néztem be. Meg sem fordult a fejemben, hogy esetleg itt lehetsz.

– Mennyi az idő?

– Mindjárt kilenc.

– Jézusom.

– Hozom a kávét.

– Kösz.

A testőr kiment, Victor pedig bekapcsolta a mobilt, gondolván, mostanra már felvehetett annyi áramot, ami elegendő a beüzemeléshez. Így is volt. Hamarosan már látta is, hogy Véronique több alkalommal kereste az éjszaka. Szöveges üzeneteket is kapott az asszonytól, amelyek az aggódástól a fenyegetőzésen át a szitkozódásig terjedő teljes palettát lefedték.

– Remek – nyögte. – Még ez is.

– Itt a kávéd.

Az első hosszú korty fekete mintha új életet öntött volna Victorba. Felhajtotta a maradékot, letette a csészét, és megdörzsölte az állát.

– Jól van. Megborotválkozom, aztán.

Megcsörrent a mobiltelefon. A férfi azonnal a készülékért nyúlt.

– Biztosan Véronique lesz az – mondta Tholance-nak, de a kijelzőn idegen szám virított. Megnyomta a hívásfogadás gombot: – Igen?

-Jó reggelt! – idegen akcentusú férfihang volt a hívó. – Victor Jacquard-t keresem.

– Én vagyok. Tessék!

– Alain Houssak vagyok.

– Á, Houssak úr! – mondta hangosan Victor, csak hogy a mellette álló testőr is megtudja, ki a hívó. A páncélszekrény felé intett. – Miben segíthetek?

Tholance szótlanul a páncélhoz ment, és kivette a „Klastrom” fedőnevű dossziét, hogy ha a főnökének bármilyen nem várt kérdésre kell válaszolnia, kéznél legyenek az adatok.

– Van egy kis programváltozás, monsieur Jacquard.

– Amennyiben?

– Előre kellett hoznunk az utazásunkat.

– Mennyivel?

– Igazság szerint már itt vagyunk Párizsban.

Jacquard szemöldöke a magasba szaladt.

– Ön most Párizsban van, Houssak úr?!

Tholance meglepetten megfordult, és kérdőn nézett a főnökére.

– Igen.

-Hol?

-A Le Bourget-n. Egy órája szállt le a gépünk. Esetleg fel tudnak venni minket? Ketten vagyunk az asszisztensemmel.

– Természetesen fel tudjuk venni önöket, uram. – Victor hevesen integetett Tholance felé, aki azonnal pakolni kezdett. – Pontosan hol vannak?

-Eddig a repülőtéren voltunk, de most úgy gondoltuk, kijövünk, és itt nem messze beülünk egy étterembe, hogy megreggelizzünk.

-Úgy vélem, jobb lenne, ha nem hagynák el a repülőtér területét, amíg oda nem érnek az embereim.

– Köszönöm az aggodalmát, de elegem van a repülőtérből. – Az ügyfél hangjában indulat érződött.

– Baj van?

– Semmi különös, csak éppen már háromszor igazoltattak minket. Tudja, Egyiptomból jöttünk, de ez még nem jelenti azt, hogy mindenki terrorista, akinek barnább a bőre!

-Elnézést kérek, Houssak úr – mentegetőzött Jacquard. – Tudja, 9-11 óta mindenütt ez van a kontinensen.

– Tudom, tudom – enyhült meg a férfi a telefonban. – Másutt is ezt tapasztalom. Mindazonáltal kimegyünk reggelizni. Van itt szemben egy étterem, látom az üvegen keresztül, egy barna oszlopos, cseréptetős épület. A neve.

– A Lion lehet az, nem?

– De. Pontosan. Szóval ott leszünk.

-Ahogy gondolja. Igyekszünk, Houssak úr. Az embereim legkésőbb egy óra múlva ott vannak.

-Remek. Ha ideértek, önnel is szeretnék találkozni, hogy beszéljünk a részletekről.

– Esetleg a szálloda előtt idejönnének az irodámba?

– Az lenne a legjobb.

– Akkor úgy lesz.

– Köszönöm.

A vonal megszakadt.

Victor idegesen az asztalra dobta a mobilt.

– A francba!

– Megjöttek?

– Meg. A reptér mellett, a Lionban várnak rátok. Hol van Roblin?

– Itt – lépett be végszóra a másik testőr, aki a „Klastrom” műveletben Tholance társa volt.

-Remek! Patrice, azonnal indulnotok kell! Franck majd mindent elmond a kocsiban. A fegyvered?

– Nálam – pislogott csodálkozva a férfi.

– Mobil? Rádió?

– Hozom máris.

-Az Audi a garázsban áll megtankolva. Futás! Én meg addig felhívom a szállodát, hogy már mától kell az a lakosztály. A testőrök kiviharzottak az ajtón.

*

Nem sokkal fél tizenkettő után Victor Jacquard irodájának ajtaján kopogás hallatszott, aztán Roblin kukkantott be.

– Itt vannak.

– Vezesd be őket!

A testőr félreállt az ajtóból, hogy a vendégek bemehessenek a belső helyiségbe. Victor látta, hogy Tholance a külső ajtóban várakozik. Bólintott neki, aztán figyelmét az új ügyfélnek szentelte.

– Uraim! Isten hozta önöket! Victor Jacquard vagyok.

– Alain Houssak – nyújtott kezet az elsőként belépő férfi, akit azonnal követett egy másik.

Mindketten fekete, jól szabott, bár láthatóan nem méretre készült öltönyt viseltek, fehér inggel és elegáns nyakkendővel. Lábukon fekete cipő. Jacquard azonnal felmérte, hogy a cipők első alkalommal lehetnek használatban, hiszen fényes felületükön még egyetlen törés sem látszott. Az elöl haladó férfi vaskos, nehéznek tűnő aktatáskát cipelt, a másodiknak érkező két fehér mappát szorongatott a hóna alatt. Mindkét férfi frissen borotvált volt, bajuszt vagy szakállt nem viseltek. Fekete hajukat hátrafésülték, beesett arcukon barázdák. Egy pillanatig azt hihette az ember, testvéreket lát.

A magát Houssakként bemutató férfi a társa felé intett.

– Hadd mutassam be a titkáromat, Kateb Mahirt.

– Örvendek. – A francia a kanapéra és a fotelokra mutatott.

– Kérem, foglaljanak helyet!

Margot még reggel megkérte Victort, hogy hadd menjen el egy kicsit korábban ebédelni, így, titkárnő hiányában a testőrök gyorsan elintézték az italokat. Roblin egy tálcát tett a dohányzóasztalra, aztán elhagyta a helyiséget, és becsukta maga után az ajtót. Az egyiptomiak kényelmesen elhelyezkedtek, Houssak óvatosan az asztalra tette az aktatáskát. Victor eléjük tolta a tálcát.

– Kávé és tea, mindkettő forró. Parancsoljanak!

– Köszönöm, nem kérünk – hárította el a kínálást Houssak.

– A repülőn és az étteremben is éppen elég koffeint vettünk magunkhoz.

– Á, értem.

– Szeretnénk a lényegre térni.

Jacquard hátradőlt, és könnyedén intett.

– Hallgatom önöket.

– Kateb elmondja, amit tudnia kell.

– Küldetésünk titkos – vette át a szót a titkár. – Csendben utaztunk el Kairóból, és itt sem szeretnénk feltűnést kelteni.

-Minden tőlünk telhetőt megteszünk. A szállításukat mi intézzük a cég autóján. A két fiatalember, akik kimentek önökért a repülőtérre, minden lépésüket kísérni fogja, kivéve természetesen, ha önök mást akarnak.

– Nos, ez megnyugtató.

-A szállodával is meg lesznek elégedve. Az egyik legdiszkrétebb hotel a városban.

– Jó.

– Viszont szükségem lenne a napirendjükre, hogy fel tudjunk készülni minden nem várt eshetőségre.

– Nem kívánjuk előre megadni a programunkat – mosolygott udvariasan Kateb Mahir. – De időben szólunk, amikor el akarjuk hagyni a szállodát. Ma, például, már nem akarunk sehová sem menni. A hotelban kell dolgoznunk, ezért ha itt végeztünk, kérem, oda vigyenek minket.

– És ott is vigyázzanak önökre?

-Igen. De csak a hallban. Nem akarom, hogy a szobánk előtt várakozzanak az emberei. Az túl feltűnő lenne.

Victor megköszörülte a torkát.

-Értem. Esetleg van tudomásuk olyan veszélyről, ami reálisan fenyegetheti önöket?

– Nincs. Az ön cégének szolgáltatásait kizárólag elővigyázatosságból vesszük igénybe. De jelenleg konkrét fenyegetésről szó sincs.

-Ezt jó tudni.

– Azt szeretnénk tehát, ha elvinnének minket a hotelbe, és ott a hallban mindig megtalálható lenne az egyik embere. Kellene a mobilszámuk is.

-Nem gond – nyújtott át három kártyát Jacquard. – A kollégáim névjegye, meg természetesen az enyém. Rajta van a számunk is. Amikor szólnak, azonnal a rendelkezésükre állnak.

– És a kocsi is?

– Természetesen.

– Volna itt még valami.

– Parancsoljanak!

– Ebben a táskában – tette a kezét az aktatáskára Kateb – a munkánkkal kapcsolatos dokumentumok vannak. Ezek holnapig nem kellenek. El tudná helyezni a széfjében? Ugye van széfje?

-Természetesen – tárta szét a karját Jacquard. – De ha esetleg a szálloda széfjében.

-Nem bízunk a hotelszéfekben – mondta szégyellős mosollyal Kateb. – Annál inkább önben.

-Megtisztel. Természetesen elteszem önöknek.

Victor felállt, és a táskáért nyúlt volna, de Houssak felpattant és megelőzte.

– Majd én viszem. Kérem, mutassa az utat!

– Erre parancsoljon – felelte a francia, és magyarázni kezdett: – A titkárnőm irodájából nyílik egy ráccsal lezárt kisebb helyiség, abban helyeztük el a széfet. Rögzítve van a födémhez és a falhoz is.

– Az remek.

– Mahir úr, ha esetleg. – nézett vissza Victor a küszöbről, de a férfi legyintett, és a kávéskanna felé nyúlt.

– Menjenek csak, addig mégis iszom egy finom feketét.

– Rendben. Három perc, és itt leszünk.

Az ajtó becsukódott.

Kateb Mahir nyomban felugrott a fotelból. Maga elé kapott egy csészét, félig löttyintette kávéval, aztán a csészével elindult az irodában. Kutató szemmel gyorsan körbepásztázott, és a szeme megakadt a fogason lógó felöltőn. Felidézte, hogy Jacquard zakóban van, és nem tűnt úgy, hogy belső zsebét bármi is kinyomná. Márpedig egy férfi a tárcája nélkül nem mozdul sehová. A fogashoz lépett, a kávét a közeli polcra tette, és belenyúlt a háromnegyedes kabát zsebébe.

Victor irattárcája ott volt.

Mahir villámgyorsan kinyitotta, és átpörgette a tartalmát. A tartóban úgy három-négyszáz euró volt, mellette a személyes iratok. Még az útlevél is ott lapult az egyik oldalzsebben. A férfi ügyet sem vetett a pénzre, az iratokat azonban tüzetesen szemügyre vette. Átfutotta őket, aztán előkapta mobiltelefonját, és gyors egymásutánban fényképfelvételeket készített két– három dokumentumról. Amikor végzett, gondosan a helyére tett mindent. Ahogy visszacsúsztatta a tárcát, a másik zsebben csörgést hallott. Kulcscsomó került elő.

Mahir az asztalra tette a kulcsokat, és egyenként mindkét oldalról lefotózta azt a négyet, amelyeket érdekesnek ítélt, a többivel nem foglalkozott. Visszadobta a kulcsokat a zsebbe, és az íróasztalhoz sietett. Egy pillanatig az ajtónál hallgatózott, de a beszélgetés távolról szűrődött át, a többiek minden bizonnyal még a páncélszekrényben rakosgatták a diplomatatáskát.

A férfi megnézte a jókora íróasztalt. Mindkét oldalon egy– egy fiókja volt. Mahir kirántotta a bal oldalit. Néhány lapos dossziét látott, írószereket, egy csokor számlát és egy telefonregisztert, valamint a mobiltelefon töltőjét. A kávéscsészét, amit magával vitt, az asztal lapjára tette, eközben a hüvelykujja beleért a még forró feketébe. A férfi felszisszent, megrázta a kezét, de figyelmét már ismét az asztalnak szentelte. A kávé halványbarna cseppjei a felső dosszié tetejére fröccsentek. Megemelte a mappákat, hogy alájuk nézzen. A sarokban eldugva egy fekete automata pisztoly lapult, oldalt két töltött tár, a lőszerek sárga magja fényesen világított a fényben. Az ügyfél erős kísértést érzett, hogy alaposabban is megnézze a rövid csövű Glockot, ám erőt vett magán. Most nem ez a fontos.

Becsukta a fiókot, és kihúzta a másikat. Ebben néhány doboz gyógyszert talált, jobbára fejfájás-csillapítókat, de volt ott izomhúzódásra való kenőcs is. Mellettük bontatlan fogkefe, kis flakon sampon, tusfürdő. A fiók sarkában egy sárga boríték vonta magára a figyelmét. Kiemelte, és belekukkantott. Mágneskártyák sorakoztak benne, mellette összehajtogatott papír. Mahir beleolvasott az iratba, amely valójában egy számla fénymásolata volt: húsz mágneskártya legyártásáról szólt. Egy másodperc alatt megértette, hogy a Jacquard irodáját nyitó lapocskák kerültek a kezébe. Nyolc plasztikkártyát számolt össze, melyeket 13-tól 20-ig számoztak meg. Más felirat nem is volt rajtuk.

Hát persze! Korábbról tudta, hogy a francia jelenleg kilenc testőrt alkalmaz. Ők minden bizonnyal saját belépőkártyával rendelkeztek, akárcsak a tulajdonos, és alighanem a titkárnő is. Az tizenegy, tehát valaki még birtokol egyet. Talán Jacquard felesége – ki tudja? Ezek itt nyilván a pótkártyák. Hirtelen indíttatástól vezérelve kivette a 16-os számút, és zsebre vágta. Fogalma sem volt, hogy szüksége lesz-e rá valaha, de úgy gondolta, szinte a nullával egyenlő az esély arra, hogy Jacquard felfedezze a lopást. Éppen ezért nem az első és nem az utolsó kártyát választotta, hanem középről húzott egyet.

Közeledő léptek és csevegés hallatszott.

Csak annyi ideje maradt, hogy becsapja a fiókot, felkapja a kávét, és az ablakhoz álljon.

– Nem unatkozott? – lépett be Jacquard az irodába.

– Nem, dehogy – fordult meg Mahir. – Csak elgyönyörködtem a kilátásban.

– Ó, azt én is szeretem.

A férfi letette a csészét, és az ajtó felé indult.

– Egyelőre nincs több kérésünk. Szeretnénk elfoglalni a szállásunkat.

– Máris indulhatnak.

– Ugye, akkor nem a Crillon? – vette át a szót Kateb Mahir. – Hivalkodónak éreztük, és nem szeretnénk még véletlenül sem szemet szúrni. Szigorúan diszkréten kell kezelnünk az itt– tartózkodásunkat.

– Természetesen változtattunk a foglalásukon, és egy kissé kijjebb kerestünk az önök számára szállodát. Az Hôtel Victoires Opéra megfelelőnek tűnt. Elegáns, jó helyen van, ám korántsem oly szembetűnő, mint a Crillon.

-Kiváló – mosolygott Houssak. – Akkor induljunk. Fáradt vagyok.

Victor Jacquard kinézett a másik irodába, és intett a kint várakozó testőröknek.

20

Benjamin Sentenac az irodájában ült, kényelmesen hátradőlve forgószékében, lábát az ablakpárkányon nyugtatta. Egy óriási sajtos-sonkás szendvicset majszolt, s közben elmélyülten figyelte a város felett kavargó varjakat. Néha megpróbált kiválasztani egyet, hogy kövesse, merre indul, mit csinál, de a madarak minduntalan összekeveredtek, így az elhárítótiszt feladta a próbálkozást.

Ebédjét mostanában az irodájában fogyasztotta el, és magának is csak nehezen vallotta be, hogy ennek legfőbb oka a lustaság volt. Két héttel korábban töltötte be a negyvenhetet, és már semmije nem kívánta sem a kapkodást, sem az utcai munkát. Amennyiben terepen volt, persze megebédelt egy kisebb étteremben vagy kávézóban, de ha a DCRI rue de Villiers-i főhadiszállásán érte az ebédidő, eszébe sem jutott egy étkezés miatt messzebb elzarándokolni, mint a büfé.

Nyílt az ajtó, és Maxim Dutriet lépett be az irodába.

– Jó étvágyat!

Sentenac hátranézett a válla felett.

– Szervusz, Maxim.

Négyszemközt voltak, ilyenkor kerülték a formaságokat. A tiszt nem kapkodott, komótosan levette a lábát a párkányról, megfordult a székkel, a szendvicset az íróasztalon heverő szalvétára helyezte, és a hasán összegyűlt morzsákat beleseperte a papírkosárba.

– Ebédelni akartalak hívni – mondta az osztályvezető.

– Tulajdonképpen épp túl vagyok rajta.

– Azt látom. Hogyhogy ilyen korán? Még alig múlt dél.

– Ki kell mennem a terepre.

Dutriet közelebb húzott egy széket, és leült.

– Történt valami?

Sentenac megtörölte a száját, és közben bólogatott.

-Nos, igen.

A fiókból előhúzott egy borítékot, és kirázta a tartalmát az asztalra. Fényképek voltak. Dutriet elmosolyodott.

– Megint előhívattad?

– Nekem a fotó az igazán papíron fotó.

-Pedig számítógépen sokkal jobb. Nagyítható, kiemelhetők a részletek, élesebbek a kontrasztok.

-És hogy mutatom be egy informátornak, akivel Saint– Denis-ben egy erdei padon találkozom? Kérjek áramot a mókusoktól?

– Ez igaz. Mit találtál?

– A Músza-ügyről van szó.

A képek az osztályvezető előtt landoltak. Dutriet felemelte és alaposan szemügyre vette valamennyit. Éjszaka készültek, s úgy tűnt, valami táborban. Tüzek lobogtak, mindenfelé lakóautók és villogó lámpájú járőrkocsik vesztegeltek a mezőn. Emberek jöttek-mentek, némelyikük arcán fájdalom, másokén harag tükröződött. Számtalan, bevetési ruhát, sisakot és pajzsot viselő rendőr is látszott a fényképeken. Az egyiken egy hosszú sornyi embert, férfiakat, nőket és gyerekeket tereltek egy kivilágított busz felé.

– Egy cigánytábor kitelepítése, igaz? – pillantott fel különösebb érdeklődés nélkül Dutriet. – Sarkozy végre odavágott nekik.

Benjamin Sentenac elengedte a füle mellett a megjegyzést. Bár mindig mindenről megvolt a maga véleménye, igyekezett távol tartani magát a politikától – már amennyire egy ilyen szakmában erre lehetőség volt.

– Úgy van, egy cigánytábor kitelepítése. A rendőrség videóra vesz minden ilyen akciót, hogy később ne lehessen perelni őket atrocitások miatt, illetve ha támadás érné őket, a bizonyítás könnyebben menjen. És videóra vesznek mindenkit, akit felterelnek a buszokra.

-És?

– Az egyik elemzőnk bökte ki ezt – mutatott egy képre a tiszt. – Ezt a pasast, látod? Amelyiket felterelnek a buszra.

– Aha.

– Itt a nagyítás – adott át egy másik fényképet. – Szerintem egyértelmű.

– Micsoda?

– Ez Abu Músza.

Dutriet kétkedve meredt a fotókra.

– Mi a francot keresne Músza egy cigánytáborban?

– Gőzöm sincs. De az tény, hogy ez az ember kísértetiesen hasonlít az izraeliektől kapott Músza-fényképre, meg arra is, ahol Jakartában a merénylő bemegy a diszkóba.

– Én ezt nem tudom elhinni.

Sentenac a számítógépen pötyögött, aztán a monitort a főnöke felé fordította.

– Nézd csak meg – mutatott a képernyőre. – Ez a Jakartában készült felvétel. Amin az emberünk távozik a diszkóból a robbantás után. Itt ül fel a robogóra.

Az osztályvezető hol a monitorra bámult, hol a kezében tartott képre.

-Hm...

– Átfuttatták az éjjel az arcfelismerő programon. Kilencvenkilenc százalékra azonosította a számítógép. Ez bizony Músza.

– Mennyire hihetünk ennek a programnak?

-Az engem nem érdekel. Én nyomozó vagyok, nem komputerguru. A szakértőink azért kapják a pénzüket, hogy azt mondják nekem: ez a te embered, én meg azért kapom a pénzem, hogy ezt elhiggyem nekik. Ennyi. Más nem érdekel. Állítólag vagy háromszáz arcparamétert mér a gép. Áll és homlok távolsága, szemzugok távolsága, az orr szöge. Ilyesmit. Nem értek hozzá, a lényeg, hogy a szakértők szerint ez bizony Músza.

– Ez azért még elég kevés bizonyíték, nem?

– Önmagában az volna. De van más is. – Sentenac újabb fotót mutatott. – Ez a férfi Múszával együtt szállt fel, pontosabban maga Músza támogatta fel a buszra, és ültette le.

– Nagyon hasonlítanak.

-Pontosan ez ütött nekem is szöget a fejembe. Utánanézettem az izraelieknél.

– Elárultad nekik, hogy itt van? – ütközött meg az osztályvezető.

– Konkrétan nem, de hát nyilván ők sem hülyék. Nekem viszont kellett az információ. Szóval szerintük ez az egyik unokatestvére lehet, mert fiútestvére már nincs életben. Ez az unokatestvér pedig egy bizonyos Muhtár Abdulati.

– Van róla anyagunk?

– Semmi. Azt a buszt, amire ez a két pasas felszállt, eltérítették.

– Hogy mit csináltak?!

– Eltérítették. Pontosan ezért kereste elő a rendőrség a felvételeket, és a buszsofőr azonosította is a két támadót. Ez a két férfi, akit a képen is látsz, leütötte a buszt kísérő rendőrt, fegyvert fogtak a sofőrre, és megállították a járművet.

-Hol?

– Párizstól úgy száz kilométerre délre. Szélnek engedték az összes cigányt, és egy elhagyatott helyen kitették a sofőrt meg az eszméletlen rendőrt. Aztán elhajtottak.

– A busszal?

– A busszal bizony.

– De hát ez őrültség!

-Ha jobban belegondolunk – mosolygott mindentudóan Sentenac –, nincs ebben semmi őrültség. Ki a fene állítana meg egy buszt? Melyik járőrkocsinak, posztos rendőrnek szúrna szemet egy távolsági járat? Hm?

Dutriet megvakarta az állát.

– És mi lett a busszal?

– Tegnap délelőtt megtalálták.

-Hol?

– Itt, Párizsban. A külvárosban.

– Látta valaki őket?

– A rendőrség szerint nincs tanú.

– Térfigyelő kamerák?

– Semmi nincs a környéken. Ügyesen választották ki a helyet.

– Helyszínelők?

-Már egy napja dolgoznak azon a rohadt járművön. De hát. – széttárta a karját. – Belegondoltál valaha is, hány ujjnyom és DNS-minta lehet egy buszon?

– A francba. egyszóval az emberünk megérkezett.

Sentenac bólintott.

– Úgy bizony. Az akció megkezdődött.

– Mikor történt ez az egész?

– Tegnapelőttről tegnapra virradóra.

-Egy napja itt van! Lépéskényszerbe kerültünk. Nem szeretem ezt. Ilyenkor mindig nagy esély van a hibára.

– Attól még lépnünk kell. Indulok is – állt fel az ügynök, és a fogason lógó felöltőért nyúlt.

– Hová mész?

– Becserkészem Véronique Jacquard-t.

-Abban maradtunk, előbb az egyenes út. Megkeresed a férfit, és a hazafiságára apellálva megpróbálod meggyőzni.

– Igen, valóban ebben maradtunk. De most a szimatom után megyek.

– Valóban? És az mit súg?

– Azt, hogy sokkal gyorsabban haladok, ha megzsarolom a nőt. Itt vannak a fotói a légyottról – a zsebébe gyűrt egy barna borítékot, amit az íróasztalfiókból halászott elő. – Szerintem ez most valahogy célravezetőbb lesz.

– Tehát az asszonnyal kezdesz.

– Igen.

– Hol kapod el?

-Ebédnél. Tizenhárom tizenötre találkája van a férjével egy étteremben. Megnézem magamnak őket, aztán lecsapok a nőre.

Maxim Dutriet ráharapott a ki nem mondott információra.

– Honnan tudod, hogy hol és mikor ebédelnek?

– Tegnap óta lehallgatom a nőt, a férfit és a lakástelefonjukat is.

– Engedély?

– Elintéztem.

– Majd informálj!

Victor Jacquard, hogy kiengesztelje a feleségét az előző éjszakai kimaradás miatt, negyed kettőre asztalt foglaltatott a Bois de Boulogne egyik kellemes éttermében, az erdei Le Pré Catelanban a route de Suresnes-en. Nem volt egyszerű asztalt szerezni, mivel Frédéric Anton ételkölteményei messze földről vonzották a kulináris élvezetekre vágyó ínyenceket. Jacquard éppen ezért választotta a helyet, hogy elkápráztassa minden bizonnyal javában duzzogó feleségét. Minden befolyását latba vetve tudott csak asztalt szerezni, ráadásul egy órával későbbre, mint szerette volna.

És már megbánta az egészet.

Háromnegyed kettőre járt az idő, túl voltak az előételen, és már a kacsának is az utolsó morzsáit eszegették. Véronique egész idő alatt nem volt hajlandó beszélni. Victor egy darabig még próbálkozott, ám az asszony nem szólalt meg.

A férfi végzett a kacsával, letette az evőeszközöket, és megtörölte a száját. Ivott egy korty ásványvizet, s közben azon járt az esze, hogy a négyszáz eurós ebédnek az égvilágon semmi értelme nem volt. Az asszony továbbra is adta a sértődöttet, pedig a férfi már mindent megpróbált. Magyarázkodott, a gyerekről beszélt, aztán semleges témákkal hozakodott elő – ám a felesége egyetlen szót sem volt hajlandó kinyögni, mindössze a pincérhez intézett pár mondatot, amikor leadta a rendelést.

Jacquard letette a poharat, és szóra nyitotta a száját, de ekkor megjelent a sommelier, és egy palackot mutatott felé.

-Parancsoljon, uram, ez az, amit kért. Bár meg kell mondanom, én mást ajánlanék az ebédjük mellé.

Victor egy pillantást vetett a címkére, aztán a feleségére nézett. Úgy gondolta, tesz még egy kísérletet. Elmosolyodott.

– Véronique, ez az a „Fekete bor”, ami a múltkor bontatlan maradt. Most megkóstolhatjuk. Alapnak nem rossz egy béküléshez, nem gondolod?

Az asszony nem válaszolt, egykedvűen eszegette a salátáját. A csend kellemetlenné kezdett válni, a pohárnok egyre feszélyezettebben érezte magát. Megköszörülte a torkát.

– Uram?

Jacquard indulatosan legyintett.

– Vigye vissza, kérem!

A borfiú szinte elmenekült az asztaltól. Victor megvárta, míg eltávolodik, aztán összegyűrte az ölébe terített szalvétát, és az asztalra hajította.

– Na, jó. Ebből nekem elég volt.

Véronique nyugodtan folytatta az evést.

– Egy szót sem fogsz szólni egész nap?

A nő végre felnézett.

– Hol voltál tegnap éjjel?

– Az irodában. Elaludtam.

– Hazudsz.

– Akkor szerinted mit csináltam?

– Keféltél valami kurvával.

– Így ismersz?

– Már nem tudom, hogy ismerlek-e egyáltalán.

– Micsoda ostoba, patetikus szöveg ez?

– Dugni voltál?

-Nem.

-Nem hiszem. Tudod, mit? Ma éjjel majd én nem megyek haza! Na?

– Ha ettől jobban érzed magad, tedd azt!

– Menj a francba, Victor!

– Tessék?

A nő felnézett a villája felett, és metsző pillantást vetett a férjére.

– Menj a francba! Ne is kelljen látnom azt az unott pofádat.

Jacquard hátradőlt a széken, és intett a pincérnek.

– Uram?

– Itt a hitelkártyám. El kell mennem, kérem, erről rendezze a számlát, ha a hölgy befejezte az ebédet. Majd adja oda neki a kártyát, tőle megkapom. Rendben van így?

-Így lesz, uram. – A pincér meghajolt, és érezve az asztal körüli vihar szelét, sietve távozott.

Véronique hökkenten meredt a férjére.

– Itt akarsz hagyni?

– Csak azt teszem, amit szeretnél, drágám – mondta érzelemmentes hangon a férfi. – Mostantól egy percig sem kell tovább nézned az unott pofámat.

A férfi felállt.

– De Victor! Nem hagyhatsz itt csak így!

Jacquard felkapta a fogasról a felöltőjét, és szó nélkül kisietett az étteremből. Véronique egy jó percen keresztül döbbenten bámulta az ajtót. Képtelen volt elhinni, hogy ez megtörténik. Mélyen belül tudta, hogy túlfeszítette a húrt, és a legszívesebben már visszacsinálta volna az egészet. Csakhogy a férfi autója ebben a pillanatban már el is húzott az ablak előtt, és besorolt a Bois de Boulogne gyér forgalmába.

Az asszony kétségbeesetten körülnézett, és letette a villát. A kacsa egyszeriben íztelenné vált.

Benjamin Sentenac roppantul élvezte a helyzetet.

Egy órával korábban volt, hogy beült a Nissanba, és a székháztól elindulva hamarosan már dél felé robogott a boulevard de Inkermannon. Hamar elérte a Bois-t, és szelídebb tempóra váltott. A Le Pré Catelan parkolója egy-két helytől eltekintve teli volt. Beparkírozott egy Mercedes mellé, aztán a kulcsot a zsebébe süllyesztve beballagott az étterembe. A fogadó hölgynél megadta a nevét, mire a nő odaintette a főpincért. A férfi bólintott, és egy ablak melletti asztalhoz vezette az elhárítótisztet.

Sentenac imádta ezeket a pillanatokat. Még a délelőtt folyamán felhívta a hivatalból a Le Pré Catelan igazgatóját, és nyolc-tíz mondattal meggyőzte arról, hogy a Belföldi Hírszerzés Központi Igazgatósága nagyon ritkán kér egy előkelő étteremtől ilyen szívességet, ám ezekben a kirívó esetekben mindig megvan az oka a kérésnek. Az igazgató, miután Sentenac a pár nappal korábban bejelentett terrorfenyegetési riadóra hivatkozott, öt másodpercnyi hallgatás után beadta a derekát, és azt mondta, megoldja, hogy a DCRI tisztje a kérdéses időpontban asztalhoz jusson.

Sentenac így aztán kiváló helyről figyelhette a tőle alig tízméternyire helyet foglaló Jacquard házaspárt. A beszélgetés hangjai nem jutottak el hozzá, de az ügynök nem hiába tanult már az iskolában is pszichológiát, szinte olvasott a pár gesztusaiban. Főleg, hogy utóbb önszorgalomból a Sorbonne viselkedés-tudományi kutatócsoportjánál is eltöltött pár hónapot, ahol labormunka keretében mélyült el a testbeszéd rejtelmeiben.

Sentenac komótosan helyet foglalt az ablaknál, és elvette a pincértől az étlapot. Mivel már evett egy jókora szendvicset az irodájában, csak valami könnyű ételre vágyott, így aztán hosszas töprengés után fehérbort rendelt, enni pedig salátát kért, majd főételnek a Le Homard mellett döntött, és cinikus vigyorral nyugtázta magában, hogy az adófizetők pénzéből a cég titkos műveletek biztosítására feltöltött hitelkártyáját száztizenhat euróval fogja megterhelni a fogás. Miután a felszolgáló elment, kihajtogatta a Le Monde aznapi számát, és feltett egy olvasószemüveget. Erre semmi szüksége nem volt, egyszerű ablaküveget vágatott a keretbe, de még jól emlékezett rá a tanulmányaiból, hogy az emberek valamiért kevésbé tartják veszélyesnek a szemüveges embereket. Ebből az okból általában magánál tartotta a divatos olvasószemüveget, amit ezúttal is az orrára biggyesztett. Miközben látszólag a lapot böngészte, az újság pereme felett látta, hogy a házastársak veszekszenek, noha jól nevelt polgárokként igyekeznek ezt korlátok közé szorítani, és nem a teljes éttermi közönség tudomására hozni a konfliktust. Ez azonban nem téveszthette meg Sentenacot. A férfi egyből felismerte a korábban látott fotók alapján a Jacquard házaspárt. Terve az volt, hogy amikor végeznek és elindulnak, az asszony nyomába szegődik, és az első adandó alkalommal megállítja. Befelé jövet a parkolóban már észrevette mindkét, a nyilvántartásból jól ismert rendszámot, és elraktározta magában az információt, hogy a házastársak mindegyike saját autóval érkezett, így egyértelmű volt, hogy nem együtt fognak távozni.

Elkortyolta a bort, újabb pohárral rendelt, és jóízűen hozzálátott a főételhez.

Alig öt perccel később a szemközti asztalnál a vita élesebbé vált, majd Victor Jacquard feszült arckifejezéssel odaintette a pincért, átadta a hitelkártyáját, aztán felállt és távozott. Véronique Jacquard-t teljesen egyértelműen faképnél hagyta a férje. Sentenac, aki evés közben folyamatosan figyelemmel kísérte a pár civakodását, arra a meggyőződésre jutott, hogy a férfi, megunva az asszony szövegét, felpattant és magára hagyta hitvesét, akit ez a váratlan fordulat láthatóan igencsak meglepett. Ez utóbbi látszott is a feleség ábrázatán, ahogy az ablakon keresztül Victor Jacquard kipörgő kerekekkel elsüvítő Volvója után bámult.

Sentenac ráébredt: itt az alkalom.

Sajnálkozva a tányérjára pillantott, majd megtörölte a száját, és felállt. Az odasiető pincérnek a fülébe súgott valamit, és átadta a hitelkártyáját, aztán teli borospoharát lóbálva átsétált a pár méternyire lévő asztalnál hamuszínű arccal üldögélő asszonyhoz.

Sentenac szó nélkül leült Victor helyére. Még érezte a szék melegét.

Az asszony méltatlankodva felpillantott.

– De kérem! Hogy képzeli ezt?!

Sentenac jóindulatúan mosolyogva nézte az asszonyt, akinek sötétbarna szeme a vékony, félkeretes szemüvegen át szinte szikrát szórt az arcátlan alakra, aki hívatlanul oda merészelt ülni hozzá. A férfi megállapította, hogy a nő karcsú alakján tökéletesen áll a sötétbordó kosztüm.

– Jó napot, Jacquard asszony! – mondta udvariasan az ügynök.

– Honnan tudja a nevem? – tette fel önkéntelenül a kérdést a nő.

A férfi a belső zsebébe nyúlt, igazolványt vett elő, és egy másodpercre a nő orra alá dugta.

– DCRI.

A nő furcsán nézett.

– Ez nekem nem mond semmit.

– Belföldi Hírszerzés Központi Igazgatósága. A nevem Benjamin Sentenac.

– Ez valami vicc?

– Miért lenne az?

– Nézze, ha ez valami ostoba kandi kamera, most megmondom, hogy nagyon rossz napot választott erre az egészre.

– Asszonyom, ez nem vicc.

– Nem? Akkor meg hogyhogy csak így?

-Mi így dolgozunk – mosolygott továbbra is a férfi, de közben úgy érezte, valami nincs a helyén.

Véronique kétségbeesett pillantást vetett a pincérre, aki azonban nem jött az asztal közelébe.

– Nem értem – nyögte ki végül a nő.

– Pár kérdést szeretnék feltenni magának.

– Miről?

– A férjéről.

– Victorról?! – Véronique mélységesen döbbentnek látszott, ugyanakkor Benjamin Sentenac agyában megmozdult valami. Határozottan úgy érezte, a nő megkönnyebbült. Ezzel azonban nem tudott mit kezdeni, ezért úgy döntött, egyelőre folytatja az eredeti terv szerint.

– Igen, róla.

– Mit akar a férjemtől a. mi is? Hírszerzés?

-Belföldi Hírszerzés Központi Igazgatósága – ismételte meg Sentenac. – Nem a férjével van a gond.

– Hanem?

– A férje egyik ügyfelével.

Az elhárító elővette a fényképet. Abu Músza arcképe volt, az, amely két nappal korábban készült a cigánytábor felszámolása során. A fotó csak a férfi arcát ábrázolta, ezt kinagyították, a háttér egyéb részleteit pedig levágták, hogy ne legyen azonosítható a helyszín.

– Ismeri ezt az embert?

Véronique némán meredt a fotóra. Csak nagy sokára bökte ki: – Nem. Sosem láttam.

– A férje sem beszélt róla?

– Hogy a fenébe beszélt volna róla, amikor azt sem tudom, ki ez?! – csattant fel az asszony. A szomszéd asztalnál ülők odafordultak az emelt hangra.

Sentenac nyugodt mosollyal odabólintott a kíváncsiaknak, mire azok zavartan visszafordultak saját asztaltársaságukhoz. A pincér visszahozta a hitelkártyát, a férfi aláfirkantotta a számlát, majd megvárta, hogy a felszolgáló távozzon. Sentenac az asszonyhoz fordult.

– Kérem, moderálja magát.

– Ne mondja meg nekem, hogy mit tegyek!

– Akarja esetleg a székházunkban folytatni?

– Letartóztat?

-Nem.

– Akkor én most szépen felállok és elmegyek.

-Nem javaslom – tette szelíden az asszony karjára a kezét Sentenac.

-Hogy merészeli? – sziszegte Véronique, ám a férfi leintette.

– Nem tartóztatom le. Annál nekem sokkal szélesebb jogköröm van, kedvesem, amit maga valójában nem akar megtapasztalni, igaz? Szóval jobb lesz, ha befejezi a hisztit, és rám figyel. Terrorizmusról van szó.

– Micsoda? – értetlenkedett a nő.

– Ez a pasas – bökött a fotóra az elhárító – nemzetközileg ismert terrorista. Több merénylet írható a számlájára. Embereket ölt már a Távol-Keleten, Görögországban és legutóbb Izraelben.

– Mi közöm hozzá?

– Most itt van Franciaországban. Egész pontosan Párizsban.

– Mi közöm hozzá? – ismételte nyomatékosan az asszony.

– A férje védi.

– Hogy micsoda?!

– A férje ügyfele a pasas.

– És ő tud erről?

– A férje? – Sentenac megrázta a fejét. – Nem. Ő azt hiszi, egy üzletemberrel van dolga, aki fegyvereket akar vásárolni Franciaországban.

– Akkor beszéljen Victorral! Talán ő is veszélyben van!

-A férje alighanem az üzleti diszkrécióra hivatkozva elzavarna. De legalábbis addig követelne tőlem mindenféle bizonyítékokat, amíg ez a szemétláda közben kereket oldana.

-És? Vele beszélje meg! Nekem semmi közöm Victor vállalkozásához. Mit akar tőlem?

Sentenac vállat vont, eltette a fotót, és továbbra is mosolyogva nézte az asszonyt.

– Azt akarom, hogy szerezze meg nekem a férjétől ennek az ügyfélnek a programját.

Véronique értetlenül nézett, aztán idegesen felnevetett.

-Rossz Jacquard-hoz fordult, Sentenac úr. Ez Victor területe. Én nem ismerem az ügyfeleit, nem ismerem az ügymenetét. Ha jobban belegondolok, az égvilágon semmit sem tudok a vállalatáról. Victor mániája a titoktartás. Nem beszél nekem az ügyeiről.

– Tudom én ezt, csak nem érdekel. Maga megszerzi nekem ezt az információt.

-Nem tudom megszerezni. Victor semmit sem mond az üzletről.

Benjamin Sentenac nyugodt arccal bólintott. A másik belső zsebébe nyúlt, és egy borítékot húzott elő. Néhány fényképet rázott belőle a kezébe, és az asszony elé dobta.

-Azért fogja megtenni, hogy ezek ne kerüljenek a férje asztalára.

Véronique felemelte a fotókat, és kifutott a vér az arcából. A képek egy férfival ábrázolták, amint egy szerényen berendezett szobában, az ágyon szeretkeznek. Mindketten meztelenek voltak, a nő lovagló ülésben helyezkedett el a férfin. A következő képen már más pozitúrában voltak, de ruhát ezen sem viseltek.

– Jézusom – suttogta az asszony.

– Nem kenyerem az ilyesmi – mondta a férfi különösebb bűnbánat nélkül. A hangjából egyértelmű volt, hogy egy pillanatra sem bánja a zsarolást, sőt élvezi a helyzetet.

– Hol szerezte ezeket? – suttogta a nő, és lopva körbepillantott, de senki sem figyelt rájuk.

– Egy munkatársam készítette a szemközti házból – jelentette ki az elhárító, majd az egyik fényképet kedvtelve mustrálni kezdte. – Elég kellemesen töltötte ott az időt, Véronique. Ahogy elnézem, jól érezte magát.

A nő kirántotta a kezéből a képet, és a többivel együtt a táskájába seperte.

– Rohadjon meg! – nyögte.

– Szidjon csak nyugodtan – vigyorgott cinikusan a férfi. – Többek között azért fizetnek, hogy ezt is elviseljem. – Sentenac váratlanul halálosan komolyra váltott, előrehajolt, és metsző hangon folytatta: – Eddig tartott, kislány. Hagytam, hogy kihisztizze magát. Most viszont teszi, amit mondok, vagy kicsinálom! Pontosan tudom, hogy maga nem áll meg a saját lábán. Az elmúlt években egy csomó mindenbe belekezdett, de semmit sem csinált végig. Mindent a férje intézett, ő tartja el magát. És mostanában elég szar a házasságuk. Ha Victor a kezébe kapja ezeket a képeket, könnyen lehet, hogy él az alkalommal, és kiteszi a maga szűrét. Maga pedig, kedvesem, nem tud megélni egyedül. Életképtelen. Minden a férjére épül. Övé a lakás, ő fizeti a számlákat, övé a cég. Ha neki elege van, maga az utcán találja magát. És – folytatta Sentenac, hogy megadja a kegyelemdöfést – maga elveszti a fiát is. A férje tulajdonában van minden. Maga pedig félrekúrt. Sakk és matt. Nincs bíróság, ami magának ítélné a gyereket. De ha volna is, mi majd odahatunk, hogy máshogy döntsön a tisztelt bíró úr.

Véronique Jacquard émelygett. A poharak, az abrosz, a virágváza az asztal közepén – mind-mind táncolni látszottak.

Sentenac könyörtelenül folytatta.

-És vajon ki ez a férfi? Mert Victort bizonyára érdekelni fogja.

– Nem tudhatja meg!

– Dehogynem. Maga itt nem diktál, kedvesem – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon a férfi. – Teszi, amit mondok. Megszerzi ennek az ügyfélnek a programját, és átadja nekem.

Az elhárító egy kártyát csúsztatott át az asztalon, egy telefonszám volt csak rajta.

– A mobilom száma. Amint megvan, amit akarok, azonnal felhív. Bármikor, ha kell, hajnali háromkor. Lásson munkához!

Sentenac felállt.

– Ne! – nézett fel a nő. – Mi a garancia, hogy ha megteszem, nem fogja Victornak átadni a képeket?

-Ez az alku, Véronique. Kénytelen lesz megbízni bennem. Legfeljebb harminchat órája van. Most pedig munkára!

A férfi kiment az étteremből.

Véronique Jacquard fejbe kólintva ült a székén.

Aznap a második férfi hagyta faképnél ugyanabban az étteremben.

21

Victor Jacquard az étteremből egyenesen az irodájába hajtott, és közben forrt a méregtől. A vezetés jót tett neki, negyedóra alatt lehiggadt. Most egészen más dolga volt, és arra kellett koncentrálnia. A vállalkozását veszély fenyegette, másrészt pedig ott volt Chantal. Nem tudta mire vélni. Oly sok éven át barátok voltak, s most egyszeriben felfordulni látszott a világ.

Miért éppen most?

Agya minden erővel küzdött az érzés ellen, ám úgy vonzotta az asszony, akár a mágnes. Fogalma sem volt, hová vezet ez az egész. Nem akarta megszerezni, de nem tudta elengedni sem. Csak egy dologban volt biztos. Semmi sem lesz többé ugyanolyan.

Szinte meglepődött, amikor körülnézve a mélygarázsban találta magát. Egyszerűen nem emlékezett, hogy jutott idáig. A mobiltelefon hangja térítette magához, a készülék a bokszban ciripelt. Ránézett a kijelzőre, és látta, hogy a felesége hívja. Na nem, gondolta. Ezt most nem. Nincs ereje újra kezdeni Véronique-kal a vitát. Elnémította a telefont, amely egy ideig még rezgett, aztán elhallgatott. Victor kulcsra zárta az agyában azt a szobát, amelyben Véronique és a vele való konfliktus volt, és a kulcsot egy nagyon-nagyon mély zsebbe süllyesztette. Majd foglalkozik vele, ha megoldotta az előtte álló sürgetőbb problémákat.

Beszállt a liftbe. Ismét hallotta, hogy rezegni kezd a telefon a zsebében. Biztosan megint Véronique próbálkozik, gondolta, ám ezúttal Chantal neve villogott a képernyőn. Megnyomta a gombot.

– Szia!

-Mondjad!

– Nem ment haza a gyerek, igaz?

-Hogy jött volna haza? – csattant fel Chantal. – Fogva tartják!

– Tudom, tudom. Nyugi.

– Nem nyugszom meg! Miért kérdezel hülyeségeket? Nem erre van szükségem, Victor! Azt akartam hallani tőled, hogy megoldasz mindent, hogy ura vagy a helyzetnek!

A férfi közben, fülén a telefonnal, belépett az irodába. Margot asztala ismét üres volt. Jacquard a faliórára nézett, ami 14.42-t mutatott. Mély lélegzetet vett.

– Megoldok mindent, Chantal. Ura vagyok a helyzetnek.

– Ne viccelj most!

– Kitaláltam, hogy mit csináljunk.

– Mondd el!

– Telefonban nem. Találkozzunk!

– Mikor?

– Félóra múlva megfelel?

-Hol?

– A pláza parkolóházában, ahol fél éve teáztunk.

– Emlékszem.

– Maradj a kocsiban. Megtalállak. A „B” szinten parkolj le, odamegyek hozzád.

– Rendben.

-Akkor indulj! Én is összeszedem, amit vinni akarok, és már megyek is.

– Várj még!

A férfi csodálkozva hallgatott.

– Victor?

– Igen?

– Te is. ezt. érzed?

– Nem tudom. Valamit igen.

– Én ezt nem akarom – szakadt ki az asszonyból.

– Én sem.

A nő mély sóhajt hallatott.

-Bassza meg! Ez mindig másokkal történik, érted? Nem velem, nem veled, hanem másokkal!

Jacquard megborzongott.

– Most koncentráljunk a srácra! „B” szint.

– Ott leszek.

A vonal megszakadt.

Victor letörölte homlokáról a jeges verejtéket. Furán érezte magát. Arca kipirult és égett, a gyomra összeszűkült, hasfala merev és kemény volt. A szíve pedig vadul dobogott. Középiskola óta nem érzett így.

Megrázta magát, a páncélszekrényhez lépett, és kinyitotta. A mappák közül kiválasztotta a „Klastrom” feliratút, beleolvasott, elégedetten bólintott, és egy ideig rendezgette a dokumentumokat. Kiment Margot irodájába, és bedobta a fénymásolóba az összes iratot. Egy perc alatt készen voltak a másolatok, azokat becsúsztatta a mappába, az eredetieket visszahajította a páncélszekrénybe, és rájuk csukta az ajtót.

– Szia!

Victor megpördült. Margot állt a küszöbön, esőkabátja a vállán lógott, kezében nagy bevásárlótáskát cipelt.

-Hol voltál? – kérdezte szárazon a férfi. – Azt mondtad, hogy korábban ebédelsz, és kimennél már tizenegykor. Nézd meg, hány óra van!

– Csak kiugrottam pár dolgot vásárolni.

– Nem ezért fizetlek.

A nő láthatóan meglepődött. Kék szeme ijedten megrebbent, keze zavartan megigazította az esőtől nedvesen a homlokába hulló tincset.

– Csak itt voltam lent a butikban, és.

– Margot, azért kapod a fizetésed, hogy itt legyél, felvedd a telefonokat és megfőzd a vendégeimnek a kávét...

-De eddig.

-Ne szakíts félbe! – kiáltotta Victor, a titkárnő pedig szeppenten elnémult, mivel észrevette az üres csészékkel teli tálcát az asztalon, melyek még a Houssakkal való megbeszélésről maradtak ott. A főnökének vendégei voltak, ő pedig nem volt itt.

– Elnézést.

– Mostanában, amikor bejövök, nem vagy itt. Nem fogom ezt már sokáig tűrni.

A titkárnő bocsánatkérőn bólintott.

– Elnézést kérek.

– Szedd össze magad!

Jacquard a fiókból elővette a Glockot és a két tartalék tárat. Kiugratta a fegyver agyában lévő harmadikat is, ellenőrizte, hogy mind tele van-e. A hónaljtok mellett döntött, az jobban illett a rajta lévő öltönyhöz. Gyorsan magára szíjazta a fegyvertokot, aztán felkapta rá a zakót, és a helyére csúsztatta a fegyvert és a tárakat is. Margot bejött a mosatlan csészékért.

– Kérsz egy kávét, Victor?

-Nem.

– Egy teát esetleg?

-Nincs rá időm.

Jacquard felkapta a mappát, melynek borítóján ott volt a „Klastrom” felirat Margot kézírásával. A nő futó pillantást vetett rá, miközben a férfi elviharzott mellette.

– Visszajössz még ma, Victor?

-Nem tudom.

Jacquard beszállt a liftbe, és lement a garázsba. A Volvo egy perc múlva már újra az utca forgalmában haladt a nem túl távoli üzletközpont felé.

Az eső miatt a szokásosnál is több autó kerülgette egymást a városban, de Jacquard-nak még így is mindössze húsz percébe telt, hogy megérkezzen a plázához. A „B” szint a negyediken volt, az ötemeletes parkolóházat felülről kezdték el szintenként besorolni. Nem véletlenül adta meg a „B” szintet Chantalnak: az „A” a tulajdonképpeni tető volt, nyílt tér, ahol a szakadó esőben most bizonyára senki sem parkolt, az alatta lévő „B”-n pedig rendszerint amúgy is alig várakoztak autók, mivel onnan túl sokat kellett menni az üzletekig.

Felhajtott a „B” szintre, és elindult befelé a tömzsi vasbeton oszlopok között. Hamarosan megpillantotta a jól ismert autót. Ahogy arrafelé tekerte az S80-as kormányát, a fényszóró végigsepert a várakozó metálkék Lagunán. A volán mögött ott ült az asszony.

Jacquard leparkolt a Renault mellett, leállította a motort, felkapta a szomszéd ülésen heverő dossziét, aztán átnézett a másik autóba.

Az üvegen keresztül találkozott a tekintetük.

Egyikük sem mozdult egy ideig.

Végül Victor kiszállt, becsukta az ajtót, és beült a Renault– ba az asszony mellé. Chantal a fejtámlának döntötte a tarkóját, és némán nézte a férfit. Jacquard érezte, hogy minden megváltozott, az asszony még soha nem nézett rá így. A kocsiban lassan kihunyt a belső világítás. A félhomályban Victor áthajolt a nőhöz, és lágyan megcsókolta. Hosszú, tapogatózó csók volt, találgatták, meddig mehetnek el, mérlegeltek, vajon tényleg annyira jó-e, mint amilyennek érzik. És persze tapintható volt a feszültség is, ahogy mindkettejük értelme kétségbeesetten küzdött az ellen, ami éppen megtörténik. Jacquard megsimogatta a kedves arcot, és a tarkónál lágyan belemélyesztette ujjait a nő hajába. Chantal a férfi combjára tette a kezét, és egyszerűen átadta magát az érzésnek.

Maguk sem tudták, hogyan ért véget a csók.

Egyszer csak kinyitották a szemüket, és alig harminc centiméterről nézték a másik arcát. Chantal elfordult, és mérgesen a kormányra csapott.

– A kurva életbe!

– Mi a baj?

-Jó volt! Ez a baj. Úgy reménykedtem, hogy elröhögjük, vagy rossz érzést kelt bennünk, vagy bármi, csak ezt ne! De nem. Ez volt az utolsó reményem, hogy tényleg maradhat minden úgy, ahogy eddig volt.

Victor kissé hátrébb húzódott, és vállat vont.

– Meg vagyok keveredve.

Chantal idegesen felnevetett.

– Azt sem tudom, képes lennék-e egyáltalán felállni innen.

A nő hosszan nézett a férfi szemébe, mielőtt halkan megszólalt: – Mi lesz most?

Victor pontosan tudta, mire gondol az asszony, de szándékosan félreértette a kérdést, hogy kirángassa végre magát ebből a furcsa, lebegő állapotból. A kezében tartott mappával rácsapott a térdére.

– Most az lesz, hogy kiszabadítjuk a fiadat.

Chantal Drovet megrázta a fejét. Úgy érezte magát, mintha egy csodaszép álomból kitépte volna a vekker bántóan rikácsoló csörgése. Egy pillanat alatt ismét a szürke, hideg valóságba csöppent: szakadó eső, gondok, és a legfőbb probléma: Henri. A nő ismét megrázta a fejét, és elhúzta a kezét Jacquard térdéről.

-Egy pillanat. – Az ajtózsebből elővett egy palack ásványvizet, és elgondolkodva kibámult az oldalablakon. Nem akart a férfira nézni, amíg össze nem szedte magát. Apró kortyokat ivott, mígnem végleg magához tért. Eltette a vizet. – Oké. Mit találtál ki?

– Itt ez a dosszié – emelte fel a férfi az ölében heverő mappát. – Ezt add oda nekik.

– Mi van benne?

-Pontosan az, amit akarnak. – Jacquard kibámult a szélvédőn, aztán úgy döntött, pár dolgot el kell mondania, hogy aztán Chantal meggyőzően adhassa tovább az információkat. – Egy Alain Houssak nevű férfit várok. Ő az az ügyfél, akit azok az alakok akarnak. Én úgy tudom, hogy a pasas fegyvereket akar vásárolni, nem pedig kábítószert, de ez lényegtelen. Úgysem nyugszanak, amíg meg nem kapják az illetőt.

Chantal felnézett a mappáról.

– Tönkre fogsz menni.

– Miért mennék?

-Ha ez kitudódik, nem fognak bízni benned az ügyfelek. Befellegzett a cégednek.

– Ez az én gondom.

Az asszony egy percig gondolkodott, aztán visszaadta a dossziét.

– Ezt nem várhatom el.

– Chantal, ha nálam a bal felső hatos fájna, én hallgatnék rád, és tökéletesen rád bíznám, hogy mit csinálsz. Kihúzod, betömöd, gyökérkezelsz, nekem mindegy.

– Ezt most nem értem.

– Ez az én területem. Játssz az én szabályaim szerint!

Chantal közelről nézte a férfi arcát, látta a reggeli borotválkozás után már serkenő borostát, a bőrén érezte forró leheletét, hallotta szapora lélegzését. Apró csókot nyomott Jacquard fülére.

– Megpróbálom.

Victor a műszerfalra tette a dossziét.

-Ezt add oda nekik. Fénymásolatok vannak benne. Mondd azt, hogy az irodámban másoltad le őket.

– De hogy kerültek hozzám?

-Lefeküdtél velem, hogy elaltasd az éberségemet, és amíg szeretkezés után leugrottam valami italért, te lemásoltad. Kint maradtak az íróasztalon, te pedig gyors voltál.

– Mi van benne?

– Az Houssak utazásával kapcsolatos tervek. Pontosan az, amit kértek.

Jacquard nem osztotta meg Chantallal a tényt, hogy a tervek egy korábbi állapotról szóltak, és azóta számos helyen megváltoztak a részletek – éppen ezért nem beszélt arról sem, hogy Houssak már meg is érkezett.

– Átadod a dossziét.

– Átadom.

– Azután lelépsz.

– Lelépek?

– Le. Mégpedig nagyon-nagyon gyorsan.

– De Henri?!

– Henrit bízd rám. Most pedig felhívod azt a nőt.

– Nuvolone felügyelőt?

– Őt, ha már ennyire ragaszkodsz hozzá, hogy felügyelő. Elmondod, hogy nálad van, amit akart, és kérsz tőle egy találkozót.

– Mikorra?

– Minél előbb. Egy óra múlva.

– És te?

-Követlek. Te nem fogsz látni, de tudd, ott leszek a közeledben. Átadod a mappát, és lelépsz.

– Rendben, Victor. Csináljuk!

Jacquard bólintott.

– Akkor hívd azt a számot!

– Most?

– Persze.

Chantal előhalászta a táskájából a mobiltelefont, és a cetlit is, amire még Jacquard másolta át az Alice Nuvolone-tól kapott számot. Beütötte a számokat, aztán a füléhez emelte a készüléket.

– Igen? – a hang távoli volt, és kissé torz.

– Chantal Drovet vagyok.

– Megszerezte?

-Meg.

Az asszony kissé eltartotta a fülétől a telefont, hogy Victor is hallhassa a beszélgetést.

– Remek. Adja át mielőbb!

Jacquard-ra rátört a déjà vu érzése. Tudta, hogy a vonal másik végén beszélő nőt ismeri. Azt a hangot már hallotta, de most képtelen volt személyhez kötni. Kétségbeesetten kutatott az emlékezetében.

– Adja vissza a fiamat!

– Előbb maga átadja az adatokat.

– Nem! – mondta ellentmondást nem tűrően Chantal, és nem törődött azzal, hogy a másik ülésen Victor hevesen rázza a fejét, és jelzi, hogy ne feszítse a húrt. – Előbb adjon garanciát, hogy a fiamat elengedi.

– Maga itt nem diktál – mondta szárazon Nuvolone. – Ha nem teszi, amit mondok, a fiút már csak a tárgyaláson látja viszont. Tudja, ahol majd kap hat-nyolc évet.

Chantal megremegett.

– Jól van – mondta kisvártatva.

– Milyen anyagot szerzett?

-Egy dossziét. A tervekkel.

– Jacquard nem tudja?

-Maga mondta, hogy ne tudja meg – a nő átnézett a mellette ülő férfira. – Hát nem is tudja.

– Remek. El kell hoznia a terveket hozzám.

– Rendben. Egy óra múlva ott vagyok.

– Igyekezzen!

– Henrit mikor.? – kezdte Chantal, de a vonal megszakadt.

Lassan visszasüllyesztette a mobiltelefont a táskájába.

– Mennem kell – mondta színtelen hangon.

– Rendben. Jövök mögötted.

– Segítesz?

-Megoldok mindent – elhallgatott, és azon töprengett, mennyire lehet őszinte.

– Min gondolkodsz? – kérdezte Chantal.

– Hogy néz ki ez az Alice Nuvolone?

– Miért érdekes ez?

– Hogy megismerjem, amikor kijön a villából.

-Á. értem. – Az asszony elgondolkodott. – Olyan negyvenes lehet, de jól tartja magát. Csinos, karcsú. Pont olyan magas, mint én. Szőke a haja, a szeme kék. Jól öltözik. Nagyjából ennyi.

– Jó, egyelőre ez elég is – mondta a férfi, és közben végigpörgette az agyában azokat a nőket, akik megfelelhettek a személyleírásnak, hátha beugrik, kihez tartozik a hang, de nem járt szerencsével.

Chantal végigsimított a férfi karján.

– Induljak?

– Igen. Csak bátran!

Egy perc múlva a két autó, elöl a Renault, mögötte a Volvo, elindult lefelé a szerpentinen.

22

Victor nem túl szorosan követte Chantal Lagunáját. Több autót is maguk közé engedett, s csak akkor zárkózott fel ismét, ha az asszony már-már eltűnni látszott. Nem tudhatta, vajon nem áll-e megfigyelés alatt a nő, ezért nem akarta megkockáztatni, hogy esetleg őt is észrevegye egy figyelőautó. Amennyire tudta, szemmel tartotta maga előtt és mögött is a forgalmat, és úgy érezte, ha bárki is a Renault nyomába szegődött, azt már észrevette volna. De egyelőre semmi sem utalt arra, hogy bárki követné Chantalt.

Átvágtak a Concorde téren, és a folyó felé fordultak, majd a nő áthajtott a túlpartra. Hamarosan elmerültek a szűk utcák tengerében, s ennek Victor igencsak örült. Ha mégis a nyomukban járna valaki, úgy azt most minden bizonnyal kiszúrná.

Újabb húsz perc elteltével már a peremkerület kertvárosában hajtottak. Jacquard jó kétszáz méterre lemaradt a nő kék autója mögött, és egy-egy kanyarban hosszabb időre szem elől vesztette. Ennek ellenére nem mert közelebb gurulni hozzá, mert ezeken a gyér forgalmú utakon már feltűnt volna az avatott szemnek, mennyire együtt mozog a két jármű.

Megszólalt a férfi mobiltelefonja, a kijelzőn Chantal neve villódzott.

– Mi baj? – fogadta a hívást Victor.

– Itt vagy?

– Persze.

-Nem látlak.

-Kétszáz méterre vagyok mögötted. Ne aggódj, figyelek rád.

– Akkor sem látlak!

– Ha te látsz, más is láthat. Nyugalom.

– Félek.

– Tudom, Chantal. Megoldjuk.

– Jaj. úgy remeg a kezem, alig bírok váltani.

– Gondolj arra, hogy hamarosan túl leszel rajta.

– Igyekszem észben tartani.

– Jó. Most pedig figyelj!

– Igen?

– Ne menj be a villába!

– Ne? Ezt eddig nem mondtad.

– Mert nekem is most jutott eszembe.

– Miért ne menjek be?

– Jobb, ha kint maradsz. Ha bemész, azt tesznek veled is, amit akarnak.

– Hiszen megkapják. – kapcsolt végre az asszony. -Pontosan – bólintott önkéntelenül Jacquard, és ahogy belegondolt az új lehetőségbe, elszorult a torka. – Ha bemész és átadod a mappát, már nincs adu a kezedben.

Az asszony zihálva vette a levegőt.

– De hát Henri.

– Ha bemész, azzal talán Henrit is veszélybe sodrod.

– Akkor mit tegyek? Már itt is vagyunk!

Jacquard meghökkent.

– Melyik ház az?

– A ház nem látszik. Ez az a kőfal, amit befutott a vadszőlő. A férfi már látta is a kerítést. Majdnem három méter magas volt, és nagyon réginek látszott. A vadszőlő a tetejéig benőtte, a rőt és barna levelek színpompás kavalkádja még az esőfüggönyön át is gyönyörködtette a szemet. A Renault féklámpái felvillantak, és a kocsi kezdett jobbra húzódni.

– Ne állj meg! – kiáltotta a telefonba a férfi.

-De.

– Hajts tovább! – A féklámpák kialudtak, és az autó balra tért, vissza a sávjába. – Ez az! Menjünk egy háztömböt.

Victor gondolatai fénysebességgel kergették egymást. Odaért a magas kőfalba vágott fémkapu elé, a rácsokon átnézve csak a felhajtó látszott, a házat óriási fák takarták. A Volvo is gyorsított, és a következő sarkon jobbra fordult a Laguna után. A férfi beleszólt a telefonba.

-Eddig jól csináltad. Most pedig figyelj! Menj egy háztömböt, aztán kanyarodj vissza a villához! A kapunál állj meg, és hívd fel Nuvolone-t!

– És? Mit mondjak neki?

-Hogy ott vagy a kapu előtt, de nem vagy hajlandó bemenni. Nyilván hisztizni fog, de ne foglalkozz vele. Nálad van, amit akar, és ki fog érte jönni. – Elhaladtak egy benzinkút mellett, a szitáló esőben visszatükröződtek a fényei az aszfalton, a shopban emberek válogattak, és két kútfejnél is tankoló autó állt. – Mondd meg neki, hogy a benzinkútnál várod. Nézd, ott a parkoló, oda tolass majd be!

– Miért? – kérdezte Chantal, miközben elgurult a kút mellett, és a fejébe véste a részleteket.

– Mert ez nyilvános hely. Biztonsági kamerák vannak mindenütt.

-Ez nekem sosem jutott volna eszembe! Mi lesz, ha ő ezt nem tudja?

– Tudja – mondta magabiztosan a férfi, miközben befordult a benzinkúthoz vezető rámpára. – Aki ebben a műfajban utazik, az pontosan tudja ezeket a dolgokat. Ha itt találkozol vele, nem esik bajod, mert túl sok a tanú, és túl nagy az esély, hogy egy kamera felveszi a nőt. Ide hozd!

– Rendben. És te?

– Én itt maradok a kútnál, Chantal.

– Egyedül menjek vissza?

– Igen. Ha nem szállsz ki, és azt teszed, amit mondok, akkor nem eshet bajod.

– De itt leszel?

-Persze! Menj csak.

Victor átgurult a tankolófejek között, és megpillantott egy keskeny, meredeken felfelé kanyarodó utat, melynek torkolatában egy tábla állt, rajta keresztbe tett kés és villa jelezte, hogy az ösvényen étteremhez juthat az ember. Rákanyarodott az utacskára, amely alig ötven méterrel feljebb szűk U kanyarral visszakanyarodott, és a benzinkút felett lévő teraszra vezetett. A kis tér szélén hotdogsütő bódéja állt, a redőny le volt húzva, a padok között ázott leveleket kergetett az időközben feltámadó szél. Jacquard a meredély szélére, a parkoló oldalához kormányozta az S80-ast, és kipillantott az oldalablakon.

Jó tíz méterrel magasabban volt, mint a benzinkút, rálátott a koszos tetejére, és tisztán kivehető volt a parkoló, ahová Chantalnak kellett leparkolnia. Oldalra pillantva elégedetten látta, hogy a Volvo nem látszik lentről, jótékonyan takarják a bokrok, ám ő remekül láthat mindent a levelüket vesztett ágak között. Leállította a motort, és résnyire leengedte az ablakot, hogy elkerülje a párásodást. A kesztyűtartóból előhúzott egy kisméretű katonai látcsövet, és beállította a fókusztávolságot.

Már csak várnia kellett.

23

Benjamin Sentenac az órájára pillantott, és látta, hogy már délután ötre jár. Eltöprengett, vajon maradjon-e még, vagy inkább szedje a sátorfáját, és menjen haza? A felesége ma estére malacsültet ígért, mellé paradicsommal meg sajttal töltött padlizsánt. Ez eléggé csábító volt az ügynöknek ahhoz, hogy ne nagyon akarjon túlórázni. Amúgy is elégedett volt magával. A Véronique Jacquard-ral folytatott beszélgetést határozottan jól sikerültnek ítélte, de arra azért kicsi volt az esély, hogy a nő még aznap jelentkezzen – nem volt hát miért maradnia. Öt óra van, egy óra alatt hazaérhet, és Geneviève nyolcra ígérte a vacsorát. Addig nyugodtan megihat pár pohár bort, és pókerezhet egy keveset a neten. Vacsora után pedig elcsábítja a feleségét, határozta el. Már úgyis eltelt vagy két hét a legutóbbi alkalom óta, hát igazán ideje lesz egy kis hancúrozásnak. Mostanában már nem érezte annyira fickósnak magát, és sokszor meglepődött, mennyi idő telik el két szeretkezésük között. Igaz, tűnődött el a dolgon, Geneviève sem nagyon adja jelét mostanság, hogy több szexre volna igénye, mint amennyi jut.

De hát két hét. Igen. Ma ez lesz a program. Egy finom vacsora, kis bor – és némi romantika. Sentenac elmosolyodott, és kulcsra zárta a fiókját. Ezek a lehetőségek sokkal kellemesebb időtöltésnek tűntek számára, mint az, hogy itt üljön, és várja, hogy a frissen megzsarolt nő telefonáljon végre.

Feltápászkodott, kikapcsolta a számítógépet, és belebújt nyirkos esőkabátjába.

Kopogtattak.

– Igen! – szólt ki Sentenac, és néhány kézírásos jegyzetlapot dobott a táskájába.

-Benjamin? – dugta be a fejét Sylvie Grimoin, az elemzők fiatal tisztje. – Nem zavarlak?

– Szervusz, Sylvie – mosolygott barátságosan a vörös hajú, fiús alkatú lányra az elhárító. Kedvelte a nőt. A lányára, Marionra emlékeztette, akit két hónapja, hogy utoljára látott, mivel a lány ösztöndíjasként Amerikában tanult. – Miben segíthetek?

– Azt hiszem, ezúttal én segíthetek neked.

– Nocsak.

– De – nézett bizonytalanul a kabátban, táskával a kezében várakozó férfira a lány – ha alkalmatlan az időpont, holnap is ráér.

-Nem is tudom.

-Tulajdonképpen csak egy perc. – Sylvie beljebb lépett. – Mutatok valamit a gépeden.

– Most kapcsoltam ki – tárta szét a karját a férfi.

-Ó. akkor gyere velem, Benjamin! Úgyis útba esik az irodám. Csak egy perc!

– Jó – adta be a derekát a férfi. – Végül is nekem fontos a dolog, nem igaz?

– Szerintem is – értett egyet a lány, miközben kiléptek a folyosóra, és elindultak a lift felé. – Legalábbis te kértél előzménykutatást.

– Melyik ügyről van szó? Vagy három ügyben kértem tőletek anyagot.

– Várjunk csak – lapozott bele a lány a jegyzeteibe. – Ez a 323-4/2010-es kérelmed.

– És szerinted mond ez nekem valamit?

– Nem?

– Semmit. Kiről van szó?

– Abu Múszáról.

Benjamin Sentenac elhúzta a száját, miközben belépett a lány iratokkal és számítógépekkel telezsúfolt irodájába. Megint ez a Músza, gondolta. Ez a pasas még a végén elrontja a malacsültemet. Meg a hancúrt.

– Így már rémlik. Mi van vele?

-Ülj le, és ezt nézd! – fordította a monitort Sentenac felé a lány.

Sentenac az asztal sarkára telepedett.

– Mit kéne látnom?

-Rutinból lefuttattam az áldozatokat is, ahogy ilyenkor szoktuk. Tudod: esetleges kapcsolatok, korábbi találkozások, együtt végzett iskolák, a foglalások alapján szomszédos hotelszobák, kontaktok az Iwiwen, a Facebookon, Hi5-on, szóval a szokásos, azaz bármi, ami esetleg kapcsolatot teremt két, látszólag egymást nem ismerő ember között.

– Értem. És?

– Itt vannak a jakartai Músza-merénylet áldozatai.

Négy fotó jelent meg a képernyőn.

– Tudom. A diszkórobbantás.

– Úgy van.

– Volt köztük valami különös?

– Semmi. Hárman egyetemisták voltak. A végzős bulijukat tartották Jakartában, a fél csoportjuk elutazott, és pechükre bementek abba a diszkóba.

Sentenac szája egy másodpercre megfeszült. Marion jutott eszébe. Pontosan tudta, milyen könnyen előfordulhat manapság, hogy ilyesmi történjék fiatalokkal. Felneveled, óvod, szereted, iskoláztatod, aztán egy jöttment fanatikus kézigránátot dob a lába alá egy világvégi mulatóban, két perc alatt elvérzik – és ennyi volt.

-.mindhárman meghaltak – folytatta zavartalanul a lány. – Akárcsak a tanáruk.

– A tanáruk volt a negyedik áldozat? Ezt nem is tudtam.

– Igen. Egy bizonyos Giselle Brey. És ő az érdekes!

– Valóban? Miért?

-Először az ütött szöget a fejembe, hogy mit keres egy negyvenöt éves nő a diszkóban? Ezért alaposabban utánanéztem.

– Az, hogy a srácokat tanította és elkísérte őket a záróbulira, eléggé jó magyarázat, nem?

– Csakhogy ez nekem már csak menet közben derült ki.

– Aha. Mit találtál a nőről?

-Francia állampolgár, párizsi lakos, negyvenöt éves, négy éve özvegy, gyereke nincs, a fivére szintén itt lakik, a szülei pedig Le Havre-ban. Leszedtem róla mindent, és ahogy megnéztem a temetésén készült fényképeket, feltűnt valaki. Ismerős volt a fazon, ezért lefuttattam egy keresést, és lám, találatot jelzett a gép!

– Érthetőbben?

– A te másik előzménykutatási kérelmedben már láttam ezt a fickót: nézd csak!

A monitoron egy temetői fénykép jelent meg. Sok-sok feketébe és sötétkékbe öltözött ember. A fotó a nappal szemben készült, ettől furcsán elmosódottá váltak az arcok.

– Nem látok semmit.

– Őt itt! Nézd csak!

Benjamin Sentenac végre meglátta az alakot, és egy teljes másodpercébe került, míg az agya is felfogta azt, amit a szeme már egy ideje látott.

– A kurva életbe!

– Szerinted is?

– Persze! – jelentette ki a férfi. – Teljesen egyértelmű. Csak az összefüggést nem értem. Hogy került ez a pasas ide?

Sylvie előhúzott egy lapot, és az elhárító orra alá dugta.

– Ezt nézd. itt. a személyi adatokat.

Sentenac tudta, hogy ugrott a malacsült.

– Na? – nézett rá diadalmasan a lány.

– Ügyes vagy. – Tekintete a monitorra tapadt. – Tegyél meg nekem még valamit, Sylvie!

-Mit?

– Adok egy mobilszámot – Sentenac lefirkantotta a számot egy cédulára, és a lány elé tolta.

– A tulajdonos kell?

-Nem. Azt már pontosan tudom, hogy kié. Az kéne, hogy most hol van.

– Tehát cellainformáció. Megoldható.

– Remek! Kezdj hozzá!

– És te?

– Én? Amint készen vagy, telefonálnom kell!

*

Zemira a villa üvegezett erkélyajtaja előtt állt, és egy pohár üdítőt kortyolgatva nézte a fákról aláhulló esőcseppeket. Ideges volt. Amikor Chantal Drovet felhívta, hirtelen nem is hitte, hogy az asszony ilyen gyorsan megszerezte, amit akartak. Átverésre gyanakodott, de a nőből nem nézett ki ilyesféle trükköt. Első találkozásuk alatt felmérte, és gyengének ítélte.

Hiába önálló, hiába intézi saját maga az életét, hiába keres négyszer annyit, mint a férje – most olyan helyzetbe került, ami számára idegen. Elvesztette a lába alól a talajt. Az egyetlen fogódzó számára az a kéz, amelyet Zemira nyújt felé, és kalauzolja az ismeretlenben. Erre gyere, kedvesem, suttogja minden mondatával. Dr. Drovet pedig teszi, amit mondanak neki.

Zemira feszülten elmosolyodott, és elhessegette magától a trükk gondolatát. Nem. A doktornő nem képes önállóan ellenjátszmába kezdeni. Nem kereshette meg a hatóságokat sem, mert annál sokkal jobban félti a fiát. Meg különben is: abban a tudatban van, hogy a fiú éppen a hatóságnál van. Mérlegelve a lehetőségeket, Zemira egyre valószínűbbnek tartotta, hogy a nő valami úton-módon tényleg végrehajtotta a feladatot, vagyis megszerezte Abu Músza programját.

Mindegy, fordult el az ablaktól Zemira. Hamarosan úgyis megtudja.

Fiatalember lépett be a nappaliba.

– Mi az, Ben? – nézett rá fagyosan a nő.

– Gondoltam, iszom egy kávét – mutatott a termoszra a fiatalember.

– Mi van a sráccal?

-Alszik, mint a tej – dobott két kockacukrot egy üres csészébe a fiatal ügynök. – Te is kérsz?

– Nem. Most ittam. Mikor volt itt az orvos?

– Délben.

– Mikor jön újra?

-Kilenc körül. A délben beadott injekció úgy nyolc órán át hat. Azt mondta a doki, ha magához tért a srác, etessük meg, és igyon sokat, mert baj lesz. Kiszáradhat, veseelégtelenség léphet fel, vagy valami ilyesmi.

Zemira bólintott. Várható volt, hogy az orvos ilyen tanácsot fog adni. Miután Chantal Drovet-nak megmutatták a fiát a biztonsági kamera képén, folyamatosan altatták a fiút. Sokkal biztonságosabb és egyszerűbb megoldás volt, mint őrizni, és hallgatni az esetleges nyivákolását, vagy megakadályozni egy szökést.

Az asztalon heverő mobiltelefon zizegni kezdett. Ben a telefonért nyúlt, de a nő ráförmedt: – Hagyd békén!

– De én csak.

– Engem keresnek! Csak dr. Drovet ismeri ezt a számot. – Megnyomta a zöld gombot, és a füléhez emelte a telefont. – Tessék!

Halk női hang szólalt meg.

– Itt Chantal Drovet.

-Hamar jelentkezett, doktornő – mondta szárazon Zemira. Nagyon igyekezett, hogy a hangja ne tűnjön izgatottnak.

– Hogy van a fiam?

– Kiválóan. Bár eléggé unja magát.

– Beszélhetnék vele?

– Ugye most nem pusztán ezért hívott?

-Nem. Megszereztem, amit akart.

– Igen, ezt már említette egy jó órával ezelőtt. Hol van?

– A kapu előtt.

– Akkor nyitom.

– Nem megyek be.

Zemira meglepetten nézett Benre.

– Hogy mondta?

– Nem megyek be.

– Akkor mit keres itt?

– Átadom, amit akart, de a benzinkútnál.

– Miről beszél?

-Lejjebb, úgy háromszáz méterre van egy Total benzinkút. Ott várom.

– Jöjjön be!

-Nézze, felügyelőnő, nem bízom magában. Én most indítok, és elgurulok a benzinkútig. Ott várok úgy negyedórát. Ha nem jön, akkor megyek az ügyvédemhez, és óriási botrányt csinálok.

– A kurva életbe! Ne szórakozzon velem, maga.

Zemira elhallgatott, mert meghallotta a telefonban a búgást. Chantal Drovet letette.

Megnyomta az újrahívó gombot, és vérben forgó szemmel, nagy léptekkel átszelte a nappalit, ki a hallba, aztán le a lépcsőn a parkolóba. Ben ott loholt a nyomában.

– Tessék?! – hallatszott a telefonból dr. Drovet hangja.

– Azonnal jöjjön be! Nyitom a kaput.

– Már elindultam.

– Jöjjön vissza! Most!

-Nem – hangzott a meglepően határozott válasz. – A benzinkútnál várom. Tizenöt perce van.

A vonal ismét megszakadt. Zemira feltépte a C5-ös ajtaját, a telefont dühében az üléshez vágta, aztán megpördült.

– A rohadt ribanc! – sziszegte a mögötte álló Ben arcába.

– Mi történt?

-Trükközik a kurva. A benzinkútnál akarja odaadni a mappát.

– És?

– Nem érted? Át akarja venni a kezdeményezést.

-Ha jól látom – jegyezte meg némi elégtétellel a fiatalember –, sikerült is neki.

– Kapd be!

Zemira bevágta magát a kocsiba, és csikorgó kerekekkel -kilőtt.

*

Victor Jacquard tíz perce várakozott a parkolóban. Ellenőrizte a látcsövet, azután megnézte a fegyverét, hogy szükség esetén gyorsan elő tudja kapni.

A telefon csörgésére összerezzent.

-A francba – nyögte, és megmasszírozta a mellkasát. – Egyszer infarktust kapok ettől a szartól.

A képernyőn a „rejtett szám” felirat látszott. Nem akarta felvenni, de a hívó kitartóan csöngetett. Kinyomta, de pillanatokkal később újra jött a hívás.

-Kopj már le! – morogta, és ismét kinyomta a telefont. Nem akarta teljesen kikapcsolni, mert Chantal jelentkezését várta.

A rejtett szám harmadszor is megrezgette a telefont.

Jacquard felsóhajtott, és fogadta a hívást.

– Igen?

– Jó estét! – Kellemes, kissé rekedt férfihang szólt bele. – Victor Jacquard-ral szeretnék beszélni.

– Ki keresi?

– Ön az?

– Ki keresi?

– A nevem Benjamin Sentenac.

– Ismernem kéne önt?

– Ó, nem! – nevetett fel a hívó. – Nem, ha ismerne, az már régen baj volna.

– Nézze, uram, most nem igazán alkalmas.

– Mi olyan fontos, Jacquard úr? – kérdezte Sentenac derűsen. – A tankolással csak ráér, nem?

Victor közben feszülten figyelt, hogy nem jelzi-e csipogás az újabb bejövő hívást, s végig kifelé bámult, mereven összpontosítva a parkolóra. Most azonban elsápadt, és döbbenten meredt a telefonra.

– Hogy mondta?

-Hogy a tankolás csak ráér egy telefonálás erejéig, nem? Hot dogot úgysem fog kapni. Azt a bódét nyár végén bezárták.

Jacquard elengedte a kormányt, a telefont átvette a baljába, jobbal pedig előhúzta a Glockot. Körülnézett, de nem látott senkit.

– Ki maga? – kérdezte, nyugalmat erőltetve magára.

– Sentenac különleges ügynök.

– Maga zsaru?

-Nem egészen. DCRI.

Jacquard elfintorodott, és továbbra is igyekezett minden irányba figyelni. Alant a parkolóba begördült Chantal Renault Lagunája. A kocsi lámpái kialudtak. Jacquard kezdett kifutni az időből.

– Mit akar tőlem a hírszerzés?

– Beszélnünk kell.

– Személyesen, ha jól sejtem.

– Jól sejti.

– Mikor?

– Ha lehet, most.

– Nem lehet. Maga hol van?

– Jelenleg az irodámban.

– Nézze, most nem alkalmas. El vagyok foglalva.

– Akkor én megyek oda.

– Hová?

– Ahol maga van. A Total-kút feletti hot dog árus standjához.

Jacquard most már pontosan tudta, hogy a telefonja jelét mérte be a DCRI, de nem kapcsolhatta ki a készüléket.

– Mit akar?

-Magával beszélni. És átkozottul sürgősen.

– Sentenac ügynök.

A kanyarban fényszóró villant, és egy zöld Citroën C5 kanyarodott be a benzinkúthoz.

– Most mennem kell – mondta Victor.

– Ne tegye le, mert azonnal odamegyek.

A C5-ös túlment a tankolófejeken, megállt, felvillant a tolatólámpa, és a kocsi nagy lendülettel befarolt a Laguna mellé.

– Mennem kell!

– Akkor legyen egy óra múlva a St-Lazare pályaudvaron. A kávézónál.

A C5 ajtaja kinyílt.

-Rendben! – sziszegte Jacquard, kinyomta a telefont, és felkapta a látcsövet. A rendszám tisztán látszott, gyorsan felfirkantotta egy cédulára. A telefon ismét csöngeni kezdett, mire a férfi dühösen felkapta. Chantal neve volt a kijelzőn. Fogadta a hívást.

-Mondjad, Chantal!

A nő nem szólt bele. Jacquard-nak tíz másodpercébe tellett, míg megértette, mi történik. Szélesen elmosolyodott.

– Okos! – dünnyögte.

A férfi a fülén tartotta a telefont.

Esőkabátos nő szállt ki a Citroën vezetőüléséből, köpenye kapucniját a fejébe húzta. Nem sok látszott belőle, de a mozgása ismerősnek tűnt. Odalépett a Lagunához, amelynek leereszkedett a jobb első ablaka.

-Ezt mégis hogy képzeli? – hallatszott a telefonból a köpenyes nő hangja. A távolság miatt rosszul lehetett hallani. – Kedvem lenne megtépni magát!

– Próbálja meg – mondta kihívóan Chantal.

-Ne kísértsen! Hol az anyag?

– Itt. Ebben a dossziéban.

– Adja ide!

– Hogy kapom vissza a fiamat?

-Átnézem a dossziét, és ha jó, pár órán belül hivatalosan szabadlábra helyezzük a fiút.

Ki ne mondd, hogy tudod, hogy nem zsaru!, szuggerálta ötven méterről Victor. Ki ne mondd! Nem tudhatja meg.

De szerencsére Chantal nem esett ki a szerepből.

– Nem hiszek magának.

– Nem tehet mást.

– Ha nem adja vissza most azonnal a fiamat.

-Elég volt! – Zemira hátralépett, és kinyitotta a Citroën ajtaját. – Megmondtam magának, nekem így is jó. Az is eredmény, hogy a fiát elkaptam. Ha nem kell az alku, hát nem kell. Viszlát!

– Ne! – kiáltotta Chantal.

Victor látta, hogy a Renault lehúzott ablakában egy kéz jelenik meg a dossziéval. Az esőkabátos nő dühösen elkapta a mappát, és behajította a C5-ösbe.

– Miért kellett ez a sok felesleges duma, dr. Drovet?

– Csak, hogy.

– Mindegy. Átolvasom, aztán elengedjük a fiát. – Zemira beült a kocsijába, de nyitva hagyta az ajtót. Belelapozott a mappába, azután felnézett: – Hogy szerezte meg?

– Megoldottam – mondta dacosan Chantal.

– Na, de mégis hogyan?

– Lefeküdtem a pasassal.

Zemira láthatóan meglepődött.

– Jacquard-ral?

– Vele.

Az esőköpenyes alak beharapta a szája szélét.

– És ezzel rá tudta venni, hogy átadja az anyagot?

-Nem. Bementem az irodájába, és felajánlkoztam. Amikor végeztünk, lement a hallba valami üdítőért. A dosszié ott hevert az asztalon, hát gyorsan lefénymásoltam.

Zemira hitetlenkedve rázta a fejét.

– Tehát ő nem is tudja?

-Nem. Visszaraktam mindent a helyére, és eljöttem. Akar még tudni valamit?

– Ugye nem kell felhívnom a figyelmét arra, hogy Jacquard továbbra sem tudhat meg semmit?

Chantal szomorúan nézett a másik asszonyra.

-Victor a legjobb barátom. Ha elmondanám neki, mit tettem, sosem látnám többé.

Zemira dühösen legyintett.

-Most pedig húzzon haza, és várja a fiát valami finom vacsorával!

A nő becsapta az ajtót, és elhajtott.

Victor várt, míg a Citroën eltűnt a fák mögött. Ugyanarra távozott, amerről jött, és a férfinak nem volt kétsége, hogy visszamegy a villába.

-Hallottad? – jutott el hozzá Chantal hangja a telefonon keresztül.

– Minden szót – mondta a férfi. – És láttalak is.

– Mi lesz most?

– Menj haza, és várd, hogy hívjalak.

– Nem tudok valamit segíteni?

– Már segítettél. Most tedd, amit mondtam. Kérlek!

A Renault lámpái felvillantak, és az autó kihajtott a benzinkút parkolójából. Victor maga mellé tette a telefont. Akkor irány a villa, döntötte el, és indított.

A telefon azonban ismét megszólalt.

– Igen?

– Ugye nem felejtett el? – hallotta Sentenac sima hangját.

– A francba magával! Nem érti, hogy dolgom van?

– Terrorizmus.

– Tessék?

– Mondom, terrorizmusról van szó. Beszélnünk kell!

-Holnap! Jó?

-Nem jó. Most. St-Lazare. Ötvenöt perc múlva. Ha nem jön, én megyek maga után.

– Ne vicceljen már velem! Azt sem tudja, hol.

– Még mindig ott áll a parkolóban.

– Bassza meg!

-Nyugalom. Induljon! Most!

A vonal megszakadt, Jacquard mélyet sóhajtott.

Felborultak a tervei. Ha most a villához hajt, jó esély van rá, hogy a DCRI egy órán belül a nyomában lesz. Nyilvánvaló volt, hogy vagy a kocsijára tettek GPS-nyomkövetőt, vagy a telefonja cellainformációját látják. Nem tehetett ellene semmit, a kocsira és a mobilra is szüksége volt, nem szabadulhatott meg tőlük. Ahhoz azonban, amire készült, semmi szükség a hírszerzés asszisztálására. Nem vezethette őket a villához.

Végiggondolta a dolgot.

A villa és Nuvolone ott lesz még egy ideig. Legalábbis remélte. Most Sentenackal kell találkoznia, nincs mese: a férfi nem tágít, és egy óra múlva elkezdi keresni. Ha meglátja, hogy nem a St-Lazare felé mozog a jel, már előbb is. A villánál viszont nem tud egy óra alatt végezni. Tehát ha most odamegy, odamegy Sentenac is.

Előbb a St-Lazare! A francba!

Eltette a Glockot, és rálépett a gázra.

Benjamin Sentenac háromnegyed hatkor lépett be a St– Lazare pályaudvar oldalában kialakított kis kávéházba. Ebben a napszakban nem sokan jártak itt, vacsoraidő közeledett, az emberek ilyenkor vagy hazasiettek, vagy valami étterem után néztek inkább.

Az elhárítótiszt tejeskávét rendelt, ásványvizet, meg néhány hókiflit. A pincér a pultra tette a rendelést, a férfi fizetett, azután átlavírozott a tálcával a presszón, és a sarokban letelepedett. Jó hely, állapította meg elégedetten, miközben levetette a felöltőt, és elhelyezkedett a kényelmes, párnázott széken. Kiváló rálátása nyílt a helyiségre, a bejáratra, és az üvegezett kirakaton át a pályaudvar belső terére is. Mindenfelé gurulós bőröndöket cipelő emberek siettek, mások újságot lóbáltak, nők kisgyerekeket cibáltak maguk után – arcuk elkínzottnak tűnt az erőfeszítéstől. Ezek a mai nők puhányok, csóválta a fejét az ügynök. Az ő felesége négy gyereket nevelt fel, mellette tanítónőként dolgozott egy iskolában, és minden este meleg vacsora várta haza Benjamint. És Geneviève sosem panaszkodott. Csak tette a dolgát. Ezek a mai asszonyok meg jó dolgukban már nem tudják, mit csináljanak, és nehezükre esik már egy vagy két poronty istápolása is. Erről aztán eszébe jutott az esti malacsült, és felsóhajtott. Talán még odaér, ha gyorsan dűlőre jut Jacquard-ral.

A gondolatmenet közepén járt, amikor megakadt a szeme a közeledő férfin.

Victor Jacquard-t azonnal felismerte a számítógépen látott képekről. A biztonsági szakember nem nézett se jobbra, se balra, határozott, hosszú léptekkel haladt a kávézó felé, háromnegyedes kabátja csak úgy lobogott utána.

Kezdődik a menet, gondolta Sentenac, és kortyolt a kávéból.

Jacquard benyitott, és körbepásztázott a tekintete. Meglátta a sarokban magányosan ülő férfit, és azonnal megindult feléje.

– Maga az? – kérdezte nyersen az asztalhoz érve.

– Jacquard úr? – mosolygott szelíden az ügynök. – Kérem, üljön le!

– Mi ez az egész?

– Foglaljon helyet, kérem.

– Sietek.

– Csak nem beszélgethetünk állva, nem igaz? Nem vagyunk mi barbárok.

Jacquard lerántotta a kabátját, és dühödten leült.

– Van igazolványa is?

– Persze.

Victor alaposan megvizsgálta az orra alá dugott okmányt, de nem talált benne kivetnivalót.

– Rendben – morogta. – Mit akar tőlem?

-Nem inna egy csésze kávét? Vagy üdítőt? Meghívom.

– Ma rohadtul nincs időm ilyen udvarias hülyeségekre. Rohannom kell!

– Ez nem hülyeség, hanem szertartás – mosolygott továbbra is az ügynök.

Jacquard érezte, hogy felforr az agya. Itt üldögél egy kávézóban, miközben Chantal gyerekét kellene kiszabadítania. Ehelyett ez a furcsa alak kávézni akar vele. Rájött, hogy Sentenac nem fogja hagyni, hogy ő szabja meg a társalgás tempóját. Kénytelen alkalmazkodni, ha mielőbb szabadulni akar. Erőt vett magán, és odaintett a pincérnek: – Egy kávét, legyen szíves! – Visszafordult Sentenachoz. -

Oké, és most ki vele!

-Nos, valami olyat szeretnék mondani önnek, ami bizonyára érdekelni fogja.

– Kötve hiszem.

– Biztosíthatom, hogy hamarosan gyökeresen meg fog változni a véleménye.

– Valóban?

Megérkezett a kávé, s amint a pincér letette, Victor egy öteuróst dobott a nyugtát tartalmazó pohárkába. A mozdulat nem kerülte el az ügynök figyelmét.

– Hová siet ennyire?

– Dolgom van. Nos? Mit akar tőlem a DCRI?

– Először is köszönöm, hogy idefáradt.

-Nincs mit – jegyezte meg kimérten Jacquard. – Mi egyebet tehettem volna? Jól tudom, hogy ritkán keresi meg az embert a titkosszolgálat, de ha már megkeresik, nemigen van választása.

– Maga tapasztalt embernek tűnik.

-Nem kell a seggemet nyalnia, Sentenac. Jobban örülnék, ha elmondaná végre, mi a fenét akar tőlem. Ígérem, megadom magának, elmondom, megszerzem, átadom, vagy mit tudom én, mit akar, csak hadd mehessek már a dolgomra!

Sentenac kényelmesen kavargatta a tejeskávé maradékát.

– Hát, jó. egy ügyfeléről lenne szó.

Még ki sem mondta a nevet, Victor már tudta. Az nem lehet, hogy tizenhat órán belül a második ember akarja ugyanazt! Tegnap Chantalon keresztül Nuvolone, vagy hogy hívják, most meg az elhárítás. Közben Sentenac folytatta: -.aki hamarosan megérkezik Franciaországba. – Felnézett a kávéjából. – Vagy talán már itt is van.

Jacquard állta a pillantását.

– Kire gondol?

– Egy hókiflit? – nyújtotta a tányért az ügynök Victor felé. Kis híján az arcába vágta az egészet, de hirtelen mást gondolt, és elvigyorodott: játszani akarsz, Benjamin? Akkor játsszunk!

– Köszönöm – vett el egy süteményt. – Imádom a hókiflit. Nagyanyám mindig ezt sütött az ünnepekre.

– Az enyém is – bólintott az elhárító, és maga is elvett egyet. Gondosan lefújta róla a porcukor nagyját, aztán beleharapott. – Mennyei. szóval egy ügyfeléről lenne szó. Egy bizonyos Alain Houssak úrról.

Victor kényelmesen rágta a süteményt, és szenvtelenül nézte Sentenacot. Tudta, hogy nem lehet befeszíteni, valamennyi információt muszáj lesz adnia, ha gyorsan akar végezni.

– Igen?

– Ismeri Houssak urat?

– Személyesen nem.

– De az ügyfele?

– Az. Pontosabban az lesz.

– Mit akar a cégétől?

– Személyi védelmet a franciaországi tartózkodása idejére.

– Ez mit takar?

– Komplett szolgáltatást nyújtunk. Kap két kiválóan képzett fegyveres testőrt, egy páncélozott limuzint, és megszervezzük teljes itt-tartózkodása alatt a védelmét.

– Értem.

Csendben kortyolták a kávéjukat. Victor tűkön ült, és többször lopva a faliórára pillantott, de leplezte idegességét. Látta, hogy csak Sentenacot hozná helyzetbe, ha kimutatná, mennyire feszült.

– Miért érdekli az elhárítást Houssak úr?

Benjamin Sentenac ezúttal nem kertelt:

– Mert attól tartunk, valójában egy nemzetközileg ismert terrorista. Szerintünk a valódi neve Abu Músza.

– Nem nagyon hallottam róla a híradóban.

-Mert idáig jobbára a Közel-Keleten robbantgatott. Legutóbb egy rajra való izraeli katonát repített a levegőbe a tengerparton. Az al-Dzsazíra meg felvette az egészet.

– Erre emlékszem, láttam a híradóban. De most minek jönne ide?

– Na, pont ez az! Minek jön ide?

Jacquard megmasszírozta az orrnyergét.

– Bizonyítéka is van?

– Mi nem a rendőrség vagyunk.

– Vagyis nem kell bizonyíték, hogy alátámassza az állítását?

– Nem kell magának bizonyítanom, hogy igazam van. Van persze bizonyítékunk – Sentenac sajnálkozó arckifejezést öltött –, de az anyag, sajnos, szigorúan titkos. Nem oszthatom meg magával.

– Tehát higgyem el csak úgy?

– Igen.

Jacquard elvett még egy hókiflit, és sommázta az elhangzottakat:

– Maga mond valamit, én fenntartás nélkül higgyem el, és persze nyilván kövessem az ön utasításait? Erről van szó, jól értem?

– Maga roppant éleslátó, Jacquard úr! Nagyjából erről lenne szó, igen.

Victor felnevetett.

– Mit akar hát tőlem?

– Houssak programját.

– Lehetetlen.

– Már miért lenne lehetetlen?

– Mert nem adom oda.

– Miért?

-Az én üzletem a bizalomra épül. Gazdagokat védek, ha nem tudná.

-És?

– Ha kiderül, hogy csak úgy kiadtam egy művelet részleteit a hivatalos szerveknek, akkor egyszerűen lehúzhatom a rolót.

– Maga nem csak úgy kiadta, hanem segítette egy terrorista kézre kerítését.

-Mondja maga. Csakhogy az én potenciális ügyfeleim számára teljesen mindegy, hogy kinek és milyen okból adtam ki adatokat, mert nekik csak egyetlen lényeges momentum van ebben: hogy egyáltalán kiadtam.

– Ez Franciaország érdeke.

– Igen? Akkor nyilván tud szerezni nekem egy olyan iratot, amiben három sorban leírják, hogy ez valóban Franciaország érdeke, és alatta ott van a DCRI igazgatójának az aláírása, meg egy jókora pecsét is. De persze ha a belügyminiszter úr ír egy ilyen szabadkártyát, nekem az is megteszi – ezúttal Jacquard arca öltött sajnálkozó kifejezést. – Csak a biztonság kedvéért. Hogy az ügyvédemnek legyen valami a kezében, ha az ügyfeleim mégis elpártolnának tőlem az indiszkrécióm miatt, én meg kártérítésért perelem majd a kormányt.

Benjamin Sentenac töprengőn ingatta a fejét. Ki kell adnia egy újabb információmorzsát, hogy a beszélgetést tovább tudja lendíteni. A cigánytáborban készült fotók jutottak az eszébe.

– Sajnos erre a papírtologatásra nincs időnk.

– Mondja ezt egy bürokrata.

– Senki sem utálja annyira a papírt, mint éppen egy bürokrata.

– Na és miért nincs idő a papírtologatásra?

– Houssak már itt van.

-Hol?

– Párizsban. – Sentenac látott egy villanást a másik szemében, ezért gondolt egy merészet, és megkockáztatott egy blöfföt: – De ezt tudja, hiszen már járt is magánál.

– Ne vicceljen velem – legyintett Jacquard.

-Maga ne vicceljen velem! Jelentést kaptam róla, tehát ezzel aztán tényleg ne húzzuk az időt! Főleg hogy éppen maga siet, ha jól tudom. Én ugyanis ráérek.

Jacquard felemelte a kávéscsészét, de már üres volt. Idegesen visszatette az asztalra. A gesztus egyértelmű volt Sentenac számára: a férfi időt akart nyerni a kávéval. És vajon mire? Egy hazugságra, mi másra. Most kell ütni a vasat!

-Ne játsszon velem, Victor! Ugye szólíthatom Victornak?

-Nem.

-Hát jó. Akkor nem. Szóval ne játsszon velem. Nem ülnénk itt, ha nem tudnék egyet s mást... – aztán még hozzátette: – Victor.

Ezúttal Jacquard érezte úgy, hogy valamit megint el kell mondania az igazságból, ha még ma szabadulni akar. Az idő vészesen telt.

– Oké – bólintott. – Itt járt.

– Tehát nem tagadja?

– Ha nem tudná, hogy már itt van, most nem ülne itt. Houssak úr és a titkára ma járt nálam. De nekem nem tűntek terroristának.

– Hogy néztek ki?

– Ahogy az egyiptomiak általában. Két jól öltözött, barna bőrű úriember. Talán csak az tűnt fel, hogy eléggé hasonlítanak egymásra.

Sentenacnak megdobbant a szíve.

– Hol szálltak meg?

– Állj! – emelte fel a kezét Victor. – Ennyi. Nincs több információ.

– Franciaország érdeke.

– Franciaország elégedjen meg ennyivel. Az én cégemnek is van érdeke.

– Nincs, ha támogatj a a terrorizmust.

– Amit az ön szavain kívül semmi sem támaszt alá!

– Maga nem segít az elhárításnak. Ez elég lesz, ha megszellőztetjük bizonyos helyeken. Adóvizsgálatok, munkavédelmi ellenőrzések, kellemetlenségek a kamarában, sajtóvisszhang – sorolta cinikusan Sentenac. – Ugye érti?

– Kellemetlenségek? Ó, hát azt én is tudok okozni bőven – replikázott Jacquard. – Hiszen én segítenék, csak éppen ön nem adott nekem még egy pecsétes papírt sem. Ez pedig csak akkor lehetséges, ha külön utakon jár. Vagy nem? Parlamenti vizsgálatok, ügyészségi nyomozás, sajtóvisszhang. Ugye érti?

A két férfi farkasszemet nézett.

Sentenac a sokévnyi kihallgatási tapasztalattal a háta mögött megérezte, hogy ma ennyi tellett ettől az embertől. Nem fog többet mondani, és reggelre már ezt is megbánja. Más módon kell megszereznie az információt. Döntésre jutott.

A belső zsebébe nyúlt, és egy borítékot vett elő.

Fényképeket csúsztatott belőle az asztalra, de egyelőre lefordítva hagyta őket.

– Ez meg mi? – kérdezte gyanakodva Victor.

– Pár fotó, ami érdekelni fogj a.

-Kétlem. – Az órájára nézett. – Nézze, Sentenac ügynök, mennem kell. Nagyon fontos dolgom van.

– Látta már ezt? – tolt elé egy fényképet az elhárító.

– Mi ez?

– Egy diszkó.

– Mit érdekel engem egy diszkó?

– Ez egy jakartai diszkó.

Jacquard homlokráncolva felemelte a fényképet.

– Mit akar tőlem? – kérdezte hidegen.

– Felismeri?

– Persze hogy felismerem. Láttam a híradóban.

– Meg járt is ott, nem?

– Igen. Jártam ott a tűzeset után.

-Ez viszont – nyújtott át egy újabb képet Sentenac – soha nem volt benne a híradóban.

Victor a kezébe vette és alaposan megnézte a fényképet. A felrobbantott diszkó belsejét mutatta, a padlón véres, repeszek szaggatta holttestek hevertek. Sentenac mutogatni kezdett: – A kék farmert és fehér blúzt viselő.

-Tudom! – csattant fel Jacquard, és kézbe vette az elébe csúsztatott harmadik fényképet is. Ez egy halott asszonyt ábrázolt, aki kék farmert és fehér blúzt viselt. A ruhák véresek voltak, a nő a hátán feküdt, tágra nyílt szeme a semmibe meredt. A torkán tépett szélű sebhely éktelenkedett, és a homlokán is jókora sérülés látszott. A vér már alvadóban volt, de az látszott, hogy többliternyi folyt szét a földön a hulla körül.

– Nekem azt mondták, tűz volt – mondta értetlenül Victor.

– Sajnálom, hogy erre kényszerültem – felelte Sentenac.

– Lófaszt sajnálja!

– Reméltem, hogy erre nem kerül sor.

– Nem értem az egészet – dobta vissza a fényképeket a biztonsági szakember. – Mit akar a nővérem holttestével?

– Nem hiszem, hogy elmondták akkoriban önnek a részleteket.

– Annyit mondott a külügy, hogy Giselle többedmagával meghalt egy diszkóban, ahol pánik tört ki egy tűzeset miatt, amit egy részeg szakács okozott.

– Ez végül is igaz.

– Valóban? Akkor mik ezek a sebek?

– Az az igaz, hogy pánik volt abban a diszkóban. – Sentenac ivott egy korty vizet, és elvett egy újabb hókiflit. – Volt pánik, hogyne lett volna... Miután négy gránátot dobtak a táncolók közé.

– Gránátot?!

– Igen.

– De a tűzeset? Az nem volt igaz?

-Nem kifejezetten. A külügy nem akarta nagydobra verni, hogy mi történt, mert elriasztotta volna az üzletembereket Indonéziától, márpedig éppen akkoriban írt alá velük az unió egy szerződést. Az indonéz kormánynak ezért szintén nem volt érdeke, hogy kikürtölje az igazat. Ráadásul a terroristák mindig is sajtónyilvánosságot akartak. Számokban mérhető, hogy ha ezt nem kapják meg, csökken a tevékenységük intenzitása. Így aztán, mivel a holtaknak már mindegy volt, az a döntés született, hogy nem kerül nyilvánosságra a robbantás ténye, csak a pánik, meg az, hogy tűz volt. Az áldozatokat elhamvasztották, így nem maradt nyom.

Victor hüledezve nézte a vele szemben ülő férfit.

– Tényleg csak egy urnányi hamut kapunk majd. A külügy azt állította, a holttestet az állapota miatt hamvasztották el. Engem ez nem zavart, hiszen Giselle amúgy is hamvasztásos temetést szeretett volna.

– Sajnálom, Jacquard úr. A halottakon már amúgy sem segített volna, ha a kormány elmondja az igazat.

Jacquard a fejét rázta.

-Képtelenség, amit mond! Micsoda cinizmus eltitkolni egy ilyen merényletet!

– Államérdek volt.

– Mi történt a nővéremmel? – kérdezte nyomatékosan Jacquard.

-Elkísérte a diákjait a végzős bulijukra. A karzatról négy repeszgránátot dobtak közéjük. Sok halott volt, köztük a maga nővére és három diákja.

– Legalább megpróbálták elkapni a tettest, ha már ilyen titkolózásba kezdtek?

– Most is azon dolgozunk.

– Tehát nem.

-Nem, még nem sikerült elfogni.

– És miért nem? – kérdezte ingerülten Victor.

– Mert mindenféle akadályokba ütközünk.

– Miféle akadályokba?

– Ó, hát az sokféle van egy nyomozás során – legyintett Sentenac, és megint kiválasztott egy süteményt. – Van például, aki nem akar segíteni a felderítésben! Gondolná?

– Kicsoda?

-Ön.

Jacquard némán meredt a férfira. Csak nagy sokára szólalt meg:

– Houssak?

Sentenac közel érezte magát a győzelemhez.

-Lényegében igen. Abu Músza az, aki szerintünk Alain Houssak néven lépett be az országba. Ő robbantott Jakartában. Egyszóval ő ölte meg a maga nővérét. Ironikus, nem gondolja?

– És erre mi a bizonyítéka?

– Ha maga nem segít, akkor csak közvetett bizonyítékok vannak.

– Hogyan segíthetnék?

Bingó!, gondolta az ügynök. Újabb fényképeket vett elő, és áttolta őket az asztalon.

– Például azonosíthatná Abu Múszát.

Jacquard felemelte az első fényképet. Egy kismotoros figurát ábrázolt, de a bukósisak túl sokat takart az arcából. A következő felvételen a férfi már sisak nélkül, békésen várakozott a diszkó előtt sorban álló fiatalok között. A harmadikon éppen a biztonsági ember engedte át a bejáraton. Victor alaposan szemügyre vette az alak vonásait.

– Nos? Felismeri?

Jacquard felsóhajtott, és beharapta a szája szélét.

– Felismeri, Jacquard úr? Ez Houssak?

– Miért? Ez itt Abu Músza?

– Ez az a férfi, aki gránátokat robbantott a diszkóban.

– De ez biztosan Músza?

– Azt hisszük, hogy igen. Mi Múszaként azonosítottuk.

– Tehát ő Abu Músza.

– Igen. De ő Alain Houssak is?

Jacquard visszaadta a fényképeket.

– Soha életemben nem láttam ezt az embert.

Benjamin Sentenac arca egy pillanatra megnyúlt.

– Nem?

– Nem. Ez nem Houssak.

– Biztos benne?

– Teljesen.

-Hát, ez. meglep.

– Sajnálom. – Jacquard felállt, és magára kanyarította a felöltőjét. – Ha nincs más, akkor mennék. Tényleg nagyon fontos dolgom van.

Sentenac némi zavarral bólintott.

-Persze. Menjen csak. Itt a névjegyem. De talán majd én is felhívom, ha még lesz kérdésem.

– Ha gondolja. Viszlát!

Victor sietve elhagyta a presszót. Sentenac annyira meglepett volt, hogy nem jutott eszébe visszatartani.

Houssak nem Músza?!

*

Zemira a villa dolgozószobájában ült, és egy csésze teát kortyolgatott. Előtte a „Klastrom” feliratú dosszié, a benne lévő iratok szerteszét hevertek az asztalon. A nő már kétszer átolvasta az egészet, és elégedett volt az anyaggal. Megtalált benne mindent, amire szükségük volt, sőt egy nappal korábban még látatlanban kiegyezett volna a mára rendelkezésükre álló anyag felével is.

Nyílt az ajtó, és belépett Ben. Zemira felnézett.

– Na?

-Felébredt.

– Milyen állapotban van?

– Kóvályog. Kábának érzi magát, és hányingere van.

– A doki szerint ez normális reakció.

– Tudom. Adtam neki egy kancsó vizet, azt mondta, szomjas.

– Az jó – bólintott az asszony, és töltött magának még teát. – Az orvos tartott tőle, hogy kiszárad. Azt mondta, ha nem iszik eleget, amikor felébred, infúzióra lesz szükség.

Ben az asztalhoz ment, leült, és a másik termoszból kávét öntött magának egy bögrébe. Kinyitotta a notebookot, és rákattintott a kameraképekre. A kijelzőn megjelent a szoba. A fiú az ágy szélén ült, fejét a tenyerébe támasztotta.

– Azt mondta, fáj a feje – jegyezte meg az ügynök.

– A kiszáradás egyik tünete.

-Nézd csak! – mutatott a kancsóra a férfi. – Legalább a felét már megitta. Azért adtam neki két aszpirint is.

– Lassan enni is adhatsz neki.

– Hadd ébredezzen még!

– Jó, adjunk neki pár percet.

– Megint leszedáljuk?

– Nem – rázta a fejét Zemira. – Térjen csak magához. Ha az anyag megfelel Rubennek is, akkor két órán belül eltűnünk innen, és nyoma se marad az ittlétünknek.

– És a srác?

– Kitesszük a külvárosban. Amíg sétálgat, időt nyerünk.

– Értem. – Ben ivott egy korty kávét. – Láttad az iratait?

– Persze. Miért?

– Csak mert a fiúnak Raffard a családneve. Dr. Drovet pedig a férje nevét viseli.

– Ja, értem, mire célzol! A fiú az előző házasságából van.

– Jó estét! – lépett be Ruben.

Ben felpattant, Zemira azonban a helyén maradt, lábát keresztbe vetve kényelmesen ült a kanapén, és a teáját kavargatta.

-Mi újság? – huppant le a szikár alak az egyik fotelba, és kávét töltött magának.

Az asszony a fiatal ügynökre nézett.

-Menj, etesd meg a fiút! – Az órájára pillantott. – Fél kilenc. A doki úgy félóra múlva itt lesz. Vizsgáltasd meg vele a foglyot, aztán meglátjuk.

-Máris.

Ruben kedvtelve iszogatta a forró kávét, és a távozó fiatalember után bámult.

– Továbbra sem tartod alkalmasnak terepmunkára?

– Nem változott a véleményem.

– Az emberek változhatnak – jelentette ki halkan Ruben.

– Az emberek sosem változnak.

– Ez személyes tapasztalatod?

– Mi más?

– Beszéltem a minap az apjával.

– A tábornokkal?

– Ő is beszélt a fiúval.

-És most hatódjak meg? – Zemira gúnyosan elhúzta a száját. – Szerintem nem az óvodában dolgozunk, hogy ha rossz fát tesz a gyerek a tűzre, akkor majd apu a lelkére beszél.

– Esetleg a jövőben, ha úgy alakul, és megint vele dolgozol...

-Nem! – emelte fel fenyegetően az ujját az asszony. – Én nem dolgozom vele többet. És mással sem.

– Ezt még megbeszéljük.

– Már megmondtam neked, kiszállok. – Az asztalon heverő iratokra mutatott: – Ezeket szerezte meg dr. Drovet. Nézd át, ha megfelel, akkor elpakolunk, és én végeztem egy életre.

Ruben nem szólt, csak elmosolyodott, és maga elé húzta a szerteszét heverő iratokat. Egyenként emelte fel a lapokat, és beléjük olvasott. Tíz perc után letette a mappát, és keresztbe vetette a lábát.

– Ennyi?

-Nem elég?

-De. – ingatta a fejét töprengve a férfi. – De. Talán még sok is. Itt van minden.

– Szerintem is. Músza három nap múlva érkezik.

– És a Crillonban foglaltak neki szobát.

– Valóban.

-A cég Mercedese szállítja, és ez a két testőr. – belepillantott a legfelső iratba: – Roblin és Tholance. Á, igen. Szóval ők biztosítják a pasas útját.

– Így van. És ha megnézed azt a két lapot, ott a részletes program is. Útvonal, éttermi foglalások, tárgyalási időpontok az üzleti partnerekkel. Szóval minden.

Ben nézett be a nappaliba.

– Mi van? – szólt oda ingerülten a nő.

– Megjött az orvos.

– Akkor intézd el egyedül!

A fiatalember szó nélkül kiment.

Ruben lassan becsukta a dossziét, és visszatette az asztalra. Ujjait egymásnak támasztotta, és az asszonyra nézett.

– Hogy szerezte meg a nő az anyagot?

Zemira arca megfeszült.

– Lefeküdt vele.

– És ezt elmondta?

-Rákérdeztem. Túl teljesnek látszott az anyag. Azt mondta, lefeküdtek, aztán amikor leugrott valami üdítőért, gyorsan lefénymásolta a mappát.

– Hol találta meg?

– Az asztalon volt.

– Elképzelhető, hogy csak így kint felejtette?

-Ez nekem is furcsa – fonta karba a kezét Zemira. – A mániája a biztonság. Soha semmit sem hagy elzáratlanul.

– Hazudna a nő?

-Nem hiszem. Képtelen rá.

A férfi továbbra is némi kajánsággal nézte az asszonyt.

– Mit gondolsz erről?

– Miről?

– Hogy keféltek.

Zemira megvonta a vállát.

– Főleg, hogy felesleges volt.

Az asszony lassan felemelte a fejét.

– Hogy mondtad?

-Azt, hogy teljesen felesleges volt. – Ruben töltött magának még egy kis kávét, csak hogy az időhúzással tovább forgassa a tőrt a nőben.

– Ki vele!

– Músza és az unokatestvére, Abdulati már itt van Párizsban.

– Ez biztos?

– Biztos.

– Mióta tudod?

– Úgy fél órája. Egy találkozóról jövök. A két fickó már két napja belépett Franciaországba. Toulon mellett értek partot, megöltek pár halászt, akik becsempészték őket, bár ez még nem biztos, egyelőre csak roncsdarabokat találtak a hajóból. Aztán, egyelőre a fene se tudja, hogyan, de egy cigánytáborba keveredtek, ahol a zsaruk elkapták őket, és felterelték mindkettőt egy internálóbuszra.

– Tehát megvannak?!

– Megléptek. Szélnek eresztették az összes cigányt, ők meg kényelmesen eljöttek a busszal Párizsba.

– És most hol vannak?

-Nem tudjuk. De alighanem már kapcsolatba léptek Jacquard-ral. Tudsz erről?

– Honnan a fenéből tudnék?

– Mindegy. – Ruben a dosszié felé intett: – Ezt akár ki is dobhatod.

– Jó, de. – Zemira végre megértette, hogy a férfinak igaza van. – A kurva életbe!

– Mást kell kitalálnunk – összegezte Ruben a helyzetet.

– Mit csináljunk?

-Először is holnap első dolgod legyen, hogy felkeresed Chantal Drovet-t. A fiát nem engedjük el, tehát reggelre már tűkön fog ülni.

-Engem ez már nem érdekel! Megmondtam, ezzel a melóval befejeztem.

– Csakhogy ez a meló nincs befejezve!

– Oldd meg magad!

-Nem, ehhez te kellesz. Te is tudod, nincs mese! Szóval megkeresed a nőt, és elmondod, hogy nem jó, amit hozott. Ismét el kell mennie Jacquard-hoz.

– Ó, bassza meg! – sóhajtott fel Zemira.

-Akár azt is, igen – jelentette ki cinikusan a férfi. – Ez az egyetlen lehetőségünk. Ha már belekezdtünk, végig kell csinálnunk.

Ruben feltápászkodott, és magára kapta az esőkabátját.

– Ugye tudod, hogy nincs más út?

– Tudom – bólintott megadóan az asszony.

A férfi odalépett hozzá, és lehajolt, hogy megcsókolja, de a nő elfordította a fejét.

– Már meg sem csókolsz?

– Minek? – nézett fel dacosan Zemira. – Köztünk csak szex van. Csókolózni a szerelmesek szoktak.

– Én azt hittem, szeretsz – mosolygott Ruben.

– Micsoda rohadtul cinikus alak vagy!

– A véremben van.

– Hagyj most! Nincs kedvem hozzá.

– Ó! – vigyorgott továbbra is a férfi. – Csak nem féltékeny vagy?

– Menj a francba!

– A kapcsolattartódként kérdezem.

-Igen? Az előbb még meg akartál csókolni. Az is a kapcsolattartás része?

– Mi más lenne? – vont vállat a férfi. – Te mondtad: ez nem szerelem, csak szex.

Ruben benyúlt a nő blúzába, és megmarkolta a mellét, a másik kezével pedig a szorosan összezárt combok közé hatolt.

– És a szexrészéhez sincs kedved?

Zemira hihetetlen erővel ugrott talpra, és lerázta magáról a férfi kezét.

– Ha ezt még egyszer megcsinálod, eltöröm a kezed!

– Hohohó! – hátrált egy lépést a férfi.

– Hagyj békén!

– Hát – tárta szét a kezét Ruben. – Akkor majd legközelebb.

-Nincs olyan, hogy legközelebb!

– Mindig ezt mondod, aztán újra lefekszel velem – legyintett az ügynök, és az ajtó felé indult. – Munkára, Zemira!

Az asszony jéghideg tekintettel nézett a távozó alak után. Fontolgatta, hogy elmondja neki a Sentenac ügynökkel való találkozást, de a beszélgetés során elvetette az ötletet. A férfit hallgatva ráébredt, hogy az őszinteségre ezúttal rámenne. Ha Ruben megtudná, hogy Zemira, még ha akarata ellenére is, de kapcsolatba került a francia elhárítással, azonnal lépne. Valószínű volt, hogy kivonná az asszonyt, és feltenné egy Izraelbe tartó gépre, de még azt sem tartotta elképzelhetetlennek, hogy csendben végezne vele. Ismerte a férfi gondolkodásmódját: első a feladat, minden más csak azután. Inkább nem mondott neki semmit. Majdcsak lesz valahogy – de mostantól közvetlen életveszélyben volt. Csak idő kérdése, hogy Ruben tudomást szerezzen Sentenacról.

*

Victor Jacquard a forgalom engedte legnagyobb sebességgel haladt át a városon. A Sentenackal folytatott beszélgetés felkavarta. A titkosszolgálat még soha nem kereste meg, és főleg nem ilyen konkrét kéréssel. Már a vita közben felismerte, hogy nem jó politika, ha elutasítja az együttműködést a DCRI– vel, mert azok valóban sok kellemetlenséget okozhatnak neki. Amikor Sentenac az adóhivatalról, a többi hatóságról meg a sajtóról beszélt, Jacquard azonnal megértette, hogy a lehetőség reális. Az ügynökség valóban kikészítheti a vállalkozását, ha akarja. Ezért volt hajlandó valamit csepegtetni nekik. A mód azonban, ahogyan halott testvére fényképeivel Sentenac manipulálni igyekezett, felháborította. Az eljárás minden szempontból erkölcstelen volt, bár amikor már hidegen tudott róla gondolkodni, ráébredt, hogy szakmailag érthető volt az út, amit az ügynök választott. Ebben a háborúban nem nagyon vannak szabályok. Az ellenfél nem tart magára nézve kötelezőnek semmit, így bármi, amivel a hatóságok korlátok közé szorítják magukat, automatikusan rontja az esélyeiket. És ha a mérleg másik serpenyőjében az van, hogy újabb francia állampolgárok járhatnak úgy, ahogyan Giselle, akkor Jacquard megértette az elhárítótiszt kétségbeesett akcióját. Hiszen ez az ember, aki a fényképen látható robogón ült, majd a diszkó előtt álló sorban várakozott, már ölt.

Abu Músza ölte meg Giselle-t.

Ez volt az ok, amiért Victor végül hazudott.

A fotókról egyértelműen felismerte Múszát. Ma délben ott ült az irodájában az a vadállat. El nem tudta képzelni, mire készülhet a férfi Párizsban, de nem is érdekelte. A sors valami hihetetlen fintora volt, hogy most így kiszolgáltatta neki ezt a veszélyes embert. Pontosan tudta, hol szállt meg, pontosan tudta, hol van ebben a pillanatban is.

És azt is tudta, mit kell tennie.

Pontot tesz a játszma végére. Akármiért jött is ide Abu Mú– sza, az csak illegális tevékenység lehet. Ha valóban fegyvereket akar vásárolni, akkor az már önmagában törvénytelen cselekedet – bár erősen kételkedett benne, hogy tényleg ez áll az utazás hátterében.

A Volvo a kertvárosba ért, Jacquard lassított.

Előhúzta a mobiltelefont, kikereste a menüből a számot, és megnyomta a hívás gombot. Nyolc-tíz kicsengés után vették fel: – Igen?

– Szervusz, Arnaud! – üdvözölte Victor a magándetektívet.

– Helló! Mi újság?

– Jutottál valamire azzal a fotóval, amit adtam neked?

– Melyik? Az a szemcsés biztonságikamera-fotó?

– Igen. Amelyiken az a kismotoros fazon látszik.

– Hát. nem igazán telefontéma, Victor.

– Tehát van találat?

-Inkább ide kéne jönnöd. Vagy megihatnánk valahol egy ko-nyakot!

– Most nem érek rá.

– Én meg nem szívesen mondanám telefonba.

– Megértem. Akkor csak annyit beszéljünk, amennyi nem gond. Kérdezhetek?

– Próbáld meg!

– Működött az arcfelismerő szoftver?

– Igen.

– És megvan a fickó?

– Meg.

– Rájöttél, hogy Indonéziában készült a felvétel?

– Igen. Hol kaptad?

– Egy zsarutól vettem Indonéziában, amikor Giselle halála miatt két hónapja Jakartába utaztam. Azt mondta, az a pasas van rajta, az a szakács, aki miatt tűz ütött ki a diszkóban. De szerintem ez az ember nem szakács.

Lacrouts egy ideig hallgatott.

– Tényleg nem szakács.

– Ma úgy értesültem, hogy a fickó nemcsak hogy nem szakács, de nem is nagyon ért a főzéshez. Kivéve a gránátalmaszószt.

– Gránátalmaszószt?

– Nem?

– De – mondta vontatottan Lacrouts. – Ahhoz aztán nagyon ért.

– Tehát igaz?

– Igen.

– Ezt akartad elmondani?

– Ezt. Ő volt az.

– A neve is megvan?

– Meg. Legalábbis az, ahogyan azonosították bizonyos. szervezetek. De nem tuti, hogy ez az igazi neve.

– A monogramja A. M.?

A magánnyomozó megint kivárt pár másodpercet, jól meggondolta, mit mondjon, és mit ne. Végül megszólalt: – Azt hiszem, a te forrásaid és az enyémek egyetértenek.

– Köszönöm, Arnaud.

– Én a helyedben nagyon vigyáznék.

– Vigyázok. És még egyszer kösz.

Jacquard kinyomta a telefont.

Gondolatai visszatértek a merénylőhöz. Úgy döntött, most elintézi Henri és Chantal ügyét, azután következhet Músza. Talán még ma éjjel.

Csak egy lövés lesz.

Egy lövés a fejbe.

És persze a társáéba is – akárki legyen is az, nyilvánvalóan egy húron pendül a terroristával. A tekintete a műszerfal résébe tűzött névjegyre esett. Sentenac. DCRI.

Ha elintézte Múszát, felhívja az ügynököt.

Halló? Sentenac úr? Van egy kis gond. Önnek volt igaza. Nem, nem, én tévedtem. Nem ismertem fel a fényképről egyértelműen Múszát. Igen. Mégis ő az. Nem, rám támadt. Meghalt.

Jacquard szája sarkában megfeszültek az izmok, és határozottan bólintott. Így lesz. Végez a terroristával, aki megölte a testvérét. Azután még valami eszébe jutott, és a gondolatra szomorúan elvigyorodott.

Ha nem vigyáz, még a Becsületrendet is megkapja.

24

A műszerfalba épített óra 22.03-at mutatott. A villanegyed kihalt volt, Jacquard percek óta nem látott gyalogost a járdákon, viszont már előbújt néhány éjszakai állat: sünök, denevérek, még egy nyestet is látott elsuhanni az útszéli bokrok alatt. A közvilágítás mindenütt égett, és végre elállt az eső, ám helyette sűrű ködfoltok ereszkedtek a városra. A Volvo kettesben elgurult a villa előtt, és a kocsi sötétjéből Victor alaposan megnézte magának a kerítést és a főkaput. A kaputelefon paneljén sárgás fény világlott, és a kavicsos kocsifelhajtó szélén is pislákolt néhány napelemes lámpa, de ettől eltekintve sötét volt. Az útról nem látszott az épület, viszont a rezidenciát a kíváncsi szemek elől eltakaró fák felett derengő halvány fény megnyugtatta a biztonsági szakembert: a villa lakói még itt vannak, tehát nem késett le semmiről. A kapu két oldalát uraló kőoszlopokra egy-egy kamerát szereltek, az egyik befelé tekintett, a másik kifelé. Jacquard menet közben is könnyen azonosította márkájukat, és azonnal tudta, mekkora területet láthatnak, milyen tisztasággal, és mekkora szögben pásztázhatnak.

A kamerák miatt gondosan ügyelt rá, hogy azonos sebességgel guruljon végig az utcán, úgy, mint aki pontosan tudja, hová megy, mert ide tartozik, ebbe az elegáns negyedbe. Szemernyi bizonytalanságot sem akart sugározni a kocsi mozgásával, ezért tartotta a sebességet.

A sarkon motorfékkel lassított, majd jobbra fordult. Alig ötven méterrel távolabb meglátott egy fűzfát a járda mellett. A padkánál néhány autó parkolt, szélvédőjükre már lecsapódott az őszi pára. Jacquard bekormányozta a Volvót a fa alá, és leállította a motort. Csendben ült egy percig, de semmi sem mozdult a környéken.

Mikor megbizonyosodott róla, hogy egyedül van, hátranyúlt az ülésre, és kicipzározta az ott lévő sporttáskát. A következő három percben átöltözött. Fekete farmert és garbót húzott, amelyre egy szintén fekete, sokzsebes katonai mellényt vett. Lábára sötét sportcipő került, kezére vékony bőrkesztyű, fejére símaszk, melyet felgöngyölt, míg kilátott a pereme alatt, s egyelőre úgy nézett ki, mint egy kötött sapka.

Amikor a cipőfűzőt is szorosra húzta, benyúlt a kesztyűtartóba, és elővette a Glockot. A tokját ezúttal a combjára csatolta, olyan magasságban, hogy kinyújtott keze kényelmesen elérhette. Megtöltötte a pisztolyt, aztán becsatolta a tokjába. A két tartalék tár a mellény erre a célra kialakított zsebeibe került.

A táskából apró zseblámpát vett elő, kipróbálta, aztán a másik zsebébe dugta. A hadsereg számára gyártott, egy napszemüvegnél alig nagyobb éjjellátó készülék a kemény védőtokjából került elő. Ellenőrizte a töltöttséget, aztán zsebre tette ezt az eszközt is, majd a zsebkését. Az ultrahangos kutyariasztón gondolkodott egy darabig, mert úgy vélte, kutyával nem fog találkozni. Arra tippelt, hogy Henri Raffard fogva tartói csak bérlik a villát, márpedig bérelt ingatlanokban a legritkább esetben van őrkutya. Végül vállat vont, és eltette a riasztót is. Sosem lehet tudni. Apró szerszámkészlet – fogó, csavarhúzók, kulcsok – került egy másik zsebbe. Egy összecsukott viperát tűzött az övébe, aztán elégedetten sóhajtott. Kikapcsolta a kocsi belső világítását, nehogy felvillanjon, amikor kinyitja az ajtót, és kiszállt. A csomagtartóhoz lépett, beledobta a sporttáskát, és kiemelte a könnyű, összetolható alumíniumlétrát, amit a vállára vetett. A létra nem volt hosszabb nyolcvan centinél, és kényelmesen elfért a vállán.

A járdán visszaosont a sarokig, és kilesett.

Az utca kihalt volt.

Jacquard kilépett a sarok takarásából, és a fal mellett visszafelé sietett, a ház felé. Amikor a kerítéshez ért, lassított, és tanulmányozni kezdte a vadszőlővel benőtt, három méter magas kőfalat. Letette a létrát, óvatosan kihúzta az elemeket, amelyek kisvártatva pontosan bekattantak a helyükre. A falnak támasztotta, és gyors mozdulatokkal felszaladt rajta. Amikor a kerítés teteje szemmagasságba került, pár másodperc szünetet tartott, és megvizsgálta a felszínét. Nyomát sem látta az illetéktelen behatolók ellen kifeszített szögesdrótnak vagy a még lágy betonba beágyazott üvegszilánkoknak. A vadszőlő itt fenn is elborított mindent, ezért a férfi óvatosan széthajtogatta a leveleket, hogy megnézze, van-e valami elektronikus védőrendszerre utaló vezeték, de semmi ilyet nem talált. Felmászott a kerítés tetejére, és lehasalt. Felhúzta maga után a létrát, majd a túloldalon leengedte a földig. Felvette az éjjellátó készüléket, és körbepásztázott vele. Az addig koromfekete kert kivilágosodott, és a fák, bokrok sejtelmes zöldben játszó körvonalai kirajzolódtak a sötétben. Semmi sem mozdult a parkban, és a csend is tökéletes volt.

Jacquard áthelyezte a testsúlyát, és lemászott. A fák között betájolta magát, hogy merre lehet a villa, aztán a bokrokat kerülgetve, görnyedten megindult a ház felé. A lába alatt hangtalanul nyomódtak a földbe az egész napos esőtől elnehezült fűszálak. Talán harmincméternyit haladhatott, amikor derengést látott a fák között, mire kicsit módosított haladási irányán. Újabb öt méter megtétele után levette az éjjellátót, és zsebre vágta. Már elég fény szűrődött ki a házból ahhoz, hogy lássa, hová lép. Egyre lassabban lopakodott, majd amikor a facsoport szélére ért, leguggolt néhány törpefenyő takarásában. A fején legöngyölte a símaszkot, most már csak a szeme és a szája maradt szabadon, a fekete csuklya szinte láthatatlanná tette a kert sötétjében.

A villa pontosan szemben állt vele, csak egy tíz-tizenkét méter széles, apró kaviccsal felszórt parkoló választotta el tőle. Kutyának vagy külső őröknek nyoma sem látszott. A beállóban ott volt a zöld színű Citroën, amivel a szőke nő érkezett a Chantallal való találkozóra. Victor megismerte a rendszámot, amit már régen lekért volna egy ismerősén keresztül, ha nem rondít bele a terveibe a Sentenackal való találkája. Egyszerűen elfeledkezett a rendszámról, és most átkozta magát. Nem ártott volna tudni, ki a kocsi tulajdonosa, egy ilyen pluszinformáció néha életet menthet. A Citroën mellett egy vadonatújnak tűnő Saab vesztegelt, a parkoló túlsó oldalán pedig egy piros Opel meg egy 535-ös BMW bújt meg a sötétben.

Ebből nem lehetett túl sok következtetést levonni, legfeljebb azt, hogy legalább négyen vannak a házban a foglyon kívül – szélsőséges esetben persze a négy autó akár húsz őrt is jelenthetett, de azért ez mégsem tűnt reális lehetőségnek.

Jacquard alaposan megszemlélte a zsalugáteres rezidenciát, és már éppen kinézte magának, hol fog behatolni, amikor kivágódott az ajtó, és egy férfi viharzott ki rajta. Ötven év körüli, magas, vékony ember volt, kopasz fején megcsillant a bejárat felett függő lámpa fénye. A férfi láthatóan feszült volt, a kavicsok élesen csikorogtak a cipője alatt, ahogy átvágott a parkolón, és beült a Saabba. Indított, a kapu felé fordult, és egy perc múlva már ott sem volt.

Victor ismét a ház felé nézett, és még éppen látta, amint egy fiatalember becsukja az ajtót.

Tehát a nő és ez a férfi biztosan bent van.

Jacquard felállt, és indulni készült a kiszemelt ablak felé, amikor eszébe jutott, milyen élesen csikorgott a vizes kavics a kopasz férfi talpa alatt. A füvön maradva körbeszaladt, és oldalról közelítette meg a saroktól számított harmadik ablakot, amelyet már a törpefenyők mögül kinézett magának. Ez volt az egyetlen, amely nyitva volt, a szél enyhén lengette a függönyt.

A fal melletti virágágyásban meggörnyedve odasurrant, s ekkor hirtelen le kellett kuporodnia. Újra mozgás volt a bejáratnál. Fénysugár vetült a parkolóra, aztán újfent az előbbi fiatalember lépett ki, mögötte pedig egy ősz hajú férfi ballagott, kezében orvosi táskával.

– Nagyon köszönjük, doktor úr – mondta a fiatalember.

– Nincs mit. Azért még itassanak vele sok folyadékot. Elég nagy trauma érte, az ijedség megviselte. És persze a sok altatás is. Nehogy kiszáradjon!

Henri még itt van!, ujjongott fel magában Jacquard.

Az öreg kinyitotta a BMW ajtaját, nehézkesen beült, aztán még egyszer a fiatalemberre pillantott.

– Ha mégis lenne valami, csak hívjanak nyugodtan.

– Úgy lesz.

– Kinyitná a kaput?

– Amint meglátom a kocsiját a monitoron, már nyomom is a gombot.

– Akkor jó éjt!

– Jó éjt, doktor úr!

Az orvos morgott valamit, bevágta az ajtót, aztán a nagy, ezüstszürke limuzin megfordult, és elindult a kapu felé.

A fiatalember visszament a házba, és becsukta az ajtót, sőt a bejárat feletti lámpát is lekapcsolta. A kavicsos parkolóhely, melyben csak a nő Citroenje és az Opel maradt, sötétbe borult, alig néhány ablakon szivárgott ki némi fény. Jacquard elgondolkodva nézte a kocsikat, s remény öntötte el: talán kis szerencsével tényleg csak ezek ketten vannak bent a házban. A fiatalember meg a nő.

Felegyenesedett, és benézett az ablakon.

A függöny lebegett, enyhén mozgatta a huzat. A szobában sötét volt, csak az ajtó alatti résben látott világosságot. Óvatosan beljebb hajolt, és kis, kék fényű tűlámpát halászott elő a mellény egyik zsebéből. Körbevilágította az ablakkeretet, és az eredménytől megnyugodott. Nyomát sem látta behatolásjelzőnek vagy bármilyen biztonsági berendezésnek, riasztónak. A lámpát az ajka közé vette, a párkányra térdelt, aztán egy sima mozdulattal átcsúszott a könyöklőn, és leguggolt a szobában, az ablak alatt. Körülnézett. Dolgozószobába vagy talán könyvtárba került, a két oldalsó falat elborították a mennyezetig érő könyvespolcok, tele régi kötetekkel, amiket valószínűleg soha senki nem olvasott. Tőle balra, az ablak túloldalán óriási rokokó íróasztal terpeszkedett, mögötte hozzáillő, cirádás karosszék. A másik oldalon jókora kandalló fekete szája ásított. Az ablakkal szemközt régies, kétszárnyú ajtó.

Jacquard elővette a viperát, és határozott mozdulattal kicsattintotta. A félméteres, gumival burkolt, bunkós végű acélpálca keményen a helyére kattant.

Victor megdermedt. Beszédet hallott. A vastag szőnyegen az ajtó felé indult, de rájött, így halkulnak a hangok, ezért visszaosont az ablakhoz. A beszélgetés a parkból hallatszott be.

Kikukucskált a függöny résén keresztül.

Ismét világított a bejárat feletti lámpa.

Ahogy Victor kilesett, a fiatalembert látta a lépcső tetején, miközben a szőke nő távolodó alakja is feltűnt. A magas sarkú cipő talpa nyikorgott a kavicson, és az asszony billegve egyensúlyozott a kocsi felé. Levette a hosszú esőkabátot, ami már a benzinkútnál is elrejtette alakját, és bedobta a hátsó ülésre. Téglavörös kosztümöt viselt, nyakában bézsszínű kendőt lengetett a szél. Beült a C5-ösbe, indított, de a ház előtt megállt. A fiatalember elé érve leengedte az ablakot.

Jacquard-t különös szorongás kerítette hatalmába.

A nő végtelenül ismerős volt, de egyszerűen nem tudta hová tenni. A karcsú termet, a billegő járás, a fej formája, a kosztüm – mind-mind ismerős volt számára, csak valahogy nem állt össze a kép.

– Ben! – szólalt meg a nő.

Az arcát nem látta, mert a hívásra a fiatalember lesietett hozzá, és megállt a kocsi mellett, így alakja éppen eltakarta a nőt. A kocsi alig tízméternyire állt az ablaktól, amely mögött Victor Jacquard rejtőzött, így minden szavuk tisztán hallatszott.

– Igen?

– Nyitva maradt egy ablak.

Ez a hang!, suttogta maga elé önkéntelenül Victor. Most először hallotta élőben, nem pedig egy mobiltelefon torzításán keresztül.

Az nem lehet!

– Mindjárt becsukom.

– Zárkózz be, és vigyázz a fiúra!

– Úgy lesz.

-Reggel jövök.

– Viszlát!

A Bennek nevezett férfi visszasietett a villába. A Citroën elindult, és az autót vezető asszony arcán végigsöpört a bejárat feletti lámpa fénye, éppen abban a pillanatban, amikor beletúrt szőke hajába és levett valamit. Paróka! Alatta ismerős barna tincsek tűntek fel. Csak az arcából kivilágló kék szem nem illett a képbe, de ettől függetlenül Jacquard száz százalékig biztos volt a dolgában.

A Citroënt Véronique vezette.

A felesége.

A férfi homlokán jeges verejték ütött ki, amit a kötött maszk azonnal felszívott, és kellemetlenül hűvössé vált az anyag.

A kocsi eltűnt a fák között, már csak a kavicson súrlódó abroncsok zaja hallatszott.

De hát hogyan...?!, gondolta Victor döbbenten.

Nem maradt ideje töprengeni.

A folyosón lépések hallatszottak.

A férfi jön, hogy becsukja az ablakot!

Jacquard átvetette magát az íróasztalon. Abban a pillanatban széles fénysáv vetült a szőnyegre, és a Ben nevű fiatalember lépett a szobába. Az ablakhoz ment, becsukta, majd elrendezte a függönyt. Victor alig kétméternyire tőle, az íróasztal túloldalán kuporgott, és levegőt is alig mert venni.

Ben végzett az ablaknál, és elindult kifelé.

Három méter után megtorpant.

Lenézett a lába elé.

Victor, aki lélegzet-visszafojtva leste minden mozdulatát, megdermedt. Követte a fiatalember szőnyegre szegeződő tekintetét. Jacquard is észrevette a folyosóról bevetülő fényben azt, amit Ben látott.

Sáros lábnyomokat.

A fiatalember keze a csípője felé lendült, a zakója alá nyúlt, mire Victor felpattant. Egyetlen hatalmas ugrással átvetette magát az íróasztalon. Ben keze a pisztoly agyára kulcsolódott, és már rántotta is ki, miközben a szeme sarkából észlelt mozgás felé fordult.

Jacquard ütésre lendítette a viperát, és az acélgolyóban végződő rúd Ben jobb vállát találta el. Hallatszott a reccsenés, ahogy a kulcscsont eltört. A fiatalember felüvöltött, a vállához kapott, a fegyver a földre hullott. Jacquard visszafelé hasított a bottal, és ezúttal ellenfele térdhajlatát találta el, mire Ben térdre zuhant, és megint felordított. Victor a harmadik ütéssel halántékon csapta. A férfi hangtalanul eldőlt, akár egy zsák, fejéből vér szivárgott, amit azonnal beivott a vastag szőnyeg.

Jacquard előkapta a Glockot, és az ajtóhoz ugrott. Kilesett, de nem volt mozgás a folyosón. Hallgatózott egy percet, de semmi nem utalt újabb őr jelenlétére.

Halkan becsukta az ajtót, ráfordította a kulcsot, és felkattintotta az íróasztal sarkán álló antik lámpát. Hatalmas ernyője egészen leárnyékolta a fényt, a dolgozószoba nagy része félhomályban maradt.

Jacquard lehajolt, elkapta Ben sértetlen bal karját, és a könyvespolchoz vonszolta a fiút. Megrángatta a polcot, de az meg sem mozdult. Többmázsányi könyv súlya szegezte a földhöz a vaskos diófa bútort. A férfi lesöpört féltucatnyi könyvet, aztán a mellényéből egy csokorra való, kábelkötegeléshez használatos gyorskötözőt húzott elő. Négyöt szálat egymásba dugott, szorosra rántotta, aztán ráhurkolta Ben mindkét csuklójára, és átfűzte a polc egyik lapján. A fiatalembert most már a féltonnás könyvespolchoz rögzítette a kemény műanyag szál.

Jacquard átkutatta a fiatalember zsebeit, de nem sok érdekeset talált. Cigaretta, öngyújtó, egy bicska, kulcsok, irattárca, benne francia vezetői engedély Ben Courtois névre, és úgy százeurónyi papírpénz, mobiltelefon meg egy tartalék tár a fegyverhez. Victor az asztalra szórt mindent, aztán összekötözte a fiú lábát is.

Ismét kinézett a folyosóra, de teljes volt a csend.

Visszament az eszméletlen férfihoz, aki meg se mozdult. Az italszekrényen egy nagy vázában pár szál virág kornyadozott. Jacquard fogta a csokrot, félrehajította, aztán a váza tartalmát Ben arcába löttyintette.

A fiatalember prüszkölve tért magához, de ahogy mozdulni próbált, törött vállába belehasított a fájdalom.

Felnyögött.

Jacquard odahúzott egy széket, és leült, úgy, hogy az ajtót is szemmel tarthatta.

-Ki a fene vagy? – nyögte Ben, mikor végre annyira magához tért, hogy már meg tudott szólalni.

– A balszerencséd.

-Eltörted a vállamat. – Szemét elfutotta a könny, ahogy mozdulni próbált.

– Meg kellett tennem.

– Engedj el, ha nem akarsz megdögleni.

-Az még odébb lesz, öregem. Most inkább válaszolj pár kérdésre!

– Mit akarsz?

– A fiút.

– Milyen fiút?

-Ne húzd az időt, te is tudod, én is tudom. Haladjunk! Henri Raffard-ért j öttem.

– Gőzöm sincs, miről beszélsz!

Jacquard felemelte a viperát, és villámgyors mozdulattal odakoppantott a törött kulcscsontra. A fiatalember felüvöltött.

– A kurva anyádat!

Újabb ütés érkezett, pontos, gonosz, de nem túl erős – a fájdalom azonban, amit okozott, jelentős volt.

– Ne! Az istenit neki, hagyd már abba!

Ben a polchoz szegezve fetrengett, szeméből patakzott a könny.

-Ne!

– Ne legyél pofátlan. Hol a fiú?

– A másik szobában.

– Pontosan merre?

– Balra. A harmadik ajtó. Az étkező mellett.

– Kulcs?

– A zsebemben.

Victor az asztalra szórt tárgyakra pillantott. A kulcscsomó ott volt a többi holmi között.

– Rendben. Hányan vagytok?

– Ki fognak nyírni!

– Hányan vagytok?

Ben elbizonytalanodott.

– Csak én – nyögte.

Jacquard ismét megkoppantotta a törött csontot. A férfi fetrengeni és üvölteni kezdett.

– Csak én, az istenit neki! Csak én!!!

– Rendben – ezúttal hitt neki. – Ha mégis lesz valaki más is, agyonlőlek.

– Csak én vagyok.

– Következő kérdés. Kinek dolgoztok?

– Nem mondhatom meg.

– Azon töprengek, hogy ezt a válladat kopogtassam tovább, vagy inkább a másikat is eltörjem?

– Ha megmondom, végem van.

– Háromig számolok.

-Nem mondhatom meg!

-Egy...

– Értsd már meg, hogy nem tehetem.

-Kettő.

-.kicsinálnak, ha egy szót is.

– Három.

Az újabb ütés megint csak a sérült vállat érte. Ben összegömbölyödött a polc mellett, és felsikoltott.

-Kedves voltam – jelentette ki szenvtelenül Jacquard. – Ha a másik karodra ütök, hetekig a seggedet sem tudod majd kitörölni. De többé nem leszek ilyen együtt érző. Kik vagytok?

A fiatalember levegő után kapkodott, de Victor türelmes volt: -Lélegezz... csak nyugodtan, lélegezz. úgy. és most válaszolj! Kik vagytok?

– Izraelnek dolgozunk.

A maszk alatt Jacquard összevonta a szemöldökét.

– Mit akartok itt?

– Terroristákat keresünk.

-Kit?

– Abu Múszát és a társát.

Victor szíve egy ütemet kihagyott. Úristen, ezek talán tényleg izraeliek! Elsőre egy szavát sem hitte Bennek, de most, hogy Múszára hivatkozott, kezdett logikusnak tűnni a dolog.

– Mit akartatok Henri Raffard-ral?

– Elraboltuk, hogy megzsaroljuk az anyját.

– Minek?

– Hogy megszerezze nekünk Músza programj át.

– Mit akartok Múszával?

– Hazavinni és elítélni.

Ezt már nem hitte el Victor, de az előbbi információk fényében nem volt jelentősége a dolognak. Az izraeliek jégre akarják tenni a fickót, aki ezt meg is érdemli. Mit is mondott Sentenac? Felrobbantott egy rajnyi katonát Izraelben. Nem csoda, ha ők is zabosak rá.

Jacquard ráébredt, hogy darázsfészekbe nyúlt.

Az izraeliek nem nagyon teketóriáznak, ha cselekvésről van szó. Ő pedig most alaposan keresztbe tesz nekik azzal, hogy kiszabadítja Chantal fiát. Nem sok választása lesz, mint az, hogy visszamegy Sentenachoz, és kitálal. Ránézett a fiatalemberre, és ekkor tudatosult benne, hogy még mindig maszkot visel. Bennek fogalma sincs, hogy ő kicsoda valójában.

Talán meg is úszhatja.?

Csakhogy van még egy kérdés, amit mindenképpen fel kell tennie.

– Az előbb volt itt egy nő.

– Nő?

-Ne értetlenkedj, mert odavágok! – horgadt fel az indulat a biztonsági szakemberben. – Pár perce kísérted ki. Ki az?

– Annyit tudok csak róla, hogy Zemira a fedőneve.

– És a rendes neve?

– Gőzöm sincs. Tényleg! Minden akcióban más személyazonosságot használ.

– Minden akcióban? – hüledezett Victor. – Miért, mennyi volt neki?

– Nem tudom. Sok. Profi a nő.

– Profi?! Ki a fene ez a nő?

– Egy kollégám.

– Kollégád? Az mégis mit jelent?

– Nekünk dolgozik.

Jacquard némán meredt a lábánál heverő férfira.

– Mióta?

– Mit mióta?

– Mióta dolgozik nektek?

– Nem tudom.

Fenyegetően felemelte a viperát, mire Ben megvonaglott.

– Nem tudom! – kiáltotta. – Én csak pár hete dolgozom vele, akkor jöttem át Izraelből. Nem tudom, hogy mióta dolgozik nekünk!

– Akkor ki tudja?

– Hogyhogy ki?

– Például az a férfi, aki a nő előtt nem sokkal ment el. Az a magas, szikár fickó, aki egy Saab kombival érkezett?

A fiatalember beharapta a szája szélét. Könyörgőn nézett fel. -Nem mondhatok róla semmit. Értsd meg!

– Nagyon fog fájni, ha odavágok.

– Végem van, ha elmondom.

– Ha nem mondod, akkor meg szép lassan eltördelem a végtagjaidat. Tudod, hogy megteszem.

– Ruben – bökte ki Ben.

– Micsoda?

– Ez a neve. Ruben. Ennyit tudok róla.

– Mi a fasz van veletek, hogy csak ilyen hülye neveken ismeritek egymást?

– Nem tudok mást!

– Hol lehet elérni?

-Nem tudom.

– Hogy értesíted, ha valamit közölni akarsz vele?

– Telefonon.

– Mi a száma?

– Fejből nem tudom. Benne van a telefonomban.

– Hogy van elmentve?

-„R”.

– Csak ennyi?

– Igen.

– És a nő? Ő, gondolom, „Z”, igaz?

– Igaz.

Jacquard odanyúlt a mobiltelefonért az íróasztalra, és megnézte a menüben a telefonkönyvet. Tényleg volt benne mindkét betű alatt elmentve egy-egy telefonszám.

Victor elővette a saját telefonját, és beírta a számokat, elmentette őket, aztán a földre dobta a fiatalember mobilját, és rátaposott.

– Elmegyek a fiúért.

– Agyon fognak vágni, ha elviszi.

-A te országod. Ha így kezelitek a problémákat, hát megszívtad.

– Ha kiderül, hogy köptem, elásnak a sivatagban.

– És kitől tudnák meg? Itt találnak törött vállal, vérző fejsebbel. Valaki betört, leütött, és ennyi. Ha te nem mondod el ezt a beszélgetést, én biztosan nem fogom.

A fiatalember megrázta a fejét, de amikor a símaszkos nem fűzött hozzá semmit, csak merőn nézte, lassan megértette, hogy az komolyan gondolja. Átrágta magában a dolgot, végül bólintott.

– Így talán megtarthatom az állásomat.

– Az pedig fontos ezekben az ínséges időkben – bólintott rá Jacquard.

– Hát akkor? – nézett fel reménykedve Ben.

– Mit hát akkor?

– Áll az alku?

Victor felnevetett. Annyira abszurd volt a helyzet, hogy csak a fejét tudta csóválni.

-Persze, öreg. Áll.

Ismét átnézte a férfitól elvett tárgyakat. A tárcában a pénz mellett nem volt más, mint a francia igazolvány, amely ezek szerint hamis volt, hiszen a férfi saját bevallása szerint is külföldről érkezett. A fegyverből kivette a tárat, és a tartalék tárral együtt eltette, de a pisztolyt az íróasztalon hagyta. A mobillal korábban végzett, a kulcscsomót zsebre vágta, így már csak egy feladata maradt.

– Mit is mondtál, hol van a fiú?

– Balra. Az étkező mellett.

Jacquard a viperával halántékon csapta a férfit, mire az elájult. Legalább egy órán át eszméletlen lesz, legalábbis remélte.

Átvette a botot a bal kezébe, a másikba a Glockot fogta, és kilépett a folyosóra. Jobbra a bejárat és a hall látszott, mögötte a nappali. Arra indult, óvatosan körbeosont, de nyomát sem látta, hogy bárki is lenne rajta kívül a házban.

Tíz perc alatt átkutatott minden helyiséget. A konyha mellett megtalálta a biztonsági rendszer lelkét: néhány monitor mellett, amelyeken jól látszottak a kamerák képei, ott volt a számítógép, amely az egész rendszert vezérelte, és rögzítette a képeket. Jacquard alaposan megnézte a berendezéseket, és felfedezte, hogy a kamerák számos olyan szobát, folyosót és egyéb helyiséget is figyelnek és rögzítenek, amelyeket átkutatott az imént, s így minden bizonnyal ő is rajta van a felvételeken. Vállat vont, s a viperával darabokra törte a laptopot, majd szakavatott kézzel kiemelte belőle a memóriát, és a mellény egyik patentos zsebébe rejtette.

Az ebédlő melletti szobát hagyta utoljára. A kulcs illett a zárba, elfordította, lenyomta a kilincset, aztán berúgta az ajtót, és előreszegezte a fegyvert.

Az ágy szélén ott ült Chantal fia, és meglepetten felkapta a fejét. Amikor meglátta a talpig feketébe öltözött, símaszkos alakot, aki fegyvert szegezett rá, felugrott és kétségbeesetten maga elé tartotta a kezét.

– Ne!

– Nyugalom!

-Ne bántson!

– Nem bántalak! Hogy hívnak?

– Henri... Henri Raffard.

Jacquard visszadugta a tokjába a pisztolyt, és kinyújtotta a kezét.

– Gyere, Henri!

– Ki maga?

– Anyád kért meg, hogy hozzalak ki.

– Anya?!

– Gyere! Nincs sok időnk.

– És a zsaruk?

– Ezek nem rendőrök voltak. Most nincs idő magyarázatra.

Majd a kocsiban elmondom, oké?

A fiú zavartan az ajtó felé indult. -Nem értek semmit.

– Most nem is kell. Indulás!

Gyors léptekkel elhagyták a szobát.

25

Chantal Drovet halálosan ideges volt. Az erkélyen állt, és dohányzott. Évek óta nem gyújtott rá, most is a fiók mélyén, véletlenül talált egy fél doboz Gauloises-t. Akkoriban vehette, mielőtt 2005-ben végleg letette a cigarettát. A porszárazra aszalódott dohány nem esett jól, de pótcselekvésnek remekül megfelelt, és valamennyire csillapította pattanásig feszült idegeit.

Órák óta egyedül volt a lakásban.

Amikor Victor utasításának megfelelően eljött a benzinkúttól, fogalma sem volt, mit csináljon, míg a férfi újra jelentkezik. Egy órán keresztül csak autózott a városban. A vezetés általában megnyugtatta, most azonban nem volt menekvés a gondolatai elől. Semmi sem esett jól. Egész nap alig evett, és már reggel az asszisztensén keresztül beteget jelentett. Bele sem mert gondolni, micsoda anyagi kiesés, és hány páciens pártol majd el tőle dühösen, hogy váratlanul lemondta a kezelést, de most nem volt érkezése ezzel törődni. Azt kérte az asszisztenstől, mindenkinek mondja azt, hogy elkapta egy vírus, és nem akar senkit megfertőzni. Egy idő után ráébredt, hogy képtelen lenne ma a gyerekkel foglalkozni. Felhívta a húgát, hogy el tudná-e vállalni estére Claire-t. Szerencsére Cécile éppen ráért, és megígérte, hogy hétkor beugrik a kislányért, átveszi a gyerekfel-ügyelő lánytól, és elviszi magához. Chantal örömmel fogadta az ötletet, hogy a lányka ott is alszik Cécile-nél, aki megígérte, hogy reggel elviszi óvodába is a gyereket.

Miközben céltalanul autózott, megcsörrent a mobiltelefonja. Amikor a készülékre pillantott, Daniel neve virított a képernyőn. Az asszony felsóhajtott, és lenyomta a hívásfogadást.

– Szia!

– Hol vagy, Chantal?

– A városban.

– Mikor jössz?

-Nem tudom. – Chantal a piros lámpánál állt éppen. – Igyek-szem.

– Tudod, hogy nyolcra megyek kosarazni.

– És?

– Hol a zoknim?

– Ahol mindig – Chantal tekintete összeakadt a mellette várakozó autóban ülő középkorú nőével. Az asszony megértően nézett rá, és Chantal valahogy azonnal tudta, hogy a másik tisztában van vele, hogy neki mi a baja. Maga sem tudta, miért, de ajkával a „férfiak” szót formálta, mire az ismeretlen nő elfintorodott, és szemével a volánnál ülő kopaszodó, joviális külsejű férfi felé intett. Chantal önkéntelenül elmosolyodott. A lámpa zöldre váltott.

– És hol van az az „ahol mindig”?

– A fiókodban.

– Itt állok előtte, és nincs itt egyetlen sportzokni sem.

– Márpedig ott van. Túrj bele!

Egy pillanatnyi csend után megszólalt a férje.

– Jé, tényleg.

– Szia!

Chantalnak nem volt kedve tovább hallgatni a férfi tehetetlenségét. Még jól emlékezett Cécile szavaira, aki a múltkor azt mondta, hogy Daniel egyszerűen életképtelen, s ha gnú lenne, már borjúként megették volna az oroszlánok. Nem tud meglenni a felesége nélkül, aki egyszerre a szeretője, a szakács– és házvezetőnője, és sajnos az anyja is. Chantal baráti társaságban, ha már ittak egy-két koktélt, nemegyszer mondta a lányoknak: neki nem két gyereke van, hanem három. Ahogy most belegondolt, jó ideje már humortalanul ismételgette ezt a mondatot. Ismét megszólalt a telefon.

– Igen, Daniel?

– Merre van a sporttáskám, Chantal?

– Honnan tudjam?

-Nem találom.

– Nem én járok vele kosarazni.

– Sehol sincs.

– Akkor keresd meg!

– De hát merre lehet?

Chantal szeme könnyel telt meg. Ezzel kell foglalkoznia, amikor ki tudja, mi van Henrival! Ahogy a fiú az eszébe jutott, nagyon dühös lett a férjére. Egész nap még csak meg sem kérdezte, tud-e már valami biztosat a fiáról!

– A kocsidban nézted?

– A francba! Ott lehet.

-Na, ugye.

– Mikorra jössz?

– Majd, még van egy kis.

– Kéne a kocsid, Chantal. Az enyém szervizben van.

-De még.

– Tudod, hogy ez a kosármeccs milyen fontos.

– Tudom! – csattant fel az asszony. – Pontosan tudom, mennyire kurva fontos az a kibaszott meccsed!

– Most meg mi bajod lett?

– Öt perc múlva ott lesz a kocsi a ház előtt. Vidd el a pótkulccsal!

-Fel sem jössz?

– Az a rohadt pótkulcs megvan legalább? – engedte el a kérdést a füle mellett az asszony.

– Persze.

– Nem megyek fel. Még be kell ugranom a boltba. Gondolom, te nem vásároltál be?

– Nem, mert a szakszervezeti gyűlés, ami.

– Nem érdekel. Elintézem. Mindjárt ott vagyok.

Kinyomta a telefont. Elege volt a férjéből. Igazából minden volt otthon, ami a vacsorához kellhetett, de egyszerűen nem akart találkozni Daniellel, hogy a nyavalygását kelljen hallgatnia, és megoldania helyette egy sor olyan hétköznapi problémát, ami a nőnek egyébként fel sem tűnt volna. Daniel tele volt az ilyen apró-cseprő és az ő számára szinte megoldhatatlan akadályt jelentő gondokkal. Hol a zoknija? Hogyan utaljon át egy kisebb összeget? Hogy foglaljon le egy színházjegyet az interneten? Chantal ezeket a dolgokat napjában ötvenszer úgy oldotta meg, hogy fel sem tűnt neki. Ezek számára az élet természetes velejárói voltak – Danielnek azonban problémák. Kihívást jelentő, megoldandó gondok.

Leparkolt a ház előtt, és átment az úton a szemközti bárba, ahol rendelt egy pohár limonádét. A kirakatüvegen át látta, amint Daniel hamarosan kilép a lépcsőház ajtaján, körbepillant, és meglátja a Renault-t. Bedobta a bevásárlószatyrot, amibe az eltűnt sporttáska helyett a felszerelését pakolta, aztán már indított is.

Chantal megvárta, míg a kocsi befordul a sarkon, akkor fizetett, átsietett az utcán, és felment a lakásba. Nem volt sem kedve, sem ereje átöltözni. Percenként nézte az óráját, és a gyomra összeszorult az idegességtől, hogy vajon mit csinálhat Victor, sikerül-e kiszabadítania Henrit. Időnként rátört a késztetés, hogy felhívja a rendőrséget, és bejelentse az ügyet. Rohanják csak le a házat, és Henri pillanatok alatt szabad. De akkor eszébe jutott Victor. Ő határozottan kérte, hogy ne tegye ezt. Illetve nem! Nem kérte, csak utalt rá. Éreztette. Rábízta a döntést, de azért pontosan jelezte, szerinte mi lenne a helyes.

Chantalnak imponált ez a viselkedés. Már elege volt az olyan férfiakból, mint a férje: nagy szöveg, de a háttérben egy önállótlan, tehetetlen figura. Egy nagy gyerek. Victor más. Teszi, amit kell, és ha hibázik, vállalja érte a felelősséget.

Beharapta az ajkát az idegességtől, kabátot vett, és az erkélyen várakozott, de ott sem tudott megnyugodni. Valami még kellett. Így történt, hogy végül rábukkant a kiszáradt cigarettára, és azzal újra az erkélyre menekült. Minden, a sarkon beforduló autóban Jacquard Volvóját vélte felismerni.

Ismét bekanyarodott egy autó az utcába. Az asszony kihajolt a korlát felett, és felismerte a saját Lagunáját. Daniel jött haza a kosarazásból. Az asszony a karórájára pillantott, fél tizenegy volt. A szokásos időpont, gondolta. Egy óra kosarazás, másfél óra sörözés.

A Renault megállt az erkély alatt, és visszatolatott a járdaszegély mellé. Az ajtó kinyílt, az utastérben fény gyulladt, de a férfi nem szállt ki. Chantal kíváncsian figyelte a szélvédőn át, hogy mi történik a kocsiban. Daniel kinyitotta a kesztyűtartót, matatott egy darabig, aztán valamit zsebre tett. Kiszállt, becsukta az ajtót, és bement a házba.

Egy perccel később kulcs zörgött a zárban, és Daniel belépett a lakásba. A kulcscsomóját a kisasztalra, kabátját a fotel karfájára hajította.

Chantal megállt az erkélyajtóban, vállát a félfának vetette. A férje csak most vette észre.

– Olyan hideg van itt, mint egy jégveremben.

-Kint voltam – magyarázkodott Chantal. – Levegőztem, és közben kiszellőztettem a lakást.

A férfi közelebb ment.

– Kiszellőztetted? Minek?

– Állott volt a levegő.

– Valóban? És mi ez a szag?

– Milyen szag?

-Dohányfüst – mondta Daniel, és Chantal mellé érve kinézett az erkélyre. A befőttes üveg tetejéből rögtönzött hamutartóban hat-hét csikk szorongott.

– Ez meg mi?

– Rágyújtottam – vont vállat zavartan Chantal.

-Nem dohányzol már vagy öt éve. – A férfi kilépett az erkélyre, és körülnézett.

– Most megkívántam! – vágta oda kihívóan az asszony.

Daniel visszalépett a nappaliba, és bement a hálószobába.

Azután a gyerekszoba, a vendégszoba és a konyha került sorra. Bekukkantott a szekrényekbe is. Chantal döbbenten figyelte.

– Mit csinálsz, Daniel?

– Körülnézek – sziszegte a férfi.

– De mit keresel?

– A szeretődet.

– A mimet?!

Daniel hatalmas léptekkel átvágott a nappalin, és megállt az asszony előtt. Chantalnak egy másodpercre megfordult a fejében, hogy a férfi meg fogja ütni, de az nem tett fenyegető mozdulatot, csak a szeme villogott vészjóslón.

– Szeretőd van? – kérdezte halkan.

-Nincs!

– Nem hiszek neked – rázta a fejét Daniel.

-Ne merészelj meghazudtolni! Elegem van a féltékenykedésedből! Nincs senkim, te mostanában mégis folyton ezzel jössz!

– Mert minden jel arra utal!

– Milyen jel?!

– A dohányfüst például! Ki volt itt?

– Senki! Mondom, hogy én szívtam el pár szálat.

– Hetet? Ne nézz hülyének! Ki volt itt?

– Senki!

– Ki volt itt, Chantal?! – a férfi megfogta az asszony vállát, és enyhén megrázta.

A nő szenvedélyesen lelökte magáról a kezét.

– Mi ez!? Kezet emelsz rám?

– Te meg ne hazudj nekem!

-Nem volt itt senki, értsd már meg! Ideges voltam, elszívtam pár szálat.

– Ideges? Miért voltál ideges?

– Henri miatt!

A férfi meghökkent, és egy pillanatra kiesett a szerepéből.

– Még mindig nem jelentkezett?

– Nem! És te nem is érdeklődtél utána!

– Kellett volna?

– Igen! Kellett volna! Attól, hogy nem a te fiad, hanem az enyém, még érdekelhetne, mi van vele! De nem, te csak magaddal törődsz!

– Ez nem igaz.

– Megkérdezted ma tőlem akár egy szóval is, hogy mi van Henrival?

– Nem, mert.

– Mert a kurva sportzoknid, meg a táskád, meg a meccsed, meg minden fontosabb, mint ő!

– De…

– Vagy talán próbáltad ma hívni? Hogy felveszi-e?

– Igen. – A válasz tétovára sikerült.

Chantal szeme a férje oldalán lógó mobiltelefonra szegeződött.

– Igen? Akkor add ide a mobilodat!

– Minek?

– Megnézném a kimenő hívásokat. Hogy hányszor is kerested ma Henrit.

Daniel idegesen vállat vont.

-Jó. nem hívtam. De hát tizennyolc éves, tud magára vigyázni...

– Két és fél napja eltűnt! – sikoltotta az asszony. – Fel bírod ezt fogni?

-Elő fog kerülni – mondta magabiztosan a férfi. – Nagyfiú már, biztos valami csajnál lóg, és kicsit beszívtak.

Chantalnak üvölteni lett volna kedve.

– Ennyi, Daniel? Ezzel le van tudva?

– Mit akarsz még tőlem? Akkor hívjuk a rendőrséget?

– Te ne csinálj semmit! Éppen elég volt ez az empátia, köszönöm szépen. Majd én elintézem.

-Na várjunk csak! – csattant fel a férfi. – Ne tereld el a figyelmet a dologról!

– Milyen dologról?

– A szeretődről!

– Normális vagy? Eltűnt a fiam, te meg ilyen marhaságokkal jössz?

-Ne tereld el a beszélgetést, Chantal! Valaki itt dohányzott!

– Igen – tárta szét a kezét a nő. – Én! Na, bumm!

– Nem hiszem. De van más is.

– Ugyan mi?

– Hátra volt tolva az ülés a kocsidban.

Chantal egy árulkodó másodpercig nem jutott szóhoz.

Danielnek igaza volt. Amikor Victor hazahozta, a férfi vezette az autót, és hátratolta az ülést, hogy kényelmesen elférjen. Amikor aztán később Chantal ült a kormány mögé, úgy hagyta az ülést, mert furcsamód kényelmesnek érezte, hogy nagyobb a lábtér.

– Most így használom – vont vállat az asszony.

-Ne röhögtess! – kiáltotta diadalmasan Daniel. Megérezte, hogy fogást talált. – És a lábnyom?

– Miféle lábnyom?

-A szőnyegen. A vezető oldalán. Egy jókora férficipő lábnyoma.

-Valamit elnéztél. Az agyadra ment a féltékenység? – hördült fel Chantal, ám közben már ott motoszkált agyában a gondolat, hogy jó ideje esik az eső, és Victor talán sáros lábbal szállhatott be a kocsiba. A francba!

A férje közben a zsebébe nyúlt, és elővett valamit.

– Az agyamra ment a féltékenység? Akkor ezt mivel magyarázod?

Chantal csak bámult.

– Daniel, ez a harisnyám.

– Szerintem is. És mit keres a kesztyűtartóban? Na?

– Te hülye vagy! Mindig van a kesztyűtartóban tartalék harisnyám! Tíz nőből kilenc, ha van egy csöpp esze, így tesz.

Miért kreálsz ebből ekkora gondot?

– De ez egy szakadt harisnya, Chantal! Nem tartalék, hanem egy szakadt!

A nő kis híján elbőgte magát. Most tényleg ilyen marhaságokkal kell vesztegetnie az időt, miközben a fia ki tudja, mit él át? Jól emlékezett, hogy a Victorral való hazaúton vette fel a tartalék harisnyát, a szakadtat meg behajította a kesztyűtartóba. Elfelejtette kidobni.

-Persze hogy szakadt – mondta fáradtan az asszony, és lerogyott egy székre. – A tartalékot felvettem, ezt meg bedobtam a kesztyűtartóba. Még nem volt időm kicserélni. És? Dobtam volna a földre?

Daniel felette tornyosult, és mérgesen nézett hol az asszonyra, hol a trófeaként a kezében szorongatott harisnyára.

-Nem hiszek neked – bökte ki végül. – A szakadt harisnya, a hátratolt ülés, a sáros lábnyomok, a csikkek! Kivel kefélsz, Chantal?

A nő mostanra végképp torkig volt.

– A fiam eltűnt. Most csak ez érdekel.

– Engem meg az érdekel, kivel dugsz félre?

– Menj a picsába!

A férfi döbbenten meredt az asszonyra, aki ellépett mellette, és kiment az erkélyre. Fáradtan rágyújtott egy újabb szálra, és a korlátra könyökölt.

Daniel végre szóhoz jutott:

– Ezzel nincs lezárva a dolog!

– Részemről igen.

-Nem hagyom, hogy hülyét csinálj belőlem!

– Arra semmi szükség. Hülyét csinálsz te magadból.

– Kivel kefélsz?

A nő hátrapillantott a válla felett.

-Jaj, hagyj már ezzel! Senkivel! – Visszafordult az utca felé, és halkan hozzátette: – Most pedig hagyj békén. Elég bajom van a féltékenységed nélkül is.

– Ide figyelj!

– Nem. Te figyelj! Menj a picsába!

A nappaliban csend támadt, amit léptek zaja követett, aztán hatalmas csattanással bevágódott az ajtó.

Chantal megkönnyebbülten fújta ki a füstöt. Lenézett az utcára. A Renault csikorgó kerekekkel kilőtt a járda mellől.

Végre egyedül, gondolta, és elnyomta a cigarettát. Tekintetével követte a Laguna útját a sarokig, ahol az vadul balra fordult, és eltűnt a szeme elől. Ugyanabban a pillanatban a másik irányból autó kanyarodott be az utcába.

Egy Volvo volt az.

Chantal úgy érezte, kimegy az erő a lábából. A kocsi a ház előtt állt meg, és betolatott a Daniel által alig egy perce elhagyott parkolóhelyre. Mindkét oldalon nyílt az ajtó, és Henri kilépett a járdára.

Chantal térdre roskadt a megkönnyebbüléstől. Még akkor is az erkélyen térdelt, amikor hallotta, hogy nyílik a bejárat. A hangból új erőt merítve feltápászkodott, és futva indult az előszoba felé, de már a nappali ajtajában beleütközött a fiúba.

– Istenem, Henri! – A fia nyakába ugrott, és csókolta, ahol érte.

– Szia, anya! – vigyorgott zavartan a fiatalember, de aztán hamar terhes lett neki a szeretet e végletes megnyilvánulása: – Engedj el, mindjárt megfojtasz!

– Jól vagy?

– Semmi bajom. Nyugalom!

– Egyben vagy?

– Mondom, hogy minden oké.

-Nem sebesültél meg?

– De anya!

– Kaptál enni?

– Anya!

– Tessék?

-Nyugodj már meg! Egyben vagyok. Oké?

Az orvosnő kezdett kissé lehiggadni. Csak most vette észre az ajtóban toporgó, talpig feketébe öltözött Jacquard-t, aki vigyorogva nézte a jelenetet. A nő ajka a „köszönöm” szót formázta, amire amaz egyszerűen csak bólintott.

– Gyere be, Victor!

– Csak egy percre.

-Nem, gyere csak be! Kértek valamit enni? – kezdte nyugodtabb hangon az asszony, de közben le nem vette a szemét a fiáról.

– Én nem, köszönöm – felelte Jacquard.

– Én is vacsoráztam – tette hozzá Henri.

– Te? Hol?

– Még abban a villában.

– Attól még enned kell.

– Dehogy eszem. Már megyek is.

– Hová? – hökkent meg Chantal.

– Aurore megöl – célzott a fiú a barátnőjére. – Több mint két napja nem látott. Beszélnem kell vele!

– De hát ma nem mehetsz el!

– Márpedig el kell mennem – vigyorgott a srác. – Aurore halálra izgulja magát.

– Ahogy én is!

– De te már tudod, hogy rendben vagyok.

– Akkor hívd fel! Annak is örülne.

– Anya! – mondta a fiú, és zavartan elmosolyodott. Chantal végre megértette, hogy már nem csak ő fontos a fia életében. – Majd jövök.

– De mikor?

– Szerintem reggel.

– A telefonod megvan?

– Persze. Victorral azt is elhoztuk.

A nő Jaquard-ra nézett, aki bólintott.

-Megvan minden holmija. – Henrihoz fordult. – Akkor, ahogy megbeszéltük.

– Rendben – bólintott a srác, és az ajtó felé indult. – Adsz egy kis pénzt, anya?

– Mennyi kell?

– Egy ötvenes elég lesz.

Chantal szó nélkül átnyújtott egy bankjegyet. A fiú csodálkozva nézett rá.

– Százast kellett volna kérnem?

– Azt is megkaptad volna – mondta mélységes megkönnyebbüléssel az asszony. – De most már érd be ennyivel. Vigyázz magadra!

– Jó. Sziasztok!

Mielőtt kiviharzott az ajtón, Jacquard még elkapta a karját, és sokatmondóan az ajkára helyezte az ujját. A fiú komolyan bólintott. Aztán már ott sem volt.

Chantal becsukta mögötte az ajtót.

– Mit mondtál neki, Victor?

-Az igazat. Hogy miattam történt az egész, így zsaroltak meg téged.

– És miről hallgasson?

-Az egészről. Abban maradtunk, egyelőre ne mondja el senkinek, mert téged és engem is bajba sodorhat.

– Meg fogja állni?

– Ezt inkább neked kell tudnod.

Chantal elmosolyodott.

– Meg fogja állni... Egy italt? – kérdezte.

– Most elfogadom.

– Mit iszol?

– Whiskyt, ha van.

– Gyere!

A nappaliban telepedtek le, a kanapé két oldalán ültek, Victor kezében jókora adag Chivas, az asszony fehérbort töltött magának.

– Hogy ment?

Victor részletesen elmesélte a történteket, kezdve onnantól, hogy behatolt a villába. A Sentenackal való délutáni megbeszélést nem tartotta szükségesnek megosztani Chantallal, ahogy azt sem, hogy Véronique-ot ismerte fel Henri elrablói között. Amint ez az eszébe jutott, ismét elöntötte a mélységes döbbenet. Hogy lehetett ott Véronique? És amit Ben mesélt utána az asszony szerepéről. Hogy profi ügynök lenne? Hihetetlen az egész. Fogalma sem volt, mit kezdjen ezekkel az információkkal. Inkább elraktározta az agya mélyén, míg lesz ideje nyugodtan gondolkodni.

– Az egész napod ráment – szólt a történet végén a nő.

– Az a legkevesebb.

– Véronique mérges lesz, hogy egész nap nem mentél haza.

Victor szája keserű mosolyra húzódott.

– Az biztos. Véronique nem lesz elragadtatva.

– Mi lenne, ha elkísérnélek? Elmondhatnám a feleségednek, hogy nekem segítettél.

– Azt hiszem, nem ma foglak bemutatni benneteket egymásnak.

Chantal vállat vont.

– Valamikor túl kell esnünk ezen is. Hét éve vagy házas, és még nem mutattál be neki. Nem lehetünk úgy barátok, hogy nem ismerjük a másik párját.

– Tényleg! – nézett körül a férfi. – Hol a férjed?

– Elment.

– Hogyhogy elment? Mindjárt éjfél.

– Veszekedtünk, és elrohant.

– Veszekedtetek? Pont ma? Ebben az idegállapotban?

– Nagy ívben tett rá, hogy éppen halálra aggódtam magam Henri miatt. Éppen most kellett féltékenységi rohamot kapnia.

Jacquard furcsán nézte az asszonyt.

– Féltékenység?

– Az. A kocsi ülését a múltkor hátratoltad, és úgy maradt. A szőnyegen, a kormány alatt volt egy sáros férficipőnyom, szintén tőled. És a szakadt harisnyám a kesztyűtartóban.

– A francba! – szisszent fel Victor. – Már csak az kellett volna, hogy egy használt óvszert találjon a szőnyeg alatt!

A nőből hisztérikus nevetés formájában tört ki a feszültség. Alig tudta abbahagyni. A nevetés lassan zokogásba fulladt, és eleredt a könnye. Jacquard zavarba jött. Letette a poharát, és közelebb csúszott az asszonyhoz. Tétován átölelte a vállát, majd amikor az odabújt, magához vonta. Hagyta, hadd sírjon a vállán egy darabig. A zokogás lassan csillapodott, a reszketés enyhült, a hüppögés is elcsendesedett. A nő haját simogatta nyugtató mozdulatokkal, és közben érezte az illatát. Gyengéden ringatni kezdte a testét.

Maga sem tudta, mennyi idő telt el, míg ajkuk összeért. Victor egy perc után kibontakozott az ölelésből, és arrébb húzódott. Chantal arcába nézett.

– Arra gondoltam. ha mi most ebbe belemegyünk.

– Akkor?

– Akkor holnap már a válásunkat fogjuk tervezgetni.

Chantal elgondolkodott, de egy pillanatra sem engedte el a férfi tekintetét. Végül alig észrevehetően biccentett.

– Lehet.

– Téged ez. nem rettent el?

– Dehogynem. Csak nem érdekel.

– Nem?

– Victor. Mióta is beszélünk meg mindent?

– Évek óta.

-Hát ez az – suttogta a nő. – Tudom, hogy neked szar otthon. Te tudod, hogy nekem is szar. Tudod, hogy én azt adnám, ami neked kell. Én pedig tudom, hogy te azt adnád, amire nekem szükségem van.

– Ha csak ilyen egyszerű volna!

– Ez ilyen egyszerű lehet. Ha akarjuk.

Megcsókolta a férfit, és keze a garbó alá vándorolt. Victor elengedte magát, és vetkőztetni kezdte a nőt.

*

Jacquard jó ideje félálomban volt, amikor hirtelen magához tért. A hátán feküdt a nappali szőnyegén, és a mennyezetet nézte. A szobát csak az utcáról beszűrődő fény világította meg. Meztelen volt, csak egy könnyű pléd takarta a derekát. Oldalra nézett. Chantal a hóna alá fészkelte be magát, karját keresztbe vetette a férfi mellén. Egyenletesen szuszogott, de Victor nem tudta megítélni, vajon alszik-e, vagy csak ugyanolyan félálomban lebeg, mint ő.

A férfi ismét a plafonra bámult.

Véronique jutott az eszébe. Mióta vele volt, soha nem csinált még ilyet. Csodálkozva állapította meg, nem érez lelkiismeret-furdalást. Egyelőre nem, tette hozzá gondolatban.

Nem tudott napirendre térni azon, ami az este történt a villában.

Mit keresett ott Véronique?

Véronique Izraelnek dolgozik? Azokban az években is egy másik országnak dolgozott, amikor minden rendben volt köztük? Ha így volt, akkor már azokban az időkben is csak talmi máz volt a házassága. Újabb szörnyű gondolata támadt: Dominic! Miért szülte meg az asszony? A kisfiú is csak a fedőtörténet része volna?

– Ébren vagy? – suttogta a sötétben Chantal.

Victor gondolatai szertefoszlottak.

– Igen.

-Nem tudom elhinni.

Victor az asszony felé fordult, és átölelte. Arcuk alig arasznyira volt, de a sötétben nem látták egymás szemét. Lágyan megcsókolta az asszonyt. A csók után felkönyökölt, és megnézte az óráját.

– Fél kettő múlt.

Chantal is felült.

– Menned kell?

– Azt hiszem, jó lenne.

– Véronique?

-Mindegy – legyintett Victor. – Tegnap éjjel sem mentem haza.

– Hát hol aludtál?

-Hazahoztalak, aztán visszamentem az irodába. Ott nyomott el az álom.

– Akkor ez már a második este?

– Aha.

– Mit mondasz neki?

-Nem tudom.

Felállt, és a ruhája után kezdett tapogatózni.

-A férjed nem jön haza? Úgy egymásnak estünk, az sem tűnt volna fel, ha megáll mellettünk.

-Nem szokott ilyenkor hazajönni. Összevesztünk, elrohant. Most hajnalig iszik valamelyik szakszervezetis haverjával.

Victor felkapta a garbóját, és letérdelt az asszony mellé.

– Nem bántad meg?

– Egy percét sem. És te?

– Én sem bánom.

Chantal szomorkásan elmosolyodott.

– Akkor jó.

– Mi lesz most?

– Szerinted abba tudnánk hagyni?

Jacquard-t szíven ütötte a mondat.

Amikor három perc múlva becsusszant a Volvo kihűlt utasterébe, homlokát a kormányra támasztotta, és úgy érezte, a világ kifordult sarkaiból.

26

A mobiltelefon ciripelni kezdett az éjjeliszekrényen. Abu Músza egy pillanat alatt éber lett. Felült az ágyban, felemelte a telefont, és kinyomta az ébresztőt. Még este kilenckor állította be hajnali kettőre a készüléket, nehogy elaludjon.

Nyílt a kétszárnyú ajtó, és belépett Muhtár Abdulati.

– Meghallottam a telefonodat.

– Tudtál aludni?

– Nem sokat. Inkább csak a plafont bámultam.

– Bevetés előtt mindig aludni kell – mondta Músza, és kimászott az ágyból.

– Én sosem tudok. Neked sikerült?

– Az esti ima megtisztított. Ahogy letettem a fejem, már aludtam is.

– Jó neked, Abu.

– Remélem, maradt elég erőd.

– Nem lesz gond.

– Akkor készüljünk!

Tíz percre volt szükségük ahhoz, hogy letusoljanak és a már este előkészített könnyű, sötét ruhákat magukra kapkodják. Fekete farmer és ing, vékony, tengerszürke dzseki és baseballsapka alkotta öltözéküket. Az imám jóvoltából kaptak két doboz lőszert és két újabb tárat, így nem okozott gondot, hogy a magukkal hozott Browningokat megtöltsék.

– Még mindig nem tudom elhinni – morogta tárazás közben Muhtár.

-Mit?

– Hogy azok a hülye francia zsaruk még csak meg sem motoztak minket, mielőtt felzavartak arra a buszra.

– Ebből élünk, testvérem. A mások hibáiból.

– Ez igaz.

Majdnem negyed három volt, amikor kiléptek az Hôtel Victoires Opéra vastag szőnyeggel borított folyosójára, ahol Abdulati körülnézett.

– Nincs itt a testőr.

– Nagyon helyes. Ezt kértük, hogy lent őrködjön a hallban.

– Megnézzük?

– Mit?

– Hogy ott van-e?

– Minek? Itt nincs, ez a lényeg.

Músza elindult a lépcsőház felé, és nesztelenül lementek a földszintre. A szálloda már-már tökéletes csendbe burkolódzott, csak néhány alkalmazott jött-ment a folyosókon. Egy karbantartó izzókat cserélt a mennyezeten, a takarítók pedig halkan surrogó padlófényező géppel járták az épületet.

A délután folyamán Abdulati feltűnés nélkül feltérképezte a szállodát, hogy megtalálja azt a helyet, ahol észrevétlenül ki tudnak surranni, és a hallban strázsáló Franck Tholance nem fogja észrevenni, hogy védencei már régen elhagyták a hotelt.

Alig egy perccel később a két férfi a szabadban volt, és átmentek az utca túloldalára.

– És most?

– Erre! – adta ki az utasítást Músza, és az első sarkon befordult.

– Melyik kocsi lesz az?

– Gőzöm sincs.

A szír egy indítókulcsot vett elő a zsebéből, és megnyomta a távirányító gombját, de nem történt semmi. Mentek még harminc métert, amikor ismét rányomott a gombra. Ekkor felvillantak egy szürke Mégane lámpái.

– Ez az.

Az imám még a délután folyamán egy küldönccel juttatta el nekik a slusszkulcsot, és a borítékban ott lapultak az instrukciók is, hogy merre találják az autót.

Músza ült a volán mögé, és indított.

*

Jacquard nagyon fáradtnak érezte magát. Irgalmatlan napja volt. Verekedett, tárgyalt, szeretkezett – több hónapra való adrenalint fogyasztott el egyetlen nap alatt. A Volvót szándékosan lassan vezette, érezte, hogy erőtartalékai végén jár, nem akart a fáradtság miatt nekimenni valaminek. Miközben az irodája felé hajtott, gondolatai minduntalan a Chantallal töltött előző két óra körül jártak. Korábban nem tett ilyet, és most sem igazán tudta mire vélni a dolgot.

Persze jobban belegondolva. Hiszen mit is csinált Véronique? Azóta hazudik neki, amióta együtt vannak. Továbbra sem értette, hogyan lehetett ezt megoldani. Hiszen még csak gyanút sem fogott.

Minden összekeveredett.

Vegyes érzések dúltak benne, miközben átgurult a Szajna egyik hídján. Nem bánta egy pillanatát sem annak, ami történt, közben persze tudta, hogy már semmi sem lesz többé olyan, mint volt. Victor Jacquard megértette, hogy mindenképpen veszített. Az a legkevesebb, hogy a barátját örökre elveszítette, ám valószínűbbnek tűnt, hogy ennél súlyosabb a helyzet, és hamarosan inkább a feleségét veszíti el.

Az irodaházhoz ért, kártyáj át használva nyitotta a sorompót, és behajtott a mélygarázsba. Az igazat megvallva az égvilágon semmi dolga nem volt az irodában, de nem lett volna képes most egyenesen hazamenni. Nem tudott volna az egyik ágyból kimászni, és fél óra múlva simán becsusszanni a másikba. A paplan alá. Véronique mellé... Kellett valami átmenet. Mehetett volna egy kocsmába is, de nem volt hangulata másokat látni, mások hangját hallani. Az iroda magánya lényegesen vonzóbb lehetőségnek tűnt számára, ezért döntött úgy, inkább bemegy, elkortyol egy kis konyakot, megnyugszik, és rendbe szedi a gondolatait, mielőtt hazaindul.

A garázsban csak két autót látott, úgy tippelte, a biztonsági személyzet tagjaihoz tartozhatnak. Lezárta a Volvót, és felliftezett az irodába.

*

Músza lehúzódott a járdaszegély mellé, és leállította a kocsi motorját. Állával a kicsiny park túloldalán, tőlük úgy százméternyire álló épület felé intett.

– Az lesz az.

– Akkor? Menjünk?

– Várjunk egy percet.

Ültek az autóban, és a környéket fürkészték. Hajnali három volt. A ház ablakai sötéten ásítottak, és az utcán sem volt mozgás. Már éppen ki akartak szállni, amikor egy rendőrautó fordult be a sarkon, és lépésben végiggurult az utcán. A két szír lélegzet-visszafojtva figyelte a kék-piros csíkokkal díszített Peugeot-t, de az láthatóan rutinkörúton volt, simán továbbhajtott, és hamarosan el is tűnt a fák mögött.

– Hányadikon van a lakás?

Abdulati elővette a mobiltelefonját, és lehívott egy fényképet a memóriából. Odamutatta a mellette ülő Abunak. A képen egy igazolvány fotója látszott.

– Tehát a harmadikon. A kulcs?

– Itt van – csapott a zsebére Muhtár.

Még délután kinyomtatta a telefon memóriájából a lefotózott kulcsok képeit, aztán a fényképekkel keresett egy kulcsmásolót, és elkészíttette a másolatokat. A férfi persze akadékoskodott a rendhagyó kérés miatt, ám az elébe csúsztatott kétszáz euró meggyőzte, hogy semmi törvényelleneset nem fog elkövetni, ha eleget tesz a kérésnek.

– Akkor menjünk!

Kiszálltak, és elindultak a ház felé. Kényelmesen sétáltak egymás mellett, át a keskeny parkon. A túloldalon átvágtak az úttesten, és máris a kapunál álltak. Músza körülpillantott, ezalatt Abdulati elővette a karikára fűzött négy másolt kulcsot, és szemügyre vette a zárat, hogy melyik illhet belé. A második kulcs minden akadály nélkül nyitotta a kaput. Halkan betették maguk mögött, és vártak egy kicsit, hogy szemük hozzászokjon a lépcsőház sötétjéhez. A benti világítást nem akarták használni. Amikor már jól láttak, nekivágtak a lépcsőnek. Az szóba sem jöhetett, hogy a liftet használják, nem akarták kockáztatni, hogy egy véletlen műszaki hiba miatt beszoruljanak, és persze a hajnali órán váratlanul elinduló felvonó zaja sem hiányzott most nekik.

Lassan, óvatosan haladtak, így két perc is eltelt, mire felértek a harmadikra. A nem túl nagy pihenőből két lakás nyílt. Abdulati kérdőn nézett a társára, mire az vállat vont.

-Fogalmam sincs, melyik – suttogta Músza, és a bal oldali ajtóhoz lépett. Nem volt rajta sem szám, sem névtábla.

Muhtár közben a másik ajtót vette szemügyre, de a sötétben egészen közel kellett hajolnia, hogy lássa. Egy táblácskát talált rajta, felületén vésett betűk látszottak.

– Ezen az áll, hogy „Rousset”.

– Akkor a másik lesz az.

Visszamentek a jelzés nélküli ajtóhoz, ahol Abdulati újra előkotorta a kulcsokat. Két zárat láttak. Músza az ajtóra tapasztotta a fülét, és intett unokatestvérének, hogy várjon még. Néhány percen át hallgatózott, de nem szűrődött ki zaj a lakásból.

Óvatosan elvált az ajtótól.

– Semmit sem hallok.

– Bizonyára alszanak. Nyissam?

– Igen.

Músza elővette a Browningot, amit már a kocsiban csőre töltött, hogy ne a lépcsőház csendjében csapjon vele zajt, és az ajtóra szegezte. Abdulati beillesztette a kulcsot az alsó zárba, és milliméterről milliméterre elfordította.

Egyetlen halk kattanás, és a zárnyelv visszacsúszott a helyére.

Megmerevedtek és vártak.

A lakásban semmi nem mozdult.

Muhtár rendkívül lassan kihúzta a kulcsot, és ezúttal a másikat illesztette be a felső zárba, aztán ugyanolyan gonddal fordította el, mint az előzőt. Az újabb kattanás ugyan a két szír számára felért egy puskalövés robajával, azonban még nekik is nyilvánvaló volt, hogy a házban senkinek nem tűnt fel a hang.

Abdulati elrakta a kulcsokat, és maga is előhúzta a fegyverét.

Músza a tenyerével benyomta az ajtót, s benézett a lakásba.

Teljes csend honolt odabent, az előszobában csak egy digitális óra piros számai adtak némi fényt. Belépett, és érezte, hogy a társa követi, majd behúzza az ajtót.

Lépésről lépésre haladtak, egymást fedezték. A hálószobák, a fürdő, a gardrób, a nappali, a konyha és az étkező – mindmind üres volt. Muhtár vette észre elsőnek a következő ajtó alatt kiszűrődő gyér fényt. Intett Abunak, aki jelezte, hogy ő is látja. Elhelyezkedtek az ajtó két oldalán, és Abdulati benyitott.

Gyerekszobában álltak.

A fény a konnektorba dugott éjszakai lámpácskából jött.

Abdulati a gyerekágyhoz osont, és belenézett.

Üres volt.

-Nincs szerencsénk! – sziszegte Músza, és leengedte a fegyvert.

– Nincs itthon senki!

– Mindjárt fél négy! Hol a francban lehetnek?

– Nem mehettek messzire – vélte Muhtár.

– Miből gondolod?

– A gyerekszobában égve hagyták a villanyt.

Músza megvizsgálta a parányi lámpást, aztán megrázta a fejét.

– Nem jelent semmit, testvérem. Fényérzékelős kapcsolója van. Nézd csak: állandóan a konnektorban van, s ha sötétedni kezd, automatikusan bekapcsol.

– Akkor meg hol lehetnek?

-Nem tudom.

Abdulati odalépett a másikhoz.

– Mi legyen? Holnap este újra próbáljuk?

-Nem, nem este, hanem délelőtt – felelte némi töprengés után Abu. – Most visszamegyünk a szállodába.

– Ne maradjunk valameddig?

– Ha fél négyig nem jött haza, ma már nem fog. Ha várunk, csak azt kockáztatjuk, hogy kivilágosodik, és nem tudunk elmenni. Majd inkább délelőtt visszajövünk. Felhívjuk a kocsiból a lakástelefont. Ha felveszi, feljövünk, ha nem, akkor megvárjuk az autóban, míg hazaér.

– Ahogy akarod – hajtott fejet Abdulati.

– Menjünk, és zárd be mindkét zárat!

A két férfi kisietett az előszobába.

*

Jacquard felért az irodájába, kabátját a kanapéra hajította, és belevetette magát a forgószékébe, lábát feltette az íróasztalra.

– A francba! – sóhajtotta, és fáradtan megdörzsölte az arcát. – Mibe keveredtél, Victor?

Egy ideig lehunyt szemmel üldögélt, hogy lazítson egy kicsit, de agyába minduntalan a Chantallal töltött órák képei tolakodtak. Márpedig most nem akart ezzel foglalkozni. Előbb Véronique-kal kell valamit kezdenie.

Levette a lábát, és ekkor látta meg az asztal sarkán álló konyakosüveget meg a poharat. Eljátszott a gondolattal, hogy tölt egy keveset, de aztán arra jutott, hogy most tiszta fej kell.

El kell döntenie, mi legyen Véronique-kal.

Két lehetősége volt.

Hazamegy, és azonnal kérdőre vonja az asszonyt. Mik lehetnek ebben az esetben a következmények? Véronique természetesen tagadni fog. Ha elmondja, hogy a saját szemével látta, arra az lesz a válasz, biztosan rosszul látta. Ha elmondja, hogy mit hallott Bentől, akkor azt fogja a fejéhez vágni, hogy be van rúgva, ha ilyen marhaságokat beszél. Egy biztos: nem fogja beismerni. A távolabbi következmények pedig beláthatatlanok... Talán még az is lehet, hogy fogja Dominicot, és visszautazik Izraelbe! Victort gyomorszájra mért ütésként érte a gondolat.

Nem! A dolog immár teljesen nyilvánvalónak látszott: nem szoríthatja a sarokba a feleségét. Az kiszámíthatatlan események láncolatát indíthatja el. Ráadásul most még tart a sokk – pontosan tudta, hogy agya még jó ideig a trauma hatása alatt lesz, és nem biztos, hogy a legjobb megoldásokat dolgozza ki a problémára.

Elvetette a lehetőséget, hogy azonnal szembesíti Véroni– que-ot a tényekkel.

Akkor marad a másik út.

Ma inkább kialussza magát. Hazamegy, szépen befekszik Véronique mellé az ágyba, és úgy tesz, mintha mi sem történt volna. Délelőttől pedig komolyan elkezd foglalkozni azzal, hogy felderítse az asszony múltját. Felhívja Arnaud Lacrouts-t, és ráuszítja a feleségére. Ha valaki képes kideríteni, hogy valójában kicsoda is Véronique Jacquard, akkor az Arnaud. Addig pedig ő játszani fogja a mintaférjet.

Igen, ez lesz a megoldás.

Egyrészt elodázza a döntést, nem fog hebehurgyán belemenni egy kiszámíthatatlan következményeket magában hordozó vitába, másrészt nem veszíti el azt a helyzeti előnyt, hogy ő már tudja, Véronique egyáltalán nem az, akinek gondolta.

Most pedig hazamegy.

Kivette a tokból a Glockot, kiugratta a tárat, és ellenőrizte a töltényűrt. Kihúzta a fiókot, hogy berakja a pisztolyt a helyére.

A mozdulat közben megmerevedett.

A legfelső mappán három-négy apró, barna pöttyöt fedezett fel.

– Ez meg mi?

Kiemelte a dossziét, és közelebbről megszemlélte a foltokat.

Kávé.

Rögtön kapcsolt, hogy valaki átkutatta a fiókját. Ha ő kávézta volna le a mappát, arra biztosan emlékezne, más viszont nem nyúlhatott az íróasztalához, ezt még Margot-nak sem engedte soha.

– Hogy a francba?!

Átvizsgálta a fiókot, de nem hiányzott semmi. Kihúzta a másikat, átfutotta annak a tartalmát is, ám látszólag onnan sem tűnt el semmi. Tisztálkodószerei ott voltak a fiók mélyén, érintetlenül. Megnézte a beléptetőkártyákat tartalmazó borítékot, ami úgy tűnt, szintén érintetlen, ezért vissza is csukta. Már-már elhessegette a gyanakvást, de a kávényomok nem hagyták nyugodni.

Ő nem lehetett – ez tény.

Akkor viszont ki?

Behunyta a szemét, és átgondolta, ki és miért járt az irodában az elmúlt napokban. Houssak! Houssak egyedül maradt két-három percre az irodájában!

Mit kereshetett?

Tekintete körbepásztázott a szobában. A kis szobaszéfet nem nyithatta ki, ez teljesen nyilvánvaló volt. Az iratszekrények? Nem, azokban semmi olyasmi sincs, ami érdekes lenne. A fogasra esett a pillantása, és azon a felöltőjére. A kabát akkor is itt volt.

Jacquard a zsebébe nyúlt, és elővette az irattárcáját, ami délben még a felöltőben lapult.

A pénze megvolt az utolsó centig. Szemügyre vette az iratait. Azonnal észrevette, hogy a jogosítványa egy zsebbel arrébb van, mint ahol tartani szokta. A többi okmánya is más sorrendben volt visszarakva.

Houssak átvizsgálta a papírjait.

Mi a fenének?

Percekig töprengett, de egyszerűen semmi olyan magyarázatot nem tudott elképzelni, ami akár csak hangyányival megvilágíthatta volna a dolgot.

Zsebre dugta a Glockot, leakasztotta a fogasról a kabátját, és kiment az irodából. A villanyt lekapcsolta maga után, aztán beszállt a liftbe. A felvonó tükrében egy nyúzott, csapzott férfit látott, jókora karikákkal a szeme alatt. Aludnia kell, nincs mese.

Fáradtan a kabát zsebébe süllyesztette a kezét, és megmarkolta a kulcscsomóját. Az ujjai között forgatta a kulcsokat, miközben továbbra is magát bámulta a tükörben.

Akkor döbbent rá, hogy mi nem stimmel, amikor kilépett a mélygarázsba és a slusszkulcsáért nyúlt. A Volvo kulcsa ugyanabban a zsebben volt, mint a lakáskulcsai. Márpedig ő arra kínosan ügyelt, hogy a két kulcs mindig külön oldalon legyen: indítókulcs a jobb zsebben, lakáskulcsok a balban. Mindig.

A slusszkulcs most is a helyén volt, hiszen ő tette oda, amikor fél órával korábban felment az irodájába, de valaki ezúttal ugyanebbe a zsebbe tette a lakáskulcsokat is.

Egyre gyorsuló léptekkel tartott az autó felé, agyában pedig helyükre kattantak a mozaikdarabok. Most már száguldottak a gondolatai. A kulcsok és az iratai... A kulcsok és az iratai... A kulcsok. Az irataiban benne van a lakáscíme.

A kulcsok!

Bevágta magát a Volvóba, és padlógázzal indított.

Előkapta mobiltelefonját, s lenyomta a Véronique-hoz tartozó gyorstárcsázó gombot.

Búgás hallatszott, aztán egy ismeretlen női hang:

– A hívott szám átmenetileg nem kapcsolható.

– Bassza meg!

Jacquard a kijelzőre nézett, látta, hogy hajnali fél négy. Hol van Véronique és Dominic fél négykor?! A lakás vezetékes számát hívta, és pillanatokkal később már hallotta is, amint a hívás kicseng. Ötször. tízszer. hússzor.

-A francba! – kiáltotta, és az ingzsebébe csúsztatta a mobilt. – Miért nem veszed már fel?!

A gyomra összeszorult a félelemtől. Talán Sentenacnak igaza van, és ez az Houssak tényleg az, akinek az ügynök mondja. De akkor is! Mit akarhat tőle? Mit akarhat a lakásán? Talán azt gondolta, valami titkos információt tart otthon? Vagy mi ez az egész?

Hány meglepetés fér bele egy napba, Victor?, tette fel magának a kérdést.

Őrült tempóban száguldott át a városon.

Az eső ismét szemerkélni kezdett, de az is lehet, hogy csak a köd sűrűsödött meg. Bekapcsolta az ablaktörlőt. A gumiszalag elmaszatolta a cseppeket a szélvédőn. A macskát csak későn vette észre, automatikusan a fékre taposott. A nyálkás macskaköveken megcsúszott a hosszú jármű. A férfi talpát verni kezdte az ABS, a kocsi a parkoló autók felé szánkázott. Victor végre levette a fékről a lábát, és a gázra lépett. A kocsi azonnal kormányozhatóvá vált, a nagy szürke kandúr egyetlen nyekkenéssel szétzúzódott a lökhárító sarkán, a kerék pedig bevégezte a pusztítást.

-Jézusom! – nyögte Victor, és belenézett a tükörbe. A macskatetem pörögve gurult a nedves úttesten.

Már közel járt. Újabb utcasarok következett, rántott egyet a kormányon, és sodródva befordult az utcájába. A fényszóró két sötét ruhás alakot világított meg, éppen az úttesten keltek át.

Mindhárman megrettentek.

Jacquard a fékre lépett, és a Volvo hirtelen lelassult.

Amikor a kocsi végre megállt, a két dermedten álló férfi alig ötméternyire volt már csak tőle. A lámpák fényében Victor azonnal felismerte a két alakot.

Houssak és Mahir állt az úttesten.

Victor háza előtt.

A helyzet egyértelmű volt.

A férfi kivágta a kocsi ajtaját, és kiugrott.

– Mit keresnek itt?

Houssakot váratlanul érte Jacquard megjelenése, és másodpercekig nem tudta, mitévő legyen. Első reakciója a bénultság volt.

– Jó estét, Jacquard úr! – köszönt végül Mahir.

– Mit csinálnak a házamnál?

– Mi csak.

– Miért kutatta át az irodámat?

-Mi.

Victor rájött, hogy egyedül van a két alakkal szemben, akik minden bizonnyal rossz szándékkal érkeztek. Előrántotta a Glockot, és csőre töltött.

– Kezeket fel!

A Victor által Kateb Mahirként ismert férfi oldalazni kezdett a park fái felé. Músza óvatosan a másik irányba mozdult, így megosztották a figyelmét.

– Állj! Le a földre!

A két férfi hirtelen a fák felé lendült. Jól számítottak, hogy a francia nem fog fegyvert használni. Jacquard gondolkodás nélkül utánuk iramodott, a harag ott dobolt a fülében: ezek betörtek a házába! Máris a füvön rohantak. Houssak talán húsz métert tett meg a fák között, amikor ráébredt, hogy Jacquard üldözőbe vette őket. Bár már látta a park túloldalán a kocsijukat, úgy számította, nem lesz idejük beszállni és elindulni, mielőtt üldözőjük utolérné őket. A kabátja alá nyúlt, előrántotta a Browningot, és megfordult.

Victor az első lövést nem is hallotta, csak a torkolattűz villanását látta. Ösztönösen térdre vetette magát, és két lövést adott le Houssak irányába. Fájdalmas kiáltás volt a válasz. A már messzebb járó Mahir megtorpant, bevetődött a bokrok közé, és lekuporodott. A fák ágai között kémlelt. Látta, hogy Houssak a földön fekszik, Jacquard pedig a pisztolyát előreszegezve igyekszik felé. A férfi felállt, és elindult, hogy balról egy széles ívet leírva a francia hátába kerüljön.

Jacquard odaért a földre zuhant alakhoz. Alig látott valamit, a fák között teljes volt a sötétség. Felnézett, de nem látta a másik menekülőt. Arra emlékezett, hogy Kateb Mahir jóval előbbre járt, mint Houssak, valószínűleg mostanra már messzire jutott. Ismét a meglőtt férfira nézett, de az nem mozdult, ő meg a sűrű sötétségben képtelen volt megállapítani, mi lett vele.

Nem volt nála lámpa, az ott maradt az irodában, ahol levetette a mellényét. A kocsihoz sem akart visszamenni, arra gondolt, hátha csak könnyebben sérült meg Houssak, s amíg ő zseblámpát keres, az kereket old. Eszébe jutott a mobiltelefonja. Elővette, és lenyomott egy gombot. Sápadt fény ömlött szét a szitáló esőtől nedves füvön. A Glockot előreszegezve odalopakodott a méretes bokor mellett kicsavart tagokkal heverő alakhoz.

– Meg ne mozdulj!

Houssak volt az. Szétvetett karokkal feküdt a hátán, lába furcsa szögben a teste alá csavarodott. Jobb keze mellett egy pisztoly volt. Jacquard arrébb rúgta a fegyvert, és Houssak fölé hajolt.

A gyér világításban is látta, hogy itt már nem kell támadástól tartania. Houssak arccsontja alatt apró lőtt seb látszott, a vér a fél arcát elöntötte. Szeme tágra nyílva meredt a semmibe.

– A fenébe! – sziszegte Victor, és leguggolt a hulla mellé.

Ez mentette meg az életét.

A háta mögül nagy hévvel érkező Mahir a pisztolya agyával a halántékát célozta meg, de így, hogy a francia lehajolt, az ütés elsüvített a feje felett, Kateb a lendülettől átesett Jacquard-on. A két férfi összegabalyodott, a pisztolyok a földre estek.

Victor a hátára fordult, és a fölébe tornyosuló Mahir arcába sújtott. Az öklében szorongatott mobiltelefon reccsent egyet, de nem tört el, továbbra is világított, és a küzdők kísérteties kékes fénybe borultak. Kateb elkapta az újabb ütésre lendülő kezet, és kicsavarta Victor csuklóját. A francia felfelé rúgott a térdével, érezte, hogy valahol az altestén találta el ellenfelét, aki felnyögött, de azonnal egy óriási ütéssel válaszolt, amely Victor mellét érte. A következő csapást azonban már Jacquard kivédte, és birkózni kezdtek. Néha egy-egy ütést be tudtak vinni, de mindketten annyira vigyáztak, nehogy az ellenfél valamelyik keze szabaddá váljon, hogy inkább csak fetrengtek a nedves fűben. Ahogy átfordultak, Victor került felülre, de Kateb már lökte is tovább, és odébb gurultak. A francia tarkója nagy erővel egy fának csapódott, szorítása enyhült, mire Mahir kiszabadította magát. Kezében ott szorongatta Victor mobilját. Talpra ugrott, és jókora rúgást mért Jacquard vállára, aki ettől ismét a fának csapódott. Keze a fűben tapogatózva kemény tárgyat érzett. A pisztolya volt az. Reflexszerűen megmarkolta és felemelte. Újabb rúgás érte a fejét, mire forogni kezdett vele a világ, de ösztönösen meghúzta a ravaszt. A lövés hatalmasat csattant a fák között, a lövedék tompa, surranó hanggal a földbe csapódott. Nem volt lehetősége célozni, de igazából ölni sem állt szándékában, pusztán jelezni akarta, hogy ismét fegyver van nála, hátha elriasztja támadóját.

A számítás bevált, Mahir hátrébb lépett. Jacquard felemelte a pisztolyt, és most már határozottan Kateb felé célzott, és lőtt. A férfi oldalra vetette magát, majd Jacquard rohanó lépteket hallott, ágak csapódtak, kisvártatva felberregett egy autó motorja, és a csikorgó kerekek jelezték, hogy a sofőr kilőtt.

Csend támadt, mindössze egy kóbor kutya ugatott a park szélén. A környező házak ablakai zárva maradtak, úgy tűnt, az éjszaka derekán elcsattanó öt lövés senkit sem késztetett arra, hogy otthagyja a jó meleg ágyat, és kidugja az orrát. Talán petárdázó suhancok duhajkodásának vélték a durranásokat. Victor lihegve ült a földön, míg erőt gyűjtött. Megtapogatta az ajkát, érezte, hogy a fogai felhasították belül a bőrt. Válla, arccsontja fájt az ütésektől és a rúgásoktól, de ettől eltekintve nem érezte, hogy különösebb baja esett.

A családja!

Feltápászkodott, és a fák között futni kezdett a ház felé.

Vajon mi lehet velük? Véronique! Dominic!

– Istenem! – nyögte a férfi.

Átrohant az úttesten, megkerülte a Volvót, amely az úton állt. A kulcsot ösztönösen zsebre dugta, amikor kiugrott belőle, de az ajtó nyitva maradt. Egy pillantást vetett a kocsira, és valahol tudata mélyén elraktározta a képet, hogy elférhet mellette bárki, aki nem pénzért vette a jogosítványát.

Berontott a lépcsőházba, és a lépcső felé lódult. Nem vesztegette az időt a lifttel, felrohant a harmadikra, neki az ajtónak. Mivel zárva volt, homloka és mellkasa tompa puffanással nekiütődött, kiszorult a levegő a tüdejéből, de máris előkapta a kulcsot, és egy pillanat múlva bent volt a lakásban.

– Véronique!

Nem kapott választ. Villanyt gyújtott, és beljebb lépett. A nappaliba, aztán a hálószobába. Sehol senki. Mindent végigjárt, de teremtett lelket sem talált a lakásban.

– Hol vagytok? – motyogta maga elé.

Rosszullét tört rá, kitámolygott a konyhába, hogy igyon egy korty jéghideg ásványvizet. Ahogy megfogta a hűtőszekrény ajtaját, szeme megakadt a Dominic hűtőmágnesekkel felragasztott rajzai között megbúvó üzenőtömbön. „Sajnáltam az ebédet, és már azt hittem, én hibáztam. De aztán egész délután és este nem hívtál, ma sem jöttél haza. Pedig Dominicot elvitte a bébiszitter... Mindegy. Én is elmegyek a lányokkal bulizni. Majd reggel jövök. Véronique ”, olvasta a szálkás betűket.

Mérhetetlen megkönnyebbülés öntötte el.

Élnek!

Leült a konyhapult melletti székre, és a megkönnyebbüléstől kis híján elsírta magát. Sosem hitte volna, hogy egyszer ilyen jól fog jönni, hogy összevesztek, és Véronique sértődötten beleveti magát az éjszakába.

Aztán hirtelen minden eszébe jutott.

Véronique nem bulizni ment a lányokkal.

Véronique ott volt a villában. Egészen mást csinált. Akármit is, hál’ istennek, nem volt itt, amikor Houssak és Mahir betört a lakásba. Dominic pedig biztonságban van.

Victor megrázta a fejét. Mozdulnia kell! Tennivalója van. Ma teljesen felfordult az élete. A felesége nem az, akinek mondja magát. Szeretője lett. A hatóságok megpróbálták megzsarolni. Bár ebből még haszna is lehet, gondolta. Elvégre ott lent a parkban egy hulla hever. Csak egyetlen ember jutott eszébe, aki a segítségére lehet, hogy kimásszon ebből a csávából, amibe akaratán kívül került.

Elővette a zsebében lapuló névjegyet, és a mobilja után tapogatózott. A telefon nem volt sehol. A szentségit! A vezetékes telefonhoz ment, és beütötte a névkártyán látható számokat. Hat kicsengés után álomittas férfihang szólt bele: – Igen?

Victor Jacquard mély lélegzetet vett.

– Sentenac ügynök?

27

Jacquard a park szélén, a Volvóban ült, és kibámult az éjszakába. A környéken nyugalom honolt. Alig tudta elhinni, hogy a városlakók közönye immár odáig terjedt, hogy ki sem néznek a lövések hallatán. Sőt még csak a telefont sem vették fel, hogy a rendőrséget tárcsázzák. Elképesztő, gondolta Victor, és lejjebb eresztette az ablakot, hogy elejét vegye az üveg párásodásának. Az eső ugyan alábbhagyott, de még mindig sűrű, szúrós cseppekben lebegett a köd, és mindenüvé beszivárgott.

Idegesen dobolt a kormányon, aztán eszébe jutott valami, és kinyitotta a kesztyűtartót. Egy hónappal korábban egy híres focistától kapta a fémdobozos kubai szivarokat, és kettőt valamiért a kocsiban hagyott. Most szükségét érezte, hogy rágyújtson. Csak vasárnapi dohányosnak számított, ám most valamivel le kellett foglalnia magát. Hosszan bíbelődött az öngyújtóval, mire sikerült tüzet csiholnia. Szokásával ellentétben leszívta a füstöt. Tudta, hogy ettől reggelre eléggé másnaposnak fogja majd érezni magát, de most nem érdekelte a dolog. Tarkóját a fejtámlához támasztotta, és igyekezett összeszedni a gondolatait.

Majdnem fél öt volt, amikor jellegtelen, szürke Nissan kanyarodott az utcába, és leparkolt. Sentenac ballonkabátban és kalapban szállt ki a kocsiból, és körülnézett. Victor elnyomta a harmadig szívott szivart, és kiszállt.

– Egyedül jött? – ment oda az ügynökhöz.

– Magának is jó reggelt!

– Elnézést! Jó reggelt! Szóval?

– Mindjárt jönnek a többiek is. Mi a fene történt?

– Azt hiszem, megöltem.

– Ezt már a telefonban is mondta. Mármint hogy Houssak holtan fekszik a parkban.

– Így igaz.

-Mutassa meg!

– Rendben – bólintott tétován Jacquard, és a fák felé intett. – Erre.

– Menjen csak előre!

Sentenac egy rágógumit halászott elő mély zsebei egyikéből, és a szájába dugta, aztán úgy három méterre lemaradva ballagni kezdett Victor mögött.

Alain Houssak ugyanúgy feküdt, ahogy Jacquard háromnegyed órával korábban hagyta. A hátán hevert, karja szétvetve. A lába a teste alá csavarodott, mint egy rongybabának.

– Itt van.

Sentenac gyanakvó pillantást vetett Victorra.

– Hátrébb lépne, kérem?

– Persze.

Az elhárítótiszt leguggolt a hulla mellé, és alaposan szemügyre vette. A szem és a száj között félúton, a bal arc közepén majdnem egy centiméter átmérőjű lyuk tátongott, az eső lemosta a kiömlött vért. Sentenac megfogta Houssak nyakát, és kitapintotta a verőeret. Nem érzett pulzust.

– Hát ez meghalt.

– Azt én is tudom.

– Egyetlen lövés – morfondírozott az ügynök.

– Véletlen volt.

– Ahhoz képest szép találat.

– Úgy értem, nem azért jöttem ma ide, hogy agyonlőjem.

Sentenac a térdére támasztotta a kezét, és nehézkesen felállt. A térdízületei úgy ropogtak, mint a fagyott hó kérge.

– Szólt a rendőrségnek?

-Nem. Magát hívtam először.

– Miért?

– Micsoda kérdés ez? – gurult méregbe Victor. – Ma délután maga győzködött, hogy az ügyfelem, Alain Houssak valójában egy Abu Músza nevű terrorista. Nem hittem el. Aztán a ma este eseményei igazolni látszottak, amit mondott. Ki a fenének kellett volna szólnom, ember?

Sentenac lenézett a hullára.

– Szóval ez Houssak?

– Igen. – némi hezitálás után folytatta: – És?

– Mit és?

Victor sürgetően rázni kezdte a kezét.

– Ne csigázzon! Mondja már!

-Mit?

– Ez Músza?

-Fogalmam sincs.

– Ezt meg hogy értsem? – hökkent meg Jacquard.

– Úgy, hogy személyesen sosem találkoztam Abu Múszával. Ugyanazokat a fényképeket láttam csak róla, amiket magának is megmutattam. Majd a technikusok és az orvos szakértő megmondják, ki volt ez.

Victor elhúzta a száját.

– Kurvára nem vagyok megnyugodva.

-Azt, mondjuk, megértem. Mindenesetre szerintem ez Músza. – Amikor Sentenac látta, hogy Jacquard megkönnyebbülten felsóhajt, megvonta a vállát és hozzátette: – Legalábbis nagyon-nagyon hasonlít ahhoz a pasashoz a képen.

Fehér mikrobusz és egy fekete terepjáró fékezett a Nissan mellett. Férfiak szálltak ki az autókból, és elindultak feléjük. A mikrobusz oldalán mágnesmatricák virítottak, rajtuk a városi parkfenntartó cég logója.

Sentenac Victorhoz fordult.

– Na, itt is vannak.

– Kik ezek?

– Akik megoldják a helyzetet.

– És hogyan oldják meg?

-Eltüntetik a hullát. Fél óra múlva nyoma sem marad annak, ami itt történt.

– Elég ijesztő, hogy erre is megvannak az emberek.

– Ne higgye, hogy ez a fő profilunk. Nagyjából most először csinálunk ilyet. A helyzet számunkra is. mondjuk úgy: rendhagyó.

– Hát még nekem milyen rendhagyó!

Sentenac ismét szembefordult Jacquard-ral.

– Inkább folytassuk a munkát! Látta valaki, hogy mi történt?

– Tudomásom szerint nem.

– Nem látott senkit?

-Nem.

– A lövések felébresztettek valakit?

-Nem.

– Senkit?

– Engem is meglep a dolog, de még csak egy rohadt ablakot sem nyitottak ki, hogy mi volt ez a durrogás a környéken.

– A rendőrséget sem hívták?

-Feltűnt volna, ha ideszáguld néhány szirénázó autó, nem gondolja?

-Na, igen. Az emberek manapság szarnak egymásra. Beszélt mással is arról, ami itt történt?

-Nem.

Sentenac megdörgölte az orrnyergét.

– Akkor, ha jól értem, nincs se szemtanú, se fültanú.

– Szerintem nincs.

– Oké. Várjon itt! – Sentenac elébe ment a négy érkezőnek. Pár percig csendben beszélgettek, aztán a férfiak munkához láttak. Egyikük fényképezőgépet vett elő, és felvételeket készített a helyszínről, a tetem elhelyezkedéséről, arcáról, sérüléseiről, valamint a mellette heverő pisztolyról.

Sentenac visszatért.

– Mutassa meg, maga honnan lőtt!

– Itt feküdtem a bokor alatt.

– Louis! – intett az egyik férfinak az elhárító.

A fiatalember zseblámpával pásztázott a fűben, majd hamarosan felemelt és zsebre vágott egy apró tárgyat. Még háromszor ismétlődött a mozdulat.

– Az mi volt?

– A hüvely. Mondtam, hogy nem hagyunk nyomot magunk után. Maga négyszer lőtt, igaz?

– Igen.

– A fegyvere?

– Itt van a tokjában. Miért kérdi?

-Mert akkor azt ugyebár nem kell keresnünk. Houssak fegyvere megvan. Mindjárt meglesz az ő hüvelye is.

A férfiak szorgosan, olajozott mozdulatokkal dolgoztak, láthatóan összeszokott csapatot alkottak. Jacquard idegesen az órájára nézett, majd körbepillantott.

– Hamarosan öt óra.

-És?

– Ilyenkor errefelé már indul az élet. Ez a vakuzás ide fog csalni valakit.

– Igyekszünk.

– Csak, gondoltam, szólok.

– Alig húsz-huszonöt fotó, és már be is fejezte a srác. Nyugalom. Ha a lövéseket nem vette észre senki, hát ez sem fog feltűnést okozni.

Úgy is lett, a fényképész szinte abban a percben végzett. Eltette a válltáskájába a Nikont, és egy notesz nagyságú készüléket vett elő.

– Az meg mi? – kérdezte Victor.

– Szkenner. Ujjlenyomatvételhez használják.

-Ráérne a hullaházban is. – jegyezte meg morózusan Jacquard.

-Mire a hullaházba érnek, már futtatni fogja a rendszer az adatokat.

A férfi felnyitotta a készüléket, és a fiatalember gyakorlottan rányomta a képernyőre a halott ujjait, amiket a fénysugár letapogatott. Pár másodperc alatt végzett Houssak kezével. Ezután egy kisebb pálcikát vett elő, és belemártotta a seb mellett az alvadó vérbe. A pálca végére tekert steril vatta vörösre színeződött. A technikus egy papírdobozba csomagolta, és zsebre tette.

Victor az idegességén felülemelkedve érdeklődéssel követte a történéseket.

-DNS?

– Igen.

– Nem ért volna rá legalább ez a hullaházban?

– A Transporterben van egy kisebb laborra elegendő műszer.

Mire a holttest beér a boncolásra, már meglesz a DNS-profilja, és az is futni fog az adatbázisban.

Sentenac karon fogta Jacquard-t.

– Menjünk!

– És a tetem?

– A kollégáim elintézik.

– Na és a rendőrség? Tényleg nem jönnek ki?

– Mi nem szólunk nekik. Csak bonyolítanák a helyzetet.

– Szabályszerű ez? – gyanakodott Victor.

Sentenac halkan felnevetett.

-Ha maga adna a szabályokra, akkor a zsarukat hívja, és nem engem ver fel a legszebb álmomból. Pontosan azért hívott, mert remélte, hogy elsikálom.

-Nem tudom, miért magát hívtam – vallotta be őszintén Jacquard. Az elhárítótiszt a szemébe nézett, és ráébredt, hogy a férfi igazat mond.

-Nos, akkor most legalább erre is magyarázatot kapott. Azért hívott engem, hogy elsikáljam. És ez nekem jól megy.

Két férfi érkezett a terepjáró felől, kezükben fekete zsák.

– Mehet? – néztek Benjamin Sentenacra.

– Csináljátok! Mindjárt virrad.

A két alak gyors mozdulatokkal a földre terített egy tiszta nejlonlepedőt, és rágurították a hullát. Beletekerték a testet, aztán a csomagot belehúzták a fekete műanyag zsákba. A magasabbik férfi a vállára vette a terhet, és már mentek is vissza a Chrysler felé.

Victor némán bámult utánuk, aztán a mellette toporgó ügynökre nézett.

– Tényleg nyoma sem marad?

– Terrorista volt. Azt kapta, amit megérdemelt.

– Az adósa vagyok, Sentenac.

– Ezek a dolgok így működnek. Valamit valamiért.

– Sokba lesz ez nekem, attól félek.

– Inkább szóljunk a rendőrségnek?

– Nem ezt mondtam – motyogta Jacquard.

– Helyes – bólintott Sentenac. – Tartozik nekem, ezt vésse az eszébe. Alkalomadtán behajtom.

Victor nem válaszolt, csak hagyta, hogy az ügynök elvezesse. Sentenac a Volvóhoz terelte, és beültette a vezetőülésbe, aztán bemászott mellé a másik oldalon.

– Jól van?

-Igen. megvagyok.

– Akkor vegyük át! Hogyan történt?

Jacquard idegesen beletúrt a hajába. A járda túloldalán éppen elindult a Transporter és a Chrysler. Úgy tűnt, az ügynökök csendes ténykedése senkinek sem szúrt szemet a környéken. Nem mozdultak meg függönyök, nem gyújtottak világot egyetlen ablakban sem. Most, hogy a két autó elment, csak ketten maradtak. Victor lassan belekezdett a történetbe, aztán, ahogy újraélte az éjszaka történéseit, egyre jobban belelendült. Nem említette, hogy mi történt Henrival, Chantal fiával, nem beszélt a villáról, és értelemszerűen egy szót sem ejtett Véronique szerepéről. Ha hinni lehet Bennek – és a tények ismeretében miért ne lehetne? –, Véronique a szó szoros értelmében kém. Sentenacnak pedig az a szakmája, hogy kémeket fogjon. Ha beszél neki, megpecsételi a felesége sorsát. Márpedig Victor maga akarta tisztába tenni és átlátni az egész kusza helyzetet. Maga akart beszélni Véronique-kal, és szemtől szemben akart neki kérdéseket feltenni. Vajon mennyi volt igaz az elmúlt évekből? Igaz-e Dominic? Jelentett-e valaha is valamit az a szó, hogy „szeretlek”? Ezek a kérdések Sentenacot egyáltalán nem érdekelték volna – márpedig ha elmond mindent, az elhárító lecsap az asszonyra, ő pedig soha nem teheti fel a kérdéseit. Így aztán onnan kezdte a történetet, hogy az irodában ráébredt arra, hogy Houssakék átkutatták az íróasztalát és a kabátját. Elmesélte, hogy rakta össze a mozaikot, és irtózatosan megrémült, amikor rájött, Houssak és Mahir az ő lakására tart.

-Hazarohantam – fejezte be Jacquard. – Amikor ideértem, ezek ketten éppen átmentek az úton. Üldözőbe vettem őket, de rám támadtak. Verekedtünk, rám lőttek, én viszonoztam a tüzet. Ez lett az eredménye.

– Jártak fenn a lakásában?

– Houssak és Mahir? Én már csak itt az utcán találkoztam velük, szóval fogalmam sincs. Nem tudom, jártak-e fent, de hogy járhattak, ha akartak, az biztos. A kulcsaimhoz hozzáférhettek.

– Le is másolhatták?

-Akár le is másolhatták, igen. Nézzék majd meg a halott zsebeit, hátha van nála kulcs.

– Hacsak nem a másiknál maradt, aki elmenekült. Őt felismerte?

– Igen. Kateb Mahir volt az, Houssak titkára.

– Mivel ment el?

-Egy világos kocsival. Talán egy Mégane volt, de ez nem száz százalék. Másra figyeltem.

Sentenac a házra pillantott.

– Maga felment már a lakásba?

– Természetesen.

-És?

– Senki sem volt otthon. Összevesztem délben a feleségemmel, ő berágott, és elment éjjelre. A gyereket lepasszolta a bébiszitternek.

– Lám, mire jó a házastársi hiszti.

Victor önkéntelenül felnevetett, és kinézett az ablakon. A jobb oldali tükörben látta, hogy éppen ekkor egy szürke Peugeot kanyarodott a ház elé, és a járdaszegélyhez húzódott. Véronique autója volt. Az asszony kiszállt a kocsiból, és körbe sem nézve átment az utcán, be a házba. Ugyanazt a ruhát viselte, amit Victor a villánál látott rajta, így ha egyáltalán lett is volna még bármi kétsége, ezzel az is eloszlott. Majdnem fél hat volt. Jacquard lapos pillantást vetett a mellette ülő ügynökre, de az láthatóan elmerült a gondolataiban, nem nézett hátra, és nem vette észre az érkező kocsit és a nőt.

– A lakást átkutatták? – kérdezte nagy sokára Sentenac.

– Nem hiszem, de nem nagyon volt időm körülnézni.

– Majd nézze meg.

– Megnézem, de semmi értelme.

– Miért nincs értelme?

– Mert semmi érdekeset nem tartok otthon.

– Semmit? Biztos?

– A munkám az irodámban van. Semmit nem szoktam hazahozni. Soha. Ezért is nem értem, mit akartak a lakásomon.

– Talán magával van bajuk? – találgatta az elhárító.

– Akkor elkaphattak volna az irodában.

-De az irodában ott volt a két alkalmazottja – mutatott rá Sentenac. – Két képzett, fegyveres férfi. Miért támadtak volna ott magára, ha megszerezhették a kulcsait, és aztán a saját lakásában is meglátogathatták, ahol a legmélyebb álmában lephetik meg?

Jacquard elhúzta a száját.

– Hát ez remek.

– Van valami elképzelése, hol lehet most a másik fickó?

– Kateb Mahir?

– Igen, ő. Hol lehet?

– A hotelban, ahol szállást foglaltunk neki, gondolom, ezek után felesleges keresni.

– Arra mérget vehet.

– Akkor gőzöm sincs, merre mehetett.

– Személyleírás van róla?

-Jobbat mondok. A házban, ahol az irodám van, elég komoly biztonságikamera-rendszer működik. Én terveztem nekik tavaly, kiváló képeket rögzít.

– Ki tudja íratni a felvételt?

– Persze. Megbeszélem velük, amint bementem, és átküldöm e-mailben.

– A címem ott van a névjegyemen.

Jacquard-ra rátört a fáradtság. Elnyomott egy ásítást.

– Mi legyen most?

-Ahogy elnézem magát, az lesz a legjobb, ha alszik pár órát. Délelőtt majd beszélünk.

Sentenac kászálódni kezdett, kinyitotta az ajtót.

– Maga mit csinál?

– Bemegyek az irodámba. Elintézem a boncolást, és megpróbáljuk azonosítani a fickót.

– A rendőrséggel mi lesz?

– Mi lenne? Nem történt semmi.

– Ez csak így megy?

– Nem – nézett a szemébe Sentenac. – Ez, amit ma itt látott, ellentétes minden szabályzattal. Őszintén szólva, nem lesz egyszerű kijönnünk belőle, és most még fogalmam sincs, hogyan oldom majd meg.

– Akkor hogyhogy vállalta ezt a kockázatot?

Sentenac megállt, nyújtózkodott, megropogtatta a nyakát, aztán behajolt a kocsiba.

– Nem maga miatt tesszük, Jacquard úr. El akarjuk kapni azt a szemétládát. Maga most óriási szívességet tett nekünk azzal, hogy levadászta az egyiket. De egy még szabadlábon van. És én őt akarom.

Victor savanyú vigyorra húzta a száját.

– Legalább nem árul zsákbamacskát.

– Azt nem szoktam. Most menjen, aludjon egyet!

– És maga?

-Én? Nekem még dolgom van. Egyébként miért akart átverni? Felismerte ma a fotóról a fickót.

Victor bólintott.

-Nem akartam megtorlatlanul hagyni a nővéremet.

Sentenac ezt azonnal elhitte. Hümmögött egyet, rácsapott a kocsi tetejére, aztán szó nélkül a Nissanhoz ment és elhajtott. Victor is kiszállt az autójából, és bement a házba. A lifttel ment fel a harmadikra, és benyitott. A lakásban már sötét volt.

Levette a kabátját, és lábujjhegyen bement a fürdőszobába. A szennyeskosárba szórta a ruháit, egy perc alatt letusolt, aztán fogat mosott. Belenézett a tükörbe, és látta, hogy a szeme igencsak véreres. Megivott egy pohár vizet, leoltotta a lámpát, és átosont a hálószobába.

Véronique az ajtónak háttal feküdt. A park lámpáinak fényében a takaró alatt kirajzolódott csípője vonala.

Victor egy darabig csak bámulta, és azon töprengett, hogy hol romlott el a dolog. Becsúszott a takaró alá.

– Hány óra? – kérdezte halkan az asszony.

Jacquard-t nem lepte meg, a felesége nem olyan régen érkezett haza. Ennek ellenére azt mondta: – Azt hittem, alszol.

-Nem tudok. Mennyi az idő?

– Mindjárt hat.

-Hol jártál?

– Dolgom volt.

– Nőnél voltál?

Véronique hangja higgadtnak tűnt, és arra sem vette a fáradságot, hogy megforduljon. A férfi az asszony hátának válaszolt: – Miért lettem volna?

– Hát akkor hol jártál?

– Mondtam már, dolgom volt.

-Nem hiszem.

Jacquard felsóhajtott, és a nyakáig húzta a takarót, miközben ő is hátat fordított az asszonynak. Mostanában így aludtak: egymásnak háttal, az ágy közepén pedig annyi hely maradt, hogy ott akár tornázni is lehetett volna.

Egy idő után Véronique nyomatékkal megismételte az utolsó mondatot.

-Nem hiszem.

-Nem érdekel, mit hiszel és mit nem. Dolgom volt, nem fogok itt hajnalban magyarázkodni.

-Márpedig fogsz! – ült fel az ágyban a nő, és lerántotta a takarót a férjéről. – Nem alszol, amíg ezt nem tisztáztuk!

Jacquard dühödten megfordult.

– Mi a francot akarsz?

-Nem hívtál egész nap!

– Normális vagy, Véronique? Emlékszel még, mit műveltél ebédnél?

– Meg sem próbáltál kiengesztelni!

– Semmi okom nem volt rá.

– Egyszerűen ott hagytál!

– És ez mostantól mindig így lesz, ha így viselkedsz velem.

– Hol voltál hajnali hatig?

Jacquard mélyen a nő szemébe nézett.

– Tényleg tudni akarod?

– Igen!

– Téged vártalak.

Az asszonyban benne ragadt a riposzt. Nem ezt a választ várta, és kis szünet után tudott csak reagálni: – Hogy mit csináltál?

– Téged vártalak. Tíz után hazaértem, megtaláltam a cetlit a konyhában. A telefont nem vetted fel, ezért aztán nem is hívtalak újra. Minek? Hogy újra megalázz azzal, hogy még csak nem is fogadod a hívásomat? Nem. Lementem, és beültem a kocsiba. Egy órán át autóztam a városban, megnéztem azokat a helyeket, ahol reméltem, hogy esetleg ott vagy. De sehol sem találtalak. Aztán leparkoltam a ház előtt. Pontosan tudom, hogy talán húsz perccel ezelőtt jöttél haza, mert lenn ültem az autóban. Most én is faggassalak, hogy hol jártál egész éjjel?

A nő dacosan felszegte az állát.

– Próbáld csak meg!

Jacquard megcsóválta a fejét, és visszahúzta a paplant.

– Dehogy próbálom.

-Nem érdekel, hol jártam hajnalig?

-Most nem. Fáradt vagyok. Aludni akarok, és nem veled barkochbázni. Ha akarod, majd elmondod.

– Teljesen közömbös vagy irántam!

– Sokáig nem voltam az – helyezkedett el kényelmesen a férfi. – De mostanában már feladtam. Nem érdekel, merre bóklászol, és nem is faggatlak. Majd elmondod, ha akarod. De kérdezősködni nem fogok.

– Elképesztő vagy!

– Jó éjt!

– Victor! – rántotta le ismét a takarót az asszony.

Jacquard megint megfordult.

– Most ezt fogod csinálni?

– Igen! Ha nem felelsz, ezt fogom csinálni.

A férfi sóhajtva felkelt, és a gardróbszekrényhez ment. Beleugrott egy alsónadrágba, és felrántotta a zokniját.

– Most meg mit csinálsz?

– Felöltözöm.

– Hova mész?

– Az irodába.

– Minek?

– Mert itt nem hagysz aludni.

Felvette a vállfán lógó világoskék inget, és kiválasztott egy szürke öltönyt.

– Megint itt hagysz?

-Nem értelek, Véronique. Te maradtál ki egész éjjel, és engem cseszegetsz. Gondold át, mit akarsz!

– Te mit akarsz?

-Majd kitalálom.

Nyakkendőt kötött.

– El akarsz válni?

– Könnyen lehet.

– Válaszolj már egyszer normálisan!

– Ha lesz erre a kérdésre válaszom, te tudod meg elsőként.

– Ez nekem kevés!

– Mást nem tudok most mondani.

– Nem mehetsz így el!

– Pedig én most elmegyek.

– Victor!

– Aludj jól! Legalább te.

Azzal kiment a hálószobából.

28

Véronique Jacquard sem tudott már elaludni. A mennyezetet bámulva hallgatta, ahogy a lift megy lefelé a földszintre, és a férfit, akit valaha szeretett, egyre messzebb viszi tőle. Aztán eljutott hozzá a Volvo beinduló motorjának jellegzetes hangja, majd lassan az is elhalt. Csend támadt. A távolodó zajokat furcsán szimbolikusnak érezte. Az élete kezdett darabokra hullani. Maga is meglepődött volna, ha tudja, hogy a férjét néhány órával korábban ugyanez az érzés és ugyanez a gondolat kerítette hatalmába.

Dühösen lerúgta magáról a paplant. Biztos volt benne, hogy már nem fog tudni elaludni. Este, miután eljött a villából, hazaindult, de Victort nem találta itthon. A tény, hogy a férfinak esze ágában sem volt bocsánatot kérni, amiért délután faképnél hagyta az étteremben, haragot szított a lelkében. Megírta az üzenetet, kiragasztotta a frizsiderre, aztán bevágta magát a kocsiba, és elautózott Rubenhez. Első felindulásában lefeküdt a meglepetten ajtót nyitó ügynökkel. Bűntudattal, rossz érzésekkel eltelve aludt el a férfi sovány karjában. Pár órával később, hajnal felé felkelt, és hazaautózott. Nem sokkal Victor előtt ért haza.

Fogalma sem volt, miért támadt neki a férjének, hiszen ha valakinek, hát neki semmi erkölcsi alapja nem volt, hogy számon kérje Victoron az esetleges hűtlenséget. Egyszerűen csak megtörtént.

Mint mostanában annyi minden.

Valami végletesen elromlott a házasságukban. A nő mindenért megsértődött, a férfi közömbössé vált. Véronique– nak legalább annyira elege volt már Victorból, mint a férjének őbelőle. Az évek folyamán bármelyikük vehetett volna egy mély lélegzetet, hogy a nulláról kezdve újra felépítse a kapcsolatot, ám ez egyszerűen egyiküknek sem jutott eszébe.

Véronique elfáradt, és elege volt abból, hogy kimarad Victor életének egy nagyon nagy részéből. Egyre kevesebbet kérdezett, aztán egy-két éve már semmit. Úgysem kapott volna választ. A férfi természetesen észrevette a változást, de azt közömbösségnek értékelte, amit aztán ő is hasonlóképpen viszonzott. Ennek mentén addig adták egymásnak a pofonokat, míg sikerült teljesen idegenné válniuk úgy, hogy közben végig egy fedél alatt éltek.

Véronique így került vissza Ruben, a régi szerető karjába. Nem is volt lelkiismeret-furdalása, úgy volt vele, ha Victornak nem kell, majd kell másnak. A kapcsolat laza volt, csak akkor feküdt le Rubennel, akinek még a rendes nevét sem tudta, amikor kedve volt hozzá – és sokszor hetek, hónapok múltak el két alkalom között, pedig időközben is rendszeresen találkozgattak. Az asszony részéről ez csak szex volt, ami azért volt meglepetés számára, mert valaha azt hitte, ez csak érzelemből megy neki. Felsóhajtott, kimászott az ágyból, és letusolt. A gardróbban állva úgy döntött, ma sok minden történhet vele, jobb lesz, ha az elegancia helyett inkább a funkcionalitásnak megfelelően öltözik. Vászonnadrágot választott, hozzá könnyű pulóvert, lapos sarkú bőrcipőt és egy vékony dzsekit. Az autóban mindig tart harisnyát, így most egy nagyobb válltáskába behajigált egy szoknyát, blúzt, és összehajtogatott bele egy zakót is – ha valamikor a nap folyamán elegánsabb ruhára lesz szüksége, az sem fog gondot okozni.

A reggeli kávét forrón, sok tejjel itta meg a konyhában, aztán az órára pillantott. Fél nyolc volt. Tudta, hogy rengeteg dolga lesz a nap folyamán. Első teendőként felhívta a bébiszittert, és megbeszélte vele, hogy Dominic nála marad egész nap. Megkérte, hogy vigye el a kisfiút óvodába, aztán délután hozza is el. Abban maradtak, ha este hétig nem tud érte menni, akkor Dominic aznap is ott alszik, és majd reggel elhozza. Miután Véronique ily módon szabaddá tette magát, a vállára vetette a jókora táskát, és lement az utcára. A Peugeot ott állt a járda szélén, ahol hagyta. Elindult, és fél órán keresztül autózott a városban, mire meggyőződött róla, hogy senki sem követi. Akkor végre elindulhatott a belvárosi teremgarázs felé, ahová eredetileg is menni szándékozott.

A harmadik szintig ment le, ott betolatott egy szabadon maradt sarokhelyre, majd a liften lement még egy szintet, és átült a sötétzöld C5-ösbe. Mostanában itt cserélte a kocsikat; mivel jó ideje nem volt jele annak, hogy bárki figyelmét is felkeltette volna a ténykedésük, Ruben enyhített a biztonsági rendszabályokon.

A Citroenben feltekerte a haját, és néhány csattal a feje búbjához rögzítette, majd feltette a szőke parókát, aztán a műszerfalra tette a vékony keretes szemüveget, amelyet eddig viselt. A bokszból apró tokot vett elő, amely középen összekapcsolt két kör alakú szelencéből állt. Lecsavarta a fedeleket, és a kocsi tükrét használva betette a mélykék kontaktlencséket. A barna hajú, barna szemű, lófarkas, szemüveges nő mostanra a kék szemű, rövid szőke frizurát viselő Zemirává változott. Mivel más autóval hajtott ki a mélygarázsból, mint amivel érkezett, senkiben sem merülhetett fel, hogy ugyanazt a nőt látja.

A parkolóházat elhagyva nyílegyenesen a villához hajtott.

Már az utcai felhajtónál látta, hogy valami nincs rendben.

Megnyomta a hívógombot, de a kapu nem nyílt ki.

– Mi az, Ben, már megint alszol? – morogta Véronique, és arra gondolt, megnyomja a kürtöt, de aztán gyorsan letett róla, nem akarta magára vonni a figyelmet. Elővette a mobiltelefont, és felhívta a fiatal ügynököt. A készülék nem jelentkezett, egy női hang arról tájékoztatta, hogy a szám átmenetileg nem kapcsolható. Az asszony növekvő nyugtalansággal a villa vezetékes számát tárcsázta, de az anélkül csöngött ki kéttucatszor, hogy bárki is felvette volna.

Baj van – ez egyértelművé vált számára.

Indított, kitolatott a kapubeállóból az utcára, elment a sarokig, befordult, aztán leparkolt a járdaszegélynél. Körbesandított, mialatt benyúlt a vezetőülés alá. A tömpe orrú 22-es pisztolyt és a két tartalék tárat erős gumiszalagok tartották az ülés alatt. Véronique kivette a fegyvert, ellenőrizte a töltényeket, aztán csőre töltött, és a bő széldzseki alá rejtette a pisztolyt. Kiszállt a kocsiból, és a villa kerítése mentén elindult dél felé. Alig ötven méterrel arrébb rejtett ajtó nyílt a kőfalban, amit kulccsal kinyitott, majd a falat belepő, burjánzó vadszőlő takarásában besurrant a kertbe. Hallgatózott, de semmi sem mozdult a fák között.

Alaposan megszemlélte a területet, de semmi gyanús nem látszott. A parkolóban ott vesztegelt a Ben által használt piros Opel, szélvédőjén megült a pára. A kocsi láthatóan egész éjjel ott állt. A bejárat felett égett a világítás, a villa ablakai zárva voltak. Véronique nem tehetett mást, mint hogy odasietett a bejárathoz. Az ajtó nem volt bezárva. Belépett, de a hallban nem látott senkit. Elővette a pisztolyt. Gyakorlott mozdulatokkal haladt helyiségről helyiségre, ám nyomát sem látta annak, hogy bárki is a házban tartózkodna. Egyre jobban aggódott, az idegesség satuként szorította össze a gyomrát. Valami történt a falak között az éjszaka, ez immár nyilvánvaló volt.

Arra gondolt, szólongatni kezdi Bent, de aztán mégsem tette. Hátha idegen is van a házban. Ha a fiatalember van valahol, az már kiderült volna.

Ahhoz a szobához ért, amelyben Henri Raffard-t tartották fogva.

Szinte meg sem lepődött, hogy üresen találta.

– Jaj, ne! – suttogta, miután visszacsukta az ajtót.

Egyértelmű volt, hogy a fiút valaki elvitte. Az is megkérdőjelezhetetlennek látszott, hogy nem a francia hatóságok jártak a rezidencián, mert azok vagy még mindig itt lennének, vagy akkor csaptak volna le rájuk, amikor mindannyian együtt vannak – de este Ruben már korábban elment, és ő is akadálytalanul távozhatott. Csak Ben volt a házban. Egyetlen elhárítószervezet sem támadott volna ebben a helyzetben. Megvárták volna, míg újra mindannyian a rezidencián tartózkodnak. Nem ez történt. Aki elvitte Henrit, kétségkívül magánakciót hajtott végre.

Már csak a folyosó volt hátra.

A nő benyitott a könyvtárba.

Ben meglepetten pillantott fel a földről.

– Na, végre! – kiáltott fel.

– Te meg mi a francot csinálsz?! – engedte le az asszony a fegyvert.

Ben a földön ült, karja a polchoz bilincselve, mellette a szőnyegen több tucat könyv hevert szerteszét.

– Próbálok kiszabadulni.

– Mi történt?

– Szabadíts már ki!

– Máris – mondta zavarodottan Véronique, és zsebre dugta a pisztolyt. Letérdelt a fiatalember mellé, hogy szemügyre vegye a csuklóját. Műanyag kötözők tartották gúzsban a kezét. Az asszony a válltáskájából egy körömollót halászott elő, és némi vajúdás árán átvágta a kötözőhevedereket. Ben karjai erőtlenül zuhantak az ölébe.

– Azt hiszem, eltörte a vállam.

– Maradj ülve.

– Elvitte a fiút! – mondta kétségbeesetten a fiatalember.

– Mi történt?

Ben néhány szóban összefoglalta a késő este történteket. Amikor végzett, Véronique összeszorított szájjal töprengett pár percig.

– Milyen volt a pasas?

– Nem sokat láttam belőle.

– Akkor írd le azt a nem sokat!

– A szeme zöldnek tűnt a maszkban, de lehet, hogy tévedek. Olyan száznyolcvan körül lehetett, és szerintem nem volt valami fiatal.

– Az mit jelent?

– Úgy értem, elmúlt negyven. Olyan hangja volt.

– Milyen egy negyvenes hang? – kérdezte mérgesen Véronique, de aztán csak legyintett. – Mindegy. Akcentus?

-Nem éreztem ki a beszédéből.

– A ruhája milyen volt?

– Tiszta feketében volt.

– De milyenben?

– Fekete nadrág és cipő, garbó, valami mellény. maszk.

Véronique érezte, hogy kifut arcából a vér.

Amikor reggel tusolt és a hálóingét belehajította a szennyeskosárba. Jól emlékezett mindenre, hiszen magában még meg is jegyezte, hogy a tároló tele volt Victor ruháival.

Valamennyi fekete volt.

Egy farmer, garbó és. a símaszkja!

Mi a fenének vette elő ősz derekán a maszkot?

Ráadásul Victor negyven feletti. száznyolcvanhat centi magas. a szeme zöld.

Véronique Jacquard agya kétségbeesetten zakatolt, hogy valami kiutat keressen, de túl nyilvánvaló volt számára, hogy mi történt. A kirakós darabkái megpördültek, igazodtak, és a kép összeállt. Ők megzsarolták Chantalt. A nő látszólag belement, aztán rohant Victorhoz. Jacquard segített neki. Átadott egy korábbi tervet, amiben sok helyes adat szerepelt, csak éppen összességében nem ért már fabatkát sem. Ezzel a tervvel kiugrasztották a nyulat a bokorból. Véronique biztos volt benne, hogy amikor előző nap a benzinkútnál átvette a dossziét dr. Drovet-tól, a férje valahol a környéken bujkált, aztán őt követve behatolt a villába.

De honnan tudta, hogy csak Bennel kell számolnia? Egyértelmű: sehonnan. Megbújt a kertben – ismét eszébe jutottak a szennyesbe dobott sáros ruhák –, és kivárta, amíg mindannyian elmennek.

Véronique-ot a hányinger kerülgette.

Victor látta Rubent... A dokit. És őt.

Victor tudja!

Kiszabadította a fiút, és nyilván hazavitte az anyjának.

Az anyjának. Véronique a fiatalemberhez fordult.

– Mikor támadott meg téged a pasas?

– Amint elmentél. Talán öt perccel később.

Az asszony kétségbeesett.

Victor hajnalban ért haza. Hol töltötte vajon azt a hat órát Henri kiszabadítása és a reggeli hazaérkezése között?

Ez a válasz is egyértelmű volt.

Percek teltek el, mire Véronique ismét magához tért, közben többször leintette a minduntalan beszélni akaró Bent.

– Maradj már csendben!

– De mi lesz most?

– Hadd gondolkodjak!

– Felhívom Rubent.

A nő fenyegetően megrázta a mutatóujját.

– Egyelőre nem teszel semmit!

– Tudnia kell róla.

– És ez szerinted telefontéma?

-De.

– Fogd már be a pofádat egy percre!

A fiatalember végre elhallgatott.

Véronique hamarosan döntött.

– Ülj be a kocsidba, és.

– Nem tudok vezetni. Eltört a vállam.

– Ó, bassza meg.! Oké. Gyere velem!

– Hová megyünk?

-Elviszlek kórházba. Ha végeztél, fogsz egy taxit, és elmész Rubenhez.

– Mit mondjak neki?

– Hogyhogy mit? Az igazat. És mindent.

– És te?

– Elkapom a nőt.

– Milyen nőt?

-Dr. Drovet-t. Ha azt hiszi, ezzel megúszta, hát nagyon téved!

– De nekünk nem Drovet kell, hanem Músza.

– Gondolod, én nem tudom?

– Ez a vonal kútba esett, Zemira! Valahol megbuktunk! Ez az ember tudta, hogy itt tartjuk fogva a fiút. Vége. Elvitték. Más utat kell keresnünk, hogy elkapjuk Múszát.

Véronique halántékán szemmel láthatóan dobolt egy ér. Agya és minden szakmai tapasztalata azt üvöltötte, hogy Bennek most igaza van. Ez a művelet befuccsolt. Gyors összepakolás és lelépés – ennyi volt hátra az akcióból, semmi más. Nem szabad sem Henrit, sem az anyját újra keresnie. Már tudják, hogy nem rendőrök voltak a fogva tartók, és ha most még nem értik is az egészet, hamarosan odáig jutnak majd felháborodásukban, hogy elmennek a hatóságokhoz. Meg kell velük szakítani minden kapcsolatot. A tervről csak annyit: megpróbálták, nem jött be. Más utat kell találni Múszához.

Véronique pontosan tudta, hogy ez a protokoll, ezt kell tennie. De nem volt rá képes. Szembe akart nézni azzal a nővel, aki az éjszakát minden bizonnyal a férjével töltötte.

– Nekünk Músza kell – nézett rá Benre. – És Múszához még mindig dr. Drovet a legjobb lehetőség.

-Ez baromság!

– Talán előléptettek?

– Miért? – zavarodott meg Ben.

-Mert ha nem, akkor ne pofázz nekem! Én döntök, én vagyok a rangidős. Tedd, amit mondok!

A fiatalember visszanyelte a következő mondatot, és inkább nem szólt.

Véronique az ajtó felé indult.

– Menjünk a kórházba, aztán neked irány Ruben lakása. Ott találkozunk.

– Mit mondjak neki rólad?

– Hogy elkapom dr. Drovet-t.

-Nem fog repesni.

– Tudom. De igazam van. Indulás!

Kiléptek a házból, és a kerten át a kőfalba vágott ajtó felé igyekeztek. Miközben a nyálkás ködben a kocsihoz siettek, Véronique nem tudott szabadulni a képtől, hogy Victor és Chantal... Mire a kocsihoz ért, megértette, hogy cseppet sem érdekli Abu Músza.

Mostantól ez személyes ügy volt a számára.

*

A kocsiban kicsit megnyugodott. Hogy úrrá legyen a hányingerén, beugrott egy szupermarketbe, és ásványvizet vásárolt, aztán a pékségben néhány meggyes süteményt. Mire a kocsiban ülve elmajszolta és helyreállt a vércukorszintje, már tisztábban látott. Most már nem volt annyira biztos benne, hogy a férje tudja, neki szerepe van ebben az ügyben. Előző este is paróka és kontaktlencse volt rajta, meg bő kabát. És Victor a kocsit sem ismerhette. Jó esély van rá, hogy nem ismerte fel a szőke nőben a feleségét.

Véronique egyértelműen Chantalt akarta, de mostanra már ismét számított Músza is. Elkapja a nőt és Múszát.

Chantal Drovet-t azért vonták be, hogy Jacquard-tól megszerezze Músza napirendjét. Lényegében ő lökte a férjét annak a nőnek a karjába, akiről maga is sejtette, hogy mindig fontos volt Victornak. Most szinte a fülében doboltak korábbi szavai: „Hízelegjen, lopja el az adatokat, csalja ki, feküdjön le vele, nem érdekel! Oldja meg! ”

Véronique szeme megtelt könnyel. Zsebkendőt vett elő, és lehajtotta a napellenzőt, hogy a tükörben rendbe szedje magát. Elkínzott ábrázata nézett vissza rá.

– Ezt megcsináltad, baszd meg! – mondta a tükörképnek.

Megivott egy fél üveg ásványvizet, aztán igyekezett lehiggadni. Hamarosan úgy érezte, ismét képes hideg fejjel gondolkodni. Mélyet lélegzett. Akkor most hová?

Beszélnie kell azzal a nővel.

Nem jó, csóválta meg rögvest a fejét. Minek is menne Chan– talhoz? Az asszony visszakapta a fiát, és mostanra Victor nyilván felvilágosította, hogy a francia rendőrség aligha alkalmaz ilyen módszereket, tehát valaki más rabolta el Henrit. A nő biztosan megdöbbent. Eltöprengett. Aztán ráébredt, ha nem akarja, hogy az eset megismétlődjön, el kell mennie a rendőrségre. Az igazira. Azok pedig harapni fognak egy ilyen történetre. A zsaruk mindig is vöröset láttak az álrendőröktől. Reálisan nézve Chantal Drovet mostanra alighanem a rendőrségi székházban ül, és néhány csodálkozó tekintetű nyomozónak adja elő a történetet. Ha pedig így van – és erre Véronique mérget mert volna venni –, akkor Chantal mostantól fogva nem játszik. Még a közelébe menni is életveszélyes volna a számára.

– Jézusom! – nyögte az asszony a kocsi magányában, amikor eljutott a végkövetkeztetésre.

Nem mehet Chantal közelébe.

De attól a tény még tény: Abu Músza, aki megölt egy félszakasznyi zsidó katonát, itt van Franciaországban. Párizsban. Tőle talán csak karnyújtásnyira. És neki el kell kapnia azt a szemétládát.

Marad tehát. Victor.

Hirtelen kiegyenesedett. Hát persze! Victor! A francba Chan-tallal! Victort kell becserkésznie, és tőle megszerezni az adatokat. Nyilván nem fogja átadni őket. de talán nem is kellenek.

Véronique minden ízében érezte, hogy megtalálta a megoldást. Nem kell már Victor terveket tartalmazó dossziéja, hiszen ott van valami egészen más, ami ugyanúgy elvezeti majd őket Múszához. Ez a valami más pedig nem más, mint maga Victor.

Véronique indított, és kihajtott a parkolóból.

Csak követnie kell Victort – ő pedig előbb-utóbb elvezeti Múszához. Ezt korábban el akarták kerülni Rubennel, mert túl kockázatosnak tűnt a férfi szemmel tartása, aki bármikor észrevehette őket, de mostanra ez maradt az egyetlen esélyük.

Áthajtott a Szajna felett átívelő hídon, lekanyarodott a rakpartra, és fél órával később megérkezett a férje irodáját is magában foglaló irodaházhoz. A mélygarázsba vezető rámpán megállt a sorompónál, és a válltáskából előkereste a belépőkártyát. A fehér-piros csíkozású kar felnyílt, a Citroën pedig legördült a parkolóházba. A betonoszlopok között magabiztosan manőverezve elgurult a parkolóhelyig, amit a férje bérelt.

A Volvo ott állt a helyén.

Az asszony továbbhajtott, megfordult, és két sorral beljebb visszajött, bemanőverezett két autó közé, és leállította a motort. Alig tizenöt méterre várakozott a férje Volvójától, és tökéletesen rálátott az autóra.

Itt fogja megvárni, s ha elindul, le sem szakad róla. Egy idő után eszébe jutott, hogy a kocsiját Victor előző este valószínűleg már látta a villa parkolójában. Felszisszent, aztán számba vette a lehetőségeket, és végül arra jutott, egy zöld C5– ös minden valószínűség szerint nem olyan feltűnő Párizsban, hogy veszélytől kelljen tartania.

A kocsi órája szerint délelőtt tíz volt.

*

Jacquard a fotelban egy hatalmas szendvicset majszolt. Dr. Drovet a kanapén üldögélt, lábát felhúzta maga alá, mint legutóbb.

– Elég gyűrött vagy.

– Nem csoda – vont vállat a férfi. – Fél hétre értem be, és itt aludtam el a kanapén. Fél órája ébredtem.

– Éppen időben ebédhez.

– Aha.

– Véronique üldözött el?

– Ő. De most végül is igaza volt.

– Mert?

– Féltékeny volt, hogy hol jártam egész éjjel.

– Elmondtad neki?

-Dehogyis! Ezt nem mondhatom el neki, ha nem beszéltem meg veled előre. Meg különben is. – a férfi elhallgatott.

– Különben is mi?

– Magam sem tudom, hányadán állunk.

– Pedig egyszerű – nevetett a nő.

-Egyszerű? Ez életem legbonyolultabb szituációja!

– Az az egyszerű, hogy hányadán állunk.

– Igen? – nézett fel Jacquard. – Akkor mondd már el nekem is! Szóval? Hányadán állunk?

– Szerelmes vagy.

– És ezt mire alapozod?

– Te nem vagy félrekefélő típus. – Chantal lesimította a ruháját, majd folytatta: – Huszonvalahány éve ismerlek. Ha megtetted volna, én tudnám. Akkor pedig csak egy logikus magyarázat lehet, tehát a helyzet egyértelmű.

Victor harapott egy hatalmasat a szendvicsbe, hogy időt nyerjen. Végül kérdéssel válaszolt: – És te?

– Én sem vagyok félrekefélő típus.

– Ezt most értsem úgy, hogy.

– Ne add a hülyét, Victor.

Jacquard megint elhallgatott. Végzett az ebéddel, megtörölte a száját a szalvétával. Inkább témát váltott.

-Ez jólesett.

– Örülök neki – mosolygott Chantal.

– Hogy a fenébe jutott eszedbe?

– Micsoda? Hogy ebédet hozzak neked?

– Aha.

-Hazahoztad nekem, Henrit, Victor. Egy életre az adósod vagyok.

– Hagyd ezt – legyintett a férfi, és becsukta az ételesdobozokat. – Én tartozom neked. Hányszor összefoltoztad már a lelkemet, kedves? Hányszor mentem hozzád huszonvalahány év alatt segítségért? És te mindig ott voltál, és mindig segítettél.

– Sokszor csak letoltalak – emlékeztette az asszony.

– De akkor az kellett! Az segített.

-Mindegy. Ez oda-vissza érvényes. Te is már annyiszor segítettél nekem!

– Akkor egyezzünk ki döntetlenben?

Chantal elnevette magát.

– Jó, legyen döntetlen.

Jacquard felkelt, és kinézett az előszobába, de Margot megint nem volt sehol. Becsukta az iroda ajtaját, és ráfordította a kulcsot. Chantal meglepetten nézett rá.

– Miért zártad be?

– Nehogy bejöjjön valaki.

– Most nincs rá idő, Victor.

– Mire?

-Arra, amiért becsuktad az ajtót. Fél óra múlva a rendelőben kell lennem. Tegnap lemondtam mindenkit, de ma már nem lehet.

– Miért nem?

– Mert éhen halok, ha elhajtom a pácienseimet.

Victor leült a nő mellé, és átkarolta a vállát.

– Megbántad talán?

– Az éjszakát?

– Az éj szakát.

– Egyetlen pillanatát sem bánom, Victor.

– Kár, hogy nem korábban.

-Ne! – tette az ajkára az ujját a nő. – Ezt ne! Ez köztünk soha nem történhetett volna meg korábban.

– Miért nem?

-Mert alapvetően mindketten hiszünk a házasságban, Victor. És házasságban élünk. Most is. Egyikünk sem tette volna meg azt, amit az éjjel megtettünk, ha pusztán a testünk akarja. Sem a barátságot, sem a házasságot nem kockáztattuk volna csupán a hormonjaink miatt. Ezért mondom, hogy ennek esélye sem volt korábban. Ehhez kellett az a sok pofon, amit otthon kaptunk, kellett az a millió beszélgetés. Kellett ezer dolog.

– Mostanra érett meg?

– Pontosan.

Victor megcsókolta.

– Nem erőltetem, Chantal. Ha tényleg menned kell.

– Nem mondanám, ha nem kéne.

– Mikor találkozunk?

-Majd hívlak.

Jacquard megdörzsölte az orrát.

– Remélem, ez nem csak amolyan.

-Nem – rázta a fejét a nő, és megsimogatta Victor arcát. – Ez nem csak szöveg. Tényleg kereslek. Találkozni akarok veled.

– Mikor?

-Hamarosan. De nem szeretném itt összecsapni, ezen a kanapén. Remélem, megértesz?

– Persze.

Megcsörrent Jacquard mobilja.

-Ne haragudj – nézett bocsánatkérően az asszonyra, aki felkelt, és összeszedte a holmiját. A férfi a telefonra figyelt: – Igen? Én vagyok. Mikor?... Ott leszek.

Jacquard eltette a mobilt, és felállt.

– Be kell mennem a városba. Mivel jöttél?

– Metróval. Nem akartam vezetni. Fáradt vagyok hozzá.

– Gyere! Elviszlek.

– Nem kell. Visszamegyek a rendelőbe, és.

– De én szeretném.

Chantal elmosolyodott.

– Az más.

– Akkor induljunk!

*

Véronique egyre türelmetlenebb lett. Majdnem három órája várakozott. Előkotorta azt a csomag cigarettát a táskájából, amit azokra az alkalmakra tartogatott, amikor az idegeit kellett megnyugtatnia. Az ablakot leengedte, és lejjebb csúszott az ülésen, hogy ne legyen feltűnő, hogy valaki ül az autóban. A füstöt kifújta az ablakon, a hamut a földre verte. A csikkek már szaporodóban voltak a küszöb mellett.

Nagyjából harminc perce merült fel benne a gondolat, amin azóta is rágódott.

Mi van, ha Victor gyalog ment el?

Erre ugyanis megvolt az esély. Az irodaház két kijárattal rendelkezett, és a harmadik vezetett csak a mélygarázsba. Elképzelhető volt, hogy a férje egyszerűen kisétált az utcára, és már régen a város másik szegletében jár és intézi a dolgait – valószínűleg éppen Múszát terelgeti –, miközben ő itt feleslegesen vár rá órák óta.

Több alkalommal megszólalt a mobilja, amiről levette a hangot. Most is ránézett az utasülésen rezgő készülékre. Ruben kereste, immár sokadszor. Nem akarta felvenni. Ha szóba áll a férfival, az meg fogja győzni, hogy most azonnal menjen oda hozzá, és beszéljék meg a dolgot. Márpedig ő nem ezt akarta. Szilárd volt a döntése, hogy kiszáll a szolgálatból – ehhez azonban az kellett, hogy kiszakadjon az ügynök bűvköréből. Jól tudta, ha most odamegy, ha hagyja, hogy a férfi megint telebeszélje a fejét, akkor ismét olyan dolgokban fog engedni, olyanokat fog megtenni, amiket valójában semmije sem kívánna.

Míg a kocsiban várakozott, döntésre jutott azzal kapcsolatban is, hogy mit akar kezdeni összeomlani látszó életével. Kiszállni, és visszaszerezni Victort. Nem is látta olyan vészesnek a helyzetet, mint hajnalban. A férjét alapvetően rendes embernek tartotta, s most, hogy már hideg fejjel gondolkozott, nem igazán hitte, hogy valóban szeretője lenne. A pár órája még oly eleven gondolat mostanra távolivá és kétségessé vált.

Nem. Victor nem olyan.

Ha pedig nincs harmadik, akkor minden megoldható, minden rendbe hozható.

Kifújta a füstöt, és elképzelte, hogy már eltelt egy év. A férje és ő kiegyensúlyozott, boldog házasságban nevelik Dominicot. Nyaralni mennek. A férje segít a kisfiúnak a leckében, mialatt ő valami finom vacsorát főz, és néha be-benéz a gyerekszobába. Ilyenkor összeakad a tekintetük, és mosolyognak egymásra. Lefektetik a fiúcskát aludni, és nézik a sötét szobában, ahogy az egyenletes lélegzéstől emelkedik a takaró. Aztán kimennek, és felbontanak egy üveg könnyű fehérbort. Isznak. Utána lágyan megcsókolják egymást, és lassan szeretkezni kezdenek.

Nyílt a lift ajtaja, és Victor lépett ki belőle.

Az oldalán, belékarolva Chantal Drovet lépkedett.

Véronique karja és lába zsibbadni kezdett, szája kiszáradt. A műszerfal pereme felett nézte, ahogy a két alak egymásnak dőlve a néptelen garázsban parkoló autók között a Volvóhoz megy, és beülnek. A kocsi azonban nem indult el.

Az asszony meresztette a szemét, és lassan ki tudta venni, hogy a pár az autó belsejében hosszan csókolózik. A gyomra összerándult, érezte, a rosszullét kerülgeti. Ez nem lehet! Nem lehet, hogy a legrosszabb rémálma egyik pillanatról a másikra.

Felbrummogott a Volvo motorja, felvillantak a lámpák, és a kocsi elindult a rámpa felé. Amikor elhajtottak előtte, Véronique tisztán látta, hogy Chantal feje a férje vállán nyugszik.

A Volvo eltűnt a felhajtó tetején.

Véronique erőnek erejével rávette magát, hogy elfordítsa az indítókulcsot és sebességbe tegye az autót. Szinte álomban vezetett, a következő tíz percben nem is tudta, merre jár, csak négy-öt autót maga elé engedve követte a Volvót. Az agya a sokktól lelassult, úgy érezte, gondolatai nyúlós sárba ragadnak, és nem jut egyről a kettőre.

Maga sem tudta, mitől kezdett magához térni. Olyan érzés volt, mint amikor hazaér az ember, és sorban elindítja a háztartási gépeket, felkattintja a lámpákat: egyenként kezdtek működni agyának rendszerei. Kezdte felismerni a környezetét. Kezdett hallani. Rájött, hogy túlságosan lemaradt. Rálépett a gázra, és felzárkózott a Volvóhoz. Megrázta a fejét, és tájékozódni kezdett. A rakparton jártak. Balra a Szajna szürkén hömpölygött, felszínét érdesre csépelték az apró esőcseppek.

Örült az esőnek. A nedves szélvédők, a táncoló ablaktörlők, a párásodó oldalablakok mind-mind őt segítették. Senki sem láthatott be autója magányába. Senki sem láthatta a féltékenység, a kétségbeesés és a düh könnyeit, melyek vezetés közben végigfolytak az arcán.

A Volvo szűk utcákba fordult, gyérült a forgalom, így jobban le kellett maradnia, nehogy Victor észrevegye. Bár a Citroent nem ismerhette, az azért könnyen feltűnhetett a biztonsági szakembernek, hogy ugyanaz az autó már egy ideje megy utána.

Felvillant a Volvo indexe, és a kocsi a járdaszegélyhez simult. Véronique nem látott parkolóhelyet, a szűk utcában mindkét oldalon folyamatos kocsisor vesztegelt. Nem maradt más választása, mint elhajtani a férje kocsija mellett. Nem tudta megállni, hogy ne nézzen át a másik autóba, amikor elsuhant mellette.

Megint csókolóztak. Victor Chantal hajába túrt, az pedig szorosan átölelte a férfit. Az ő férjét.

Egy furgon jelzett, és kezdett kióvakodni a járda mellől. Véronique kiengedte az Opelt, aztán beállt a helyére. A visszapillantó tükröt addig állítgatta, mígnem jól látta a hárommal mögötte parkoló Volvót.

Percek teltek el.

Végre kinyílt az ajtó, és Chantal kiszállt a kocsiból. Ernyőt nyitott és előreszaladt, majd besietett éppen abba a lépcsőházba, amely mellett az ő Citroenje várakozott. Csak most vette észre az ajtó melletti réztáblán a Dr. Chantal Drovet – fogszakorvos feliratot.

Tehát ez a nő rendelője.

Nem maradt ideje ezen morfondírozni, a férje autója elgurult mellette. Legszívesebben most rögtön kiszállt volna, hogy bemenjen a rendelőbe, és egy szikével fültől fülig elvágja a fogorvosnő torkát. Csinált már ilyet. Ízlelgette a gondolatot, de az esze felülkerekedett. Feladata van. Követnie kell Victort, hát-ha elvezeti Múszához. Ez most fontosabb. Chantal holnap is itt lesz.

– Előbb a munka, aztán a szórakozás – jelentette ki fennhangon, s maga is meglepődött hangja rekedt csengésén.

Indított, és besorolt a gyér forgalomba.

Fél órát autózott a Volvo mögött, amely végül a boulevard Victor Hugóra fordult, és leparkolt a kórház mellett.

– Ez meg hová megy? – morogta Véronique.

Amennyire ő tudta, a férjének semmi dolga nem akadhatott errefelé. Az ügyfeleket – s így bizonyára Múszát és Abdulatit is – a belváros drága hoteljaiban szokták elszállásolni, nem errefelé. A szeretőjéhez sem mehetett, hiszen éppen az imént rakta ki.

Hová a fenébe mehet Victor az Amerikai Kórház közelében?

Véronique továbbhajtott, és egy sarokkal feljebb állt le. A tükörben figyelte, amint Victor éppen felé tart a járdán. Felötlött benne, hogy a férje pontosan mellette fog elhaladni, ezért gyorsan belenézett a külső tükörbe, hogy visszasoroljon a forgalomba és továbbhajtson vagy száz métert, amikor a másik tükörben megpillantotta az úttesten átigyekvő Jacquard-t. A férfi átért a túloldalra, és beszaladt a fák takarásában megbúvó parányi kávézóba. Véronique a kirakatüvegen át is jól látta, ahogy leül az ablak melletti asztalhoz. Egy férfi már ott várta.

– Ez meg ki? – dobbant nagyot a szíve. – Csak nem maga Músza kért találkozót tőle?

A kesztyűtartóból színházi méretű, de annál jóval erősebb távcsövet vett ki, és a szeméhez illesztette. Állítgatta a fókuszt, míg már tisztán látszott a férje beszélgetőpartnere.

Véronique Jacquard-t egy órán belül a második lórúgásszerű sokk érte. Ismerte azt az embert. Az ő pozíciójában óvakodnia kellett tőle, akár az ördögtől.

Benjamin Sentenac volt az, a DCRI-től.

Jacquard a pincérnőhöz fordult.

– Egy kávét, legyen szíves!

– Aludt valamennyit? – kérdezte köszönés gyanánt Sentenac, miközben egy croissant-nal törölgette a narancslekvár maradékát a tányérjáról.

– Egy keveset.

– Nem látszik magán.

– Ezért akart találkozni? Hogy a nyúzott képemről társalogjunk?

– Megint olyan türelmetlen – legyintett tettetett szomorúsággal Sentenac. – Na, mindegy.

– Mit akart?

– Kérdéseim vannak.

– Kezdje!

– Azóta nem jelentkezett Kateb Mahir?

-Nem.

– A testőrei?

– Ott maradtak a szállodában.

– Melyikben?

-Nos.

-Pár órája maga mondta, hogy az adósom – mutatott rá könyörtelenül az elhárító. – Kezdhet törleszteni. Melyik hotel?

Victor felsóhajtott, és belekortyolt a frissen megérkezett kávéba.

– Hôtel Victoires Opéra.

– Megnézzük. Az emberei még ott vannak?

-Nem. Úgy másfél órája szóltam nekik, hogy jöjjenek el.

– Jól tette.

– Maga is ezt kérte volna, nem?

-De. Csak a saját embereit sodorta volna veszélybe, ha ott tartja őket.

– Tudnak vigyázni magukra. És eléggé zabosak is, hogy így átverték őket.

-A düh csak vakká teszi az embereket, ráadásul Kateb Mahir sosem megy oda többé. Valami más odúba húzódott vissza. Odaküldök pár nyomrögzítőt. Talán lesz valami árulkodó dolog a szobájukban.

Jacquard bólintott.

-A zsaruk tudnak valamit az éjszakai lövöldözésről? – kérdezte aggódva Jacquard.

-Nem. Utánanézettem, de még csak bejelentést sem kaptak.

– Hál’ istennek. Mit csináltak a hullával?

-Nem mindegy? De ha annyira tudni akarja, boncolják.

– És utána?

– Utána eltűnik. Sav és disznók.

-Az jó... – Victor kifogyott a kérdésekből. Felhajtotta a kávét, pénzt dobott az asztalra, és ránézett Sentenacra. – Dolgom lenne. Akar még valamit tudni?

Az elhárító bólintott.

– Ami azt illeti, igen.

– Ki vele!

– Mondja már el nekem, ki követi magát?

Jacquard kifejezéstelenül nézett az elhárítóra.

– Miről beszél?

– Az utca túloldala, harminc méterrel lejjebb.

Victor azonnal megértette, miről van szó. Csak a szeme fordult arrafelé, a feje nem mozdult.

– Mit nézzek?

-Zöld Citroën C5. A sofőr egy szőke nő akkora napszemüvegben, hogy olyan tőle, mint egy moszkitó. – Az elhárító kedélyesen rámosolygott Jacquard-ra. – Ki hord esőben napszemüveget, hm?

– Aki azt akarja, hogy ne ismerjék fel.

– Á! – ingatta a fejét az ügynök. – Talán csak nem ismeri a hölgyet?

– Nem hiszem. Hát maga?

-Nem ismerem – ingatta a fejét a tiszt. – Egy ilyen szőkét megjegyeztem volna.

– Ha maga nem szól, én még azt sem tudom, hogy követnek. Egyébként miért is gondolja?

-A nő maga mögött jött kocsival. Továbbhajtott és leparkolt, aztán a tükörből figyelte magát. Amikor bejött ide, még egy látcsövet is elővett, és azzal bámult meg minket. Egyéb kérdés?

*

Véronique agya egy teljes percig leblokkolt.

Victort ugyanaz az elhárítótiszt kereste meg, mint őt?

A DCRI Múszát keresi, akárcsak ő. Neki sosem mondaná el Victor, hogy hol van a védett személy, de az elhárítás, az teljesen más dolog. Véronique egy szempillantás alatt biztos volt benne, hogy a férje éppen Músza hoteljának a nevét mondja el az elhárítónak.

A francba! Megelőzik. Ha a francia titkosszolgálat ráteszi a kezét a pasasra, Ruben sosem kapja el. ahogy ezt végiggondolta, arcán széles mosoly ömlött el.

Talán ez a megoldás.

Hagyni kell őket. Vigyék csak Abu Múszát a francia elhárítók! Ha nincs többé a terrorista, nincs többé feladat. Befejeződik az aktuális művelet. Már nem egy művelet közepén hagyja ott Rubent és fejezi be vele az együttműködést, hanem annak végeztével. Rajta kívülálló ok miatt kútba esik a dolog: Benjamin Sentenac kapja el Múszát, nem ők.

Igen, vidult fel kissé az asszony. Ez a legjobb lehetősége. Csak hagynia kell az elhárítót, hogy meggyőzze Victort, és utána tegye a dolgát.

Felpillantott, s azt látta, hogy a férje feláll az asztaltól. Máris végeztek? De nem. Victor hátra, a kávéház végébe indult. Alighanem a mellékhelyiségbe. Sentenac az ablak melletti asztalnál üldögélt, és az utcát bámulta. Aztán felhajtotta a kávéját, aprót dobott az asztalra, és kisétált az utcára. Fázósan felnézett a szürke égboltra, felhajtotta a gallérját, és elsétált. Véronique agyán átfutott, hogy talán követni kéne, de aztán beugrott neki, hogy alig pár saroknyira van a DCRI székháza. Sentenac minden bizonnyal oda tart.

Úgy döntött, megvárja Victort, és az ő nyomában marad. Ha mégis elvezeti Múszához, akkor majd teszi a dolgát. Ezt a napot még rászánja. Úgy gondolta, csak órák lehetnek már hátra. Victor és Sentenac találkozására semmi más ésszerű magyarázat nem kínálkozott, mint az, hogy Múszát akarják az elhárításnál, és Victor persze nem tehet mást, mint hogy segít nekik.

Csak pár órája maradt.

Pár óra, és egy életre kiszáll. Soha többé nem engedelmeskedik Rubennek. Már a gondolat is jóleső érzéssel töltötte el. Annyira belefeledkezett, hogy csak azt vette észre, negyedóra is eltelt azóta, hogy Sentenac elment.

Hol van Victor?

A férfi nem ment vissza az asztalhoz.

Véronique ideges lett. Valami nem volt a helyén. A zsigereiben érezte, hogy valami felett elsiklott. Újabb öt percet várt, mielőtt kilökte az ajtót és átment az út túloldalára. Belesett a kávézóba. Hárman ültek bent – de a férje nem volt közöttük.

Benyitott, és a pulthoz ment.

Már éppen kifordult volna az utcára, amikor meglátta a rövidke folyosót, és mögötte a ládákkal, dobozokkal telezsúfolt udvart.

-Az hová visz? – szegezte a kérdést az érkező pincérnő mellének.

– Az udvarra – válaszolt önkéntelenül a nő, aztán gyanakodva végigmérte Véronique-ot. – Miért kérdezi?

– A férjemet keresem. Bejött ide, de nem láttam kimenni.

-Nem tudom, én.

Véronique egy ötvenest tett a pultra, és a nő felé csúsztatta.

– Magas, negyvenes, világoskék ing, szürke öltöny.

A pultos simán zsebre vágta a bankjegyet. Az állával a folyosó felé intett.

-Egy húszast adott. Nagyjából negyedórája ment ki ott, hátul.

29

Amint kilépett a kávézó hátsó kijáratán, Victor Jacquard a fülébe illesztette mobilja headsetjét, és Tholance számát hívta. Sietve átvágott a szűk, ládákkal és üdítősrekeszekkel teli udvaron, és a szemközti utca felé indult. Keskeny kapubejáró volt az udvar másik kijárata, amely hatalmas, félköríves tölgykapuval nyílt a szomszéd utcára. A régi, egylovas bérkocsik méretéhez szabott kapu oldalába gyalogosajtót illesztettek. Jacquard meglökte, és a résen kikémlelt az utcára.

A fülébe illesztett készülékben végre meghallotta a testőr hangját.

– Igen?

– Helló, Franck!

– Ki az?

– Victor!

– Jaj, elnézést! Ismeretlen számot írt ki a telefonom.

– Mert ez új. Még hajnalban vettem egy benzinkútnál, az enyémet elhagytam – nem volt ideje részletezni, hogy valójában hogyan veszett el. – Ha lesz időm, majd veszek egy normális mobilt. Hol vagy, Franck? – kérdezte Victor, miközben kilépett az utcára, és a sarok felé indult.

– Mindjárt az irodában. Telefonáltál, hogy adjuk fel a szállodát, de egy kicsit azért még vártunk. Persze nem jelentkeztek, ezért eljöttünk a hotelból. Baj?

– Semmi gond – Jacquard arra gondolt, legalább nem kell megosztania a testőrrel az információt, hogy hamarosan az elhárítás technikusai veszik birtokba az egyiptomiak szobáját. – Mivel vagy?

– A Fiattal.

– Mennyi idő alatt tudnál az Amerikai Kórházhoz érni?

– Úgy tíz-tizenöt perc. Miért?

– Gyere ide! Kell a kocsi.

-Máris indulok.

– A betorkolló utcában várlak a járda szélén.

– Sietek.

A vonal megszakadt. Jacquard elégedett volt, ezt szerette Tholance-ban: előbb végrehajtotta az utasítást, csak utána kérdezett.

Elérte az utcasarkot, és kidugta az orrát. A zöld Citroën a járda szélén parkolt, a nő még mindig benne ült. Biztos volt benne, hogy Véronique az. Az asszony követte. Mivel reggel pizsamában hagyta ott az ágyban, csak azt tudta elképzelni, hogy később az irodaháznál várt rá.

Ahogy ezt végiggondolta, eszébe villant, hogy Chantallal ment le a garázsba, és utána elvitte a nőt a rendelőjébe. Ezt Véronique-nak mindenképpen látnia kellett. Mérlegelte a dolgot, aztán vállat vont. Legalább nem kell elmondania, hiszen a neje már magától is tudja. Meglepődött, milyen közönnyel nyugtázza, hogy hamarosan elvált ember lesz.

Kijjebb dugta a fejét a sarkon, és meglátta az utcán az ellenkező irányba távolodó Benjamin Sentenacot. Az ügynök kényelmes tempóban ment a járdán, Véronique meg idegesen fészkelődött a helyén a távozó férfi láttán. Victor kíváncsi volt, vajon hogyan reagál majd az asszony, de az egyelőre nem mozdult. Ezek szerint Victor érdekli. Kritikus percek következnek, gondolta a férfi. Ha Véronique most elindul, nem marad más választása, mint a feljebb parkoló Volvóhoz rohanni, és követni. Ez azonban egyenlő lett volna a lebukással – nyilvánvaló volt, hogy ha Véronique annyira érti a szakmáját, hogy éveken át az orránál fogva vezethette, akkor aligha jelent számára nehézséget a visszapillantó tükörben kiszúrni egy ismerős autót.

Hamarosan azonban ez a veszély elhárult. Grafitszürke Stilo fordult be a sarkon, és lépésben gurult az esőtől nedves aszfalton. Jacquard intett neki, jelezve, hogy kanyarodjon be. Közben egy pillanatra sem vette le a szemét a C5-ösről. Ahogy a Fiat elhaladt mellette, Véronique kiszállt a kocsiból, és bement a kávéházba. Victor a járdaszegélyhez lépett, és beugrott a mellette fékező autóba. Tholance kíváncsian nézett rá a volán mögül.

– És most?

– Be abba az utcába, és azonnal fordulj meg!

Tholance eleget tett az utasításnak, a mellékutcában gyors U kanyart írt le, és orral visszafelé leparkolt a járda mellé.

– Kösz, Franck – mondta Jacquard, és az ajtó felé intett. – Most kell a kocsi. Mára végeztetek Roblinnal. Menjetek, pihenjetek egyet!

– Biztos nem kellünk?

-Nem.

– És Houssakék? Mi van velük?

Jacquard korábban, amikor az irodából felhívta őket, csak annyit mondott a testőröknek, hogy a két egyiptomi alighanem fizetés nélkül lelépett, ezért ők is hagyják el a szállót, miután rendezték a számlát. Egy szóval sem említette az éjszakai lövöldözést. Nem mondhatta el Tholance-nak, hogy terroristákkal van dolguk, ennek az információnak a hiányában azonban esélyük sem lett volna kivédeni egy esetleges támadást.

– Nem tudok semmit Houssakról – vont vállat Victor. -

Vagy előkerülnek, vagy ennyit buktunk az üzleten.

– Még sosem jártunk így – csóválta a fejét Tholance.

– Hát nem. – a nedves szélvédőn át meglátta Véronique-ot, amint átsiet az úttesten, és beül az autójába. Victor türelmetlenül intett a testőrnek: – Na, menj! Holnap találkozunk.

– Oké.

A férfi kiszállt, és előkotorta a mobilját, hogy taxit hívjon.

Jacquard látta, amint a C5-ös elindul. A nő mozgásából, ahogy leszegett fejjel átrohant az úton, egyértelmű volt, hogy roppant ideges. Victor biztos volt benne, hogy az imént a pultostól néhány euró fejében megtudta, merre távozott a férje, és a felismerés, hogy átverték, láthatóan nem villanyozta fel a nejét. Most körül se nézett az utcán, nyilván fel sem merült benne, hogy a férje nem a szokásos biztonsági mániája miatt tett így, hanem hogy őt lerázza.

Jacquard elengedett két taxit, aztán a Citroën nyomába szegődött a jellegtelen, szürke Fiattal.

A következő negyven percben minden tudására szüksége volt, hogy észrevétlenül a Citroën sarkában maradjon. Véronique nagyon jó volt, állapította meg Jacquard. Mindent megtett, hogy esetleges üldözőjét lerázza. Hol százra gyorsított, hol meg húszra lassított, hogy a mögötte hömpölygő forgalomból kiszűrje, ha valaki tartani igyekezne az ő sebességét. Aztán egyirányú utcába hajtott be szemből, majd befordult egy parkolóházba, amelyből távozott is egy másik utcára nyíló kijáraton. Victor mindkétszer azt hitte, elvesztette szem elől, de aztán valahonnan újra csak elébe került a Citroën.

Véronique fél órát szánt erre a bújócskára, majd láthatóan elégedett volt az eredménnyel, mert lassított, felvette a forgalom ritmusát, és jó tíz percen át normális tempóban haladt. Egy keskeny, gránitköves sikátorba kanyarodott be, amelyet cseréptetős, emeletes bérházak szegélyeztek, aztán megállt a padka mellett. Jacquard még időben meglátta az index villanását, így nem fordult be a nő után, hanem továbbhajtott, és húsz méterrel távolabb parkolt le. Kiugrott az autóból, és visszarohant a sarokig. Még éppen időben ért oda, hogy lássa, amint Véronique bemegy az utca közepén álló kopottas kávézóba.

A férfi elbizonytalanodott. Most mi a fene legyen?

A nőt követte, és az el is vezette valahová, csak éppen azt nem tudta, vajon a megfelelő helyre-e. Vajon itt van Véronique felső kapcsolata? Vagy most a felesége játssza el azt, amit majdnem egy órával korábban ő maga a másik kávéházban? Talán éppen mögéje kerül?! Aggódva körülnézett, de nem látta az asszonyt.

Jacquard jobb híján egy kapualjba húzódott, és várt. A nő felső kapcsolatán töprengett. Ki lehet a főnöke? Valamiért meg volt róla győződve, hogy már találkozott az illetővel. A zsigereiben érezte, hogy az előző éjjel látott szikár, ötven év körüli kopasz férfi lesz az. Aki a Saabot vezette. A többiek szerepét már ismerte: Benre az olyan egyszerűbb munkákat bízták, mint például Henri őrzése. A másik az orvos, ő nyilván nem lehetett a csapat agytrösztje. Maradt tehát Véronique, a végrehajtó, és persze a kopasz férfi.

Ahogy ezt végiggondolta, eszébe jutott valami. Kidugta a fejét, és szemügyre vette az utcában várakozó autókat. Jó hatvan méterrel feljebb fedezte fel a parkoló kocsit. A csillogó, vadonatúj Saab volt az.

Ezek szerint jó helyre jött. Már csak várnia kell.

Némi hezitálás után úgy döntött, ha Véronique jön ki előbb, hagyja elmenni, és bemegy, hogy megkeresse a férfit, ha viszont az jönne ki korábban, akkor a nyomába szegődik, mígnem alkalom adódik, hogy lecsaphasson rá.

Rágyújtott egy cigarettára, és ráérősen a kávéház felé sétált. Az üvegezett portálon át unott pillantást vetett a helyiség belsejébe. Véronique nem volt sehol. Továbbment, és az ajtó után következő kirakatüvegen is benézett. Most látta meg a galérián körbefutó függőfolyosót, ami sajátos, a vadnyugati filmekre emlékeztető miliőt kölcsönzött a helynek. A felesége éppen belépett a galériáról nyíló egyik ajtón. Jacquard az eszébe véste, hogy a lépcső utáni első ajtó volt az.

*

Amikor Zemira betoppant a szobába, a gyomra összeszorult a félelemtől. Ha minden jól megy, most jár itt utoljára. Ruben az ablakban ült, lábát a párkányon nyugtatta, és elgondolkodva bámulta a szemközti ház eső áztatta homlokzatát és sötét ablakait.

-Merre jártál? – mondta köszönés helyett a nőnek, de még csak nem is fordult felé.

– Szia.

– Egész nap hívtalak.

– Nem tudtam felvenni.

-Ne hazudj nekem! – fordult meg lassan a férfi. Kezében jókora pohár konyakot tartott.

– Igazad van. Nem akartam felvenni.

– Miért nem?

Véronique a kopott kanapéra dobta a táskáját és az esőkabátját.

– Járt itt Ben?

– Igen.

– Akkor tudod. Befuccsoltunk.

– Ahogy mondod. Le kellett volna vonulni, felmérni a károkat, és egy másik csapatnak hihetetlenül gyorsan újra kezdeni. Ehelyett te eltűntél. Gondolom, utánamentél a nőnek.

– Nem – felelte, és nem is hazudott.

Ruben végre feltápászkodott az ablaktól.

– Csomagolj!

– Miért?

– Hazamegyünk.

Az asszonynak elgyengült a lába.

– Én itthon vagyok.

– Tudod, miről beszélek.

– Te viszont nem akarod felfogni, hogy én miről beszélek. Én itt vagyok otthon, itt a családom. És jó ideje próbálom megértetni azzal a makacs fejeddel, hogy nekem elég volt, befejeztem. Ez volt az utolsó művelet.

– Ennek a műveletnek még nincs vége.

Véronique meglepődött.

– Az előbb azt mondtad, le kell vonulnunk.

-Nem egészen. Azt mondtam, le kellett volna vonulnunk. De ezt most már nem tehetjük meg.

– Hát akkor mi a fenét akarsz csinálni?

-Befejezni, amit elkezdtünk. Ma ráállunk Jacquard-ra, ő elvezet minket Múszához, elkapjuk, és azután végeztünk.

Véronique felsóhajtott, töltött magának egy pohárral az asztalon álló konyakosüvegből, és most ő lépett az ablakhoz. Homlokát az üvegnek támasztotta, és lenézett az esőtől nyálkás utcára. Gyalogosok siettek a dolgukra, és néha egy-egy autó gurult el az épület előtt. Hogy időt nyerjen, a válla felett odavetette a férfinak a kérdést: – Ben hol van?

– Mostanra, reményeim szerint, a repülőgépen.

– Miféle repülőgépen?

– A Tel-Avivba tartó El Al járaton.

– Hazaküldted?

-Igazad volt vele kapcsolatban. Alkalmatlan. Hagyta megszöktetni a fiút, és ráadásul eltört a karja. Nem használhat tovább ebben a műveletben, de valószínűleg egyetlen másikban sem. A tábornoknak új játszóteret kell majd szereznie a fiacskájának.

Az asszony a konyakot kortyolgatta.

– Szóval ketten maradtunk – tette hozzá a férfi.

Véronique megfordult, letette a poharat, és a hátára kanyarította a kabátot.

– Nem. Csak te maradtál.

– El akarsz menni?

– El fogok menni.

-Nem hagyhatsz félbe egy akciót, Zemira.

-Megtettem, amire szerződtem. Vedd észre, hogy ennek a műveletnek vége. Idő kérdése, és a franciák tudomást szereznek Henri Raffard elrablásáról. Onnantól kezdve pedig mindent felforgatnak majd, hogy felderítsék a sejtünket.

– Pont ezért kell gyorsan befejeznünk és utána elutazni.

– Nem. Nekem pont ezért kell most rögtön elmennem.

– Nem szállhatsz ki csak úgy! – Most először érződött némi kétségbeesés a férfi hangjában.

– Nem tudod megakadályozni.

– Az otthoniak fel fognak dobni a franciáknak. Egy hónap, és börtönben ülsz kémkedésért.

– Ugyan már! Ennél azért többet vártam tőled. Soha senki nem dobta még fel a saját ügynökét bosszúból. Sokat tudok. Majd kialkuszom magam. Eleget tudok rólatok. Eleget ahhoz, hogy cserealap lehessen a szabadságomért.

Ruben döbbenten fordult az asszony felé. Egy rövid csövű pisztollyal nézett farkasszemet, ami Véronique esőkabátjának a zsebéből került elő.

– Ne merészelj közelebb jönni!

– Nem kell a fegyver.

-Előbb hallgass végig. Utána elrakom, mert akkor már valóban nem lesz rá szükség.

Ruben rosszat sejtve leült a kanapéra, és maga elé húzta az üveget meg a poharát, és töltött.

– Tessék! Hallgatlak.

– Emlékszel, mióta akarok kiszállni?

– Talán három éve?

-Nagyjából. Azóta minden egyes találkozásunk alkalmával kértelek.

-Ez nem egy olyan állás, ahonnan csak úgy nyugdíjba megy az ember.

– Azóta, hogy három évvel ezelőtt rájöttem, nem fogsz elengedni, gyűjtögetni kezdtem. Lemásoltam minden műveletünk tervét.

– Ne röhögtess – mondta gúnyosan a férfi. – Nem voltak írásos tervek.

– Voltak viszont mozaikkockák. Amikből összerakható a múlt.

– Múlt? Miféle múlt?

– Minden műveletünkről fényképeket készítettem a mo-bi– lommal. Lefotóztam a hullákat, feltört páncélszekrényeket, megnyitott honlapokat. Eltettem a felhasznált belépőjegyeket, buszbérleteket, parkolójegyeket. Egy tapasztalt elhárító számára ezek mind azt bizonyítják majd, hogy igazat mondok. Akkor és ott jártam, amikor és ahol állítottam. Nincsenek tervek, persze, de ezekből visszafelé rekonstruálni lehet minden mozgásunkat.

Ruben végre megértette, miről beszél az asszony, és elsápadt.

– Hol van az anyag?

– Megfelelő helyen. Mindent beszkenneltem, és kiírtam CD– re. Aztán készítettem tíz másolatot. Sosem tudod meg, kiknek adtam, de mindegyik más kezében van. Mindegyik. És pontosan tudják, hová kell küldeniük őket, ha velem valami történne.

– Nem hiszem el – vigyorgott feszülten Ruben. – Blöffölsz.

– Gondoltam, hogy ezt mondod – bólintott az asszony, és előhúzott a kabátzsebből egy CD-t. – Te is kapsz egy másolatot.

A tokot az asztalra tette, és megpöccintette, hogy Ruben elé csússzon. A férfi nem nyúlt érte, csak mereven bámult az asszony szemébe.

– Most elmegyek – közölte a nő, és az ajtó felé hátrált. A fegyvert a zsebébe süllyesztette, de nem engedte el.

– Beszélek Tel-Avivval.

– Tégy, amit akarsz.

Véronique kitapogatta a háta mögött a kilincset, és kisurrant a folyosóra. Nem ment azonnal a lépcső felé, hanem az ajtó túloldalára húzódott. Attól tartott, a férfi utánarohan, és a lépcsőn váratlanul éri majd a támadás. Ha most pár percig nem bukkan fel az ajtóban, már nyugodtan elmehet.

Lenézett a függőfolyosóról a kávéházba. Frédéric, a csapos éppen egy fiatalembert szolgált ki a pultnál. Talán három asztalnál ültek, jobbára általa már látásból ismert környékbeli férfiak. Egy ismeretlen, aki szürke ballont és öltönyt viselt, éppen bement a mellékhelyiségbe. Semmi gyanús mozgás nem volt.

A nő három végtelennek tűnő percig várakozott, aztán ellökte magát a faltól, és lesietett a lépcsőn. Átlavírozott az asztalok között, és kilépett az utcára.

A Citroenig már futva tette meg az utat.

*

Ruben egy teljes percen át az ajtót bámulta, mielőtt sóhajtva előhúzta a laptopját, bekapcsolta, beütötte a tizenkét jegyű jelszót, és becsúsztatta a meghajtóba a Zemirától kapott CD-t.

Három perc alatt nyilvánvalóvá vált, hogy a nő nem hazudott. Tényleg anyagot gyűjtött az elmúlt három év tevékenységéről. A férfi megvakarta az orrát. Ha ezt előadja a főnökének, abból hatalmas botrány lesz. Már a kudarc, hogy egy ismeretlen kiszabadította a fiút, önmagában óriási fiaskónak számított, de az, hogy Zemira fogja a kalapját és otthagy csapot-papot, az aztán mindennek a teteje volt. Ruben tudta, hogy ezzel így nem állhat oda a szolgálat vezetői elé, hiszen maga választotta és képezte ki az asszonyt, aki most cserbenhagyta a céget. Valami eredményt fel kell mutatnia, mielőtt jelentene. Legalább azt ki kellene derítenie, hogy ki a fene támadt rá a villára. Ben szerint egyedül volt a fickó, száznyolcvan magas, és csupa fekete holmit viselt. Kíméletlenül eltörte a kulcscsontját, és nem riadt vissza némi kínzástól sem, hogy megtudja, amit akar. És az a férfi Zemiráról érdeklődött.

Amikor néhány órával korábban Ben felkötött karral belépett a szobába és előadta a történteket, Ruben azonnal sejtette, hogy a fiatalember csak részben mond igazat. Ő is pontosan azt tette, amit a fekete maszkos támadó: kezelésbe vette a törött kart, és Ben csakhamar őszinte lett. Ruben így tudta meg, hogy a fiú kitálalt a támadónak.

Így aztán Ben felült az első hazafelé tartó gépre.

Ruben feje most már a nő miatt fájt.

Zemirára szüksége volt. A tegnap éjszakai események fényében nyilvánvalóvá vált, hogy még egy csapat szállt be a mérkőzésbe. De kik? Talán a francia elhárítás? Eljátszadozott a gondolattal. Nem. Azok aligha így jártak volna el. Napokig megfigyelték volna a villát, lehallgatják őket, és végül akkor csapnak le, amikor mindannyian együtt vannak. Vagy egyenként levadásszák őket, amikor távoznak a villából. De nem ez történt.

A fekete ruhás pasas agya azonban éppen fordítva működött: minél többet elengedett közülük.

Erre csak egyetlen oka lehetett: ha hagyja őket egyenként elmenni, egyre kevesebben vannak a villában, egyre kisebb az ellenállás lehetősége egy támadással szemben. Ilyesmire pedig csak az figyel, aki gyenge. Aki egyedül van. Az elhárítás szükség esetén egy szakasznyi kommandóssal is rájuk törhette volna az ajtót, s a puszta tény, hogy nem ez történt, alátámasztotta az elméletet, hogy ellenfelük magányos támadó volt. Csak a foglyot akarta.

Ruben agyában ebből a gondolatból logikusan következett a másik. Ha csak azért tört rájuk a pasas, hogy Henri Raffard-t kiszabadítsa, akkor a megbízó nem lehetett más, mint Chantal Drovet.

Hát persze! A fogorvosnő.

Ruben felszisszent a gondolatra, hogy alábecsülték az asszonyt. Elrabolták a fiát, megzsarolták, és azt hitték, kezes bárányként követi majd az utasításaikat. De a nő nem ezt tette. Látszólag belement a dologba, aztán felbérelt valakit. Hiszen tudta, hol tartják fogva a fiát. Az ügynök dühösen a kanapéra csapott. Ekkora hibát! Már akkor is mondta Zemirának, nem volt jó ötlet, hogy a rezidenciára vitték dr. Drovet-t. És lám, most bebizonyosodott. A nő anyaoroszlánnak bizonyult, és visszaharapott.

Egy tény azonban továbbra is zavarta Rubent.

Kit tudott ilyen gyorsan felbérelni a fiú kiszabadítására? Ki volt az, aki azonnal tudta, mit kell tennie, és volt elég mersze végrehajtani? Aki elég kemény volt Ben meggyötréséhez, és aki ezután. Zemira után érdeklődött?

Zemira után érdeklődött.

Zemira után.

A következtetés adta magát.

-A kurva életbe! – morogta Ruben, és maga elé húzta a dohányzóasztalon fekvő laptopot.

Lehívta a Músza-dossziét, és megnyitotta az egyik dokumentumot. Ott volt egyebek mellett a személyleírás és a fénykép is. A látottakat aztán összevetette a Bentől hallottakkal. Száznyolcvan centinél magasabb, zöld szem, semmi akcentus. És az egyetlen férfi, aki ismeri Chantal Drovet-t és érdeklődést tanúsíthat Zemira iránt.

Victor Jacquard.

Ruben cigarettára gyújtott, és a képernyőre fújta a füstöt. Nem volt kételye. Bár a leíráson és Ben vallomásán kívül más kézzelfogható bizonyítéka nem volt, kétségtelen, hogy a biztonsági szakemberrel találták magukat szembe.

Akkor azonban nagy a baj, sápadt el ismét Ruben. A férfi csak akkor érdeklődhetett Zemira után, ha látta a nőt. Márpedig ha látta, akkor fel is ismerte. Hiszen a felesége.

A férfi ismét szükségét érezte egy kis konyaknak.

Letette a dokumentumot a képernyő alján a tálcába, és megnyitott egy újabb fájlt. Ezúttal Zemira személyi aktáját. Figyelmesen olvasta a jól ismert sorokat. Sok-sok évvel korábban maga írta szinte az egész jellemzést. Ő fedezte fel és képezte ki az asszonyt, és aztán ő volt az, akivel Franciaországba telepítették. Most mégis más szemszögből olvasta a mappát. Valami újat keresett. Valami olyasmit, amivel megfoghatná az asszonyt.

Zemira talán még nem is tudja, hogy a férje leleplezte. Ha rájött is, hogy Jacquard láthatta őt a villában, bizonyára abban bízik, hogy a férfi nem ismerte meg. Más volt a haja, a szeme színe, a ruhái, más kocsival járt, ködös este volt. Ezekben bízhat az asszony – persze ha egyáltalán rádöbbent már, hogy éppen a saját férjével áll szemben a játszmában. Ruben ebben kételkedett. Úgy okoskodott, ha a nő akár csak sejtené is, hogy mit tudhat a férje, akkor nem akarna éppen most kilépni és új életet, „normális” életet kezdeni. Akkor tudná, hogy erre már esélye sincs...

Neki viszont pont most van óriási szüksége Zemirára. A nő a kulcs a férjéhez. El kell kapni Jacquard-t, hogy a vezetőség felé legalább egy eredményt fel tudjon mutatni. Sőt, ha Victor megvan, ezek után már nem kell vele kesztyűs kézzel bánni. Nyilván ki tudja húzni belőle, merre találja Múszát, és akkor az eredeti küldetés sem esik kútba.

És ehhez kell Zemira. Illetve még kell.

Aztán, ha mindenen túl vannak, már nem feltétlenül van rá szükség... De ez még a jövő zenéje. Most először is kell valamit találni a nő életében, amit felhasználhat, hogy még egyszer a maga oldalára állítsa.

Elmélyülten tanulmányozta az asszony aktáját.

*

Victor Jacquard kikémlelt a mellékhelyiség résnyire nyitva hagyott ajtaján. A kávézóban alig voltak, a tulajdonos kiszolgálta a pultot támasztó fiatalembert, az asztaloknál ülő idősebb férfiak pedig kártyajátékkal múlatták az időt. Véronique alig egy perce tűnt fel a galérián, és a férfi első meglepetésében a vécé felé indult. Csak remélni tudta, hogy ha az asszony meglátta is, nem ismerte fel. Ebben segíthette a szürke ballonkabát, amit a Stilo csomagtartójából halászott elő.

Miután látta, hogy Véronique melyik helyiségbe lép be, tudta, hogy hosszabb megfigyelésre kell berendezkednie. Visszasietett a kocsihoz, és elővette a kabátot. Ha jól emlékezett, Tholance szokta időnként használni, de jobbára csak a kocsiban tárolták, rossz idő esetére.

Victor egy ideig a kávézó körül őgyelgett, de rájött, hogy ez a legrosszabb. Ha van hátsó kijárat, Véronique könnyen a hátába kerülhet, és akkor megint felcserélődnek a szerepek. Egyetlen megoldást látott ennek elkerülésére. Vett egy újságot a sarkon, és bement a kocsmába. Az unott csapostól kért egy kávét, kifizette, aztán a mellékhelyiség ajtajától karnyújtásnyira letelepedett a sarokasztalhoz. Az újságot szétnyitotta, iszogatta a kávét, és úgy tett, mint aki elmélyülten olvas.

Aztán eszébe jutott, hogy a neje e pillanatban egy emelettel feljebb minden bizonnyal a pasassal szeretkezik. Nem érzett különösebb dühöt, sőt tehetetlenséget sem. Ez némiképp meglepte. Ezek szerint Véronique már jóval közömbösebb számára, mint hitte, és ez most inkább megkönnyebbüléssel töltötte el. Neki ott van Chantal. A felesége pedig amúgy is éveken át becsapta. Talán semmi sem volt igaz abból, ami.

Ekkor lépett ki Véronique a szobából.

Jacquard felállt, és bement a vécébe.

A nő talán három perccel később vágott keresztül a kávézón, és kiment az utcára. A férfi el nem tudta képzelni, mit csinálhatott fenn ennyi ideig. Victor megvárta, amíg a zöld C5– ös elhajt, akkor kilépett a vécéből.

Ha most rohanni kezd, beül a Stilóba, még utolérheti a feleségét. Egy másodperc alatt döntött. Nem. Éppen azért követte, hogy eljusson a főnökéig. Jacquard most már a kopasz, ötvenes férfira pályázott. Neki pedig itt kellett lennie, hiszen a Saab kint parkolt az utcán. Azt már tudta, mit csinál a felesége. Most azt kellett kideríteni, miért. Erre fent, a galérián kaphatott választ.

Victor a zsebébe dugta a kezét, megmarkolta a Glock agyát, aztán nekivágott a lépcsőnek. Felérve visszanézett a kávéház közönségére. A vendégek ügyet sem vetettek rá, a parti érdekes lehetett, mert feszülten lesték a lapokat. A csapos a pultnak háttal rakodott.

Senki sem figyelt rá.

Jacquard az ajtó felé fordult, ballal megfogta a kilincset, jobbal előhúzta és derékmagasságban maga elé tartotta a pisztolyt. Mély lélegzetet vett, és berobbant a szobába. A fegyvert a meglepetten felnéző kopasz férfira fogta. Ugyanaz volt, akit a villa parkolójában látott. Becsapta maga mögött az ajtót.

-Ne mozdulj!

A férfi azonban a nyitott laptop felé nyúlt. Victor ösztönösen cselekedett, átvetette magát az alacsony asztalon, és a Glock agyával halántékon csapta a férfit. A lendülettől nekivágódtak a kanapé támlájának, és a bútor hanyatt dőlt. Victor ruganyosan továbbgurult és talpra ugrott, hogy várja a támadást, de az nem jött. A férfi vérző fejjel hevert a földön, lába az égnek meredt, ahogy fennakadt a kanapén.

Victor meglátta a függönyt, letépte a karnis két oldaláról lógó behúzózsinórt, majd hátracsavarta és gúzsba kötötte az eszméletlen ember karját, majd a lábát. Felállította a kanapét, mellé húzott egy fotelt, amire ráültette a férfit, és a karját könyökhajlatban a karfához kötözte.

Az ajtóhoz ment, kikukucskált a folyosóra, de nem látott mozgást. Lent a vendégek folytatták a kártyázást, a csapos egy borosüveggel bíbelődött. Senkinek sem tűntek fel a fenti zajok. Victor becsukta az ajtót, kétszer ráfordította a kulcsot, és az egyik fotelt a kilincs alá tolta, így nem lephették meg őket. Áldozata még mindig eszméletlen volt.

Jacquard leült a laptophoz. A képernyőre pillantva már tudta, hogy nagy fogást könyvelhet el. A felesége fényképét látta, alatta egy sor személyes adatot. Az asszonynak ezt a fotóját nem ismerte. A napbarnított Véronique rövid hajat viselt, de ennél is különösebb volt, hogy egyenruhában fotózták le. Victor még nem látott ilyen rangjelzéseket, ahogy a lapon lévő többi, írásos információ is új volt számára. Elmélyült az olvasásban.

Talán húsz perc is eltelt, mire végzett a mappával, és úgy érezte magát, mint akit fejbe vágtak. Már azt is tudta, hogy a vele szemben ülő öntudatlan férfi neve Aaron Mendel. Közben megtalálta a saját dossziéját is, valamint egy másik dokumentumot is, a meghajtóban lévő CD-ről. Ekkor a férfi felnyögött.

Victor előrehajolt, könyökét a térdén nyugtatta, a pisztolyt az asztalra tette. A zsebéből elővette a viperát.

A kopasz kinyitotta a szemét. Bizonytalanul körülnézett, majd tekintete megállapodott a vele szemben ülő alakon. Gúnyos mosolyra húzódott a szája.

– Nocsak, nocsak – suttogta rekedten. – Ezt nem néztem ki magából, Victor.

-Alábecsült – jegyezte meg szárazon Jacquard, majd hozzátette: – Aaron.

Ruben arca egy pillanatig értetlenséget tükrözött, aztán észrevette a nyitott számítógépet Victor előtt.

– A szentségit!

– Nocsak, nocsak – mondta némi malíciával Victor.

– Ki vele! – kísérelte meg átvenni az irányítást az ügynök. – Mit akar?

– Még nem tudom pontosan.

– Akkor miért kötözött meg?

Jacquard az asztalon heverő cigarettára mutatott.

-Megengedi? – majd választ sem várva kirázott egy szálat, és rágyújtott. – Maga is kér?

-Nem.

Victor kifújta a füstöt.

-Szóval. azt kérdezte, miért kötöztem meg. Azért, hogy nyugodtan tudjunk beszélgetni. Először is elmondom, amit én tudok, ez így fair, nem igaz? – Elmosolyodott. – Aztán kérdezni fogok, maga meg válaszol. Rendben?

– Nem biztos, hogy tudom a válaszokat.

– Ó, dehogynem tudja! Ben barátja is tudta.

– Mert megkínozta.

-Hát rájött? Remek. Legalább ezt sem kell elmagyaráznom. De valamit tudnia kell, Aaron. Használni fogom, ha szükséges – lengette meg a viperát. – Maga is így tenne fordított esetben.

– Mit akar?

-Először is mesélni. Elmondom, mit gondolok a történtekről.

– Hallgatom.

– Mást nem is tehetne. Az a véleményem, hogy nagyon csúnyán át vagyok verve. Maga Múszát akarja, és azért kezdett utánam érdeklődni, mert úgy tudja, Abu Músza az én ügyfelem. Elárulok egy titkot. Igaza van.

– Engedjen el, és én megszabadítom tőle.

-Köszönöm – hajolt meg ültében Jacquard. – Nagyon kedves magától, de megoldottam.

– Mit csinált vele?

– Agyonlőttem.

Ruben elhűlt.

– Megölte Abu Múszát?!

-A lakásomra jött, ott futottunk össze. Üldözés közben arcon lőttem. Azonnal meghalt.

-Akkor nyugodtan elengedhet, Victor. Már nincs mitől tartania.

– Tudom. De maga azért megkötözve marad.

– Miért?

– Mert engem nem Músza érdekel.

– Hanem?

– A feleségem. Szóval? Mi ez az egész?

Ruben mereven nézte a franciát.

– Beleolvasott a számítógépbe. Már ismeri a történetet.

– Magától akarom hallani.

– Már tudja, kinek dolgozom. Nem árulhatom el a hazámat. Victor Jacquard újra a képernyőre nézett, és belegörgetett a dokumentumba. Hitetlenkedve csóválta a fejét.

-Itt az áll, hogy a feleségem valódi neve Rachel Avelim. Ez. ez igaz?

Ruben beharapta az ajkát, és eltöprengett. Úgy vélte, jobban jár, ha belemegy a játékba. Megkötözve ült egy karosszékben, a minden titkát tartalmazó dokumentumokat pedig az ellenfele tanulmányozta. Akinek a feleségével ráadásul viszonya volt. Be kellett látnia, hogy minden kártya Jacquard kezében van. Ha együttműködik, talán még jól jöhet ki belőle, de ha ellenáll, esélye sincs. Bólintott.

– Igaz.

– Látok itt sok mindent. Személyi anyagokat. fotókat. ki az én feleségem valójában?

– Ahogy mondja, a neve Rachel Avelim. Az izraeli hadsereg őrnagya.

Victor meredten nézte a férfit.

– Tovább!

-A maga felesége a tanítványom. 1999-ben fedeztem fel Rachelt. Egy hihetetlenül kemény akciót vezetett, megsebesült, de végrehajtotta a műveletet. Ez keltette fel a figyelmemet.

– Maga kiknek dolgozott?

– Felesleges kérdés, nem?

– Hm... Végül is az. Mit jelent, hogy a tanítványa?

– Magamhoz vettem a szolgálatba. Kiváló alanynak láttam a továbbfejlődéshez. Fiatal volt, és nő. Nő amúgy is alig van ebben a műfajban. Megvolt benne az intelligencia és a kegyetlenség. A héberen kívül beszélt angolul, franciául és arabul. Nem volt senkije, akinek hiányozhatott volna, a szülei meghaltak, testvére, rokona nem volt. A hadsereg volt a családja, bármilyen hülyén hangzik is. Odavettem a csapatomhoz, és kiképeztük. Az egyik legjobb emberem lett.

Jacquard felemelt tenyérrel leállította.

– A legjobb embere mire?

– Titkos műveletekre.

– Véronique tehát kém?

– Ez olyan bulvárosan hangzik. Kém? Mi az, hogy kém?

– Maga hogy nevezné?

– A hírszerző közelebb áll az igazsághoz.

– Azaz kém. Maguk itt Franciaország ellen kémkednek?

-Nem.

– Hanem?

Ruben felsóhajtott.

-Maga, akár a legtöbb francia, vakon él a saját országában. Nézzen már körül, mi megy itt évtizedek óta! Franciaországban található a legnagyobb európai muzulmán közösség. Sok millió Allah-hívő az unió szívében, és évente több százezerrel nő a számuk. Hamarosan átveszik az uralmat Európa felett. Már csak pár évtizedük van, mielőtt mozlim köztársasági elnököt fognak választani. De ez a maguk baja, lelkük rajta. A nagyobb gond az, hogy ez a világ kapuja. Innen a terroristák határellenőrzés nélkül eljuthatnak a kontinens bármely olyan államába, amelyik a schengeni övezeten belül van. Könnyített vizsgálattal utazhatnak a tengerentúlra is. Nem Franciaország érdekel minket, ember, hanem az a sok-sok turbános, aki itt él!

Victor egyre kevésbé tudta felfogni, amit hall. Bár a szavak eljutottak hozzá, úgy érezte, ez nem lehet igaz. Ez nem vele történik meg. Véronique? De hát hogyan? Az a nő, aki gyereket szült neki? Aki ott állt mellette a pelenkázónál? Aki vacsorát főz? Aki mellette nézi a tévét? Akinek ismeri a szüleit?

Megrázta a fejét.

-Nem értem. Egyszerűen nem értem! Maga azt mondja, meghaltak. de hát én ismerem a szüleit.

Ruben elmosolyodott. Kezdte nyeregben érezni magát, látva ellenfele elbizonytalanodását. Már örült, hogy belement a kérdezz-felelekbe. Ez teljesen összezavarja majd Jacquard-t. Még néhány perc, és ráveheti bármire.

– Azok nem Rachel szülei.

– Nem?

-Az igazi szülei már rég meghaltak. Még középiskolás korában.

– De hát akikkel én szoktam találkozni.

– Színészek.

– Micsodák?

– Színészek. Szerződtettük őket. Több operációnkban részt vettek már. Kedves idős házaspárt szoktak alakítani. És évente kétszer a maga anyósát és apósát.

– Ezt nem hiszem el.

-Mit gondol, miért jönnek olyan ritkán? Hm? Annyira kiállhatatlan lenne a vejük? Ugyan már! Gondoljon csak bele! Évi két alkalom. Két hétvége, nem több. Ha jól belegondol, nem is tud róluk semmit. Fogalma sincs, mi az apósa hobbija, vagy az anyósának van-e kedvenc virága.

-Képtelenség! – mondta egyre csökkenő ellenállással Victor.

– Rachel...

– Ne hívja már Rachelnek! Véronique a neve.

– Sokkal inkább Rachel, mint Véronique, nekem elhiheti! Egyébként 2000 őszén, a kiképzés végeztével érkezett Franciaországba. Az első három évben nem kapott feladatot, csak be kellett illeszkednie. Franciává kellett válnia. Egzisztencia, barátok, ismerősök, család.

– És itt jöttem én a képbe.

– Így van. 2002-ben megismeri magát, és a következő évben összeházasodnak.

Jacquard nyelt egyet.

– Én is csak egy feladat voltam?

-Nem. Be kellett illeszkednie, egzisztenciát teremtenie, de párt maga választhatott.

– Fasza.

– Nem vagyunk állatok.

– Véronique gyereket szült nekem.

– És szépen neveli is. Mi a baja ezzel?

– Sosem fogja ezt megérteni – csóválta a fejét Jacquard.

– Nem tudom, mit kell ezen megérteni. Rachel magát választotta. Azt mondta, szereti. Ezután persze ellenőriztük magát, de minden rendben volt, rámondtuk az áment. Szerelmi házasság volt, ha ez megnyugtatja.

– Ha nem maga mondaná, Aaron, talán megnyugtatna.

– A mostani gondjaik meg. – az ügynök vállat vont.

– Miféle gondjaink?

– Az otthoniak. Hét-nyolc év alatt sok házasság kifullad. Ne vegye a szívére.

– Erről is tud?

-Rachelnek jelentenie kell mindent, ami megzavarhatja a feladatai ellátását. És persze néha rutinszerűen megfigyeljük vagy lehallgatjuk. Csak a biztonság kedvéért. Magának magyarázzam, hogy megy ez? Egy szakmabelinek?

Victor értetlenül nézte a másikat, aztán idegesen felnevetett.

– Micsoda kafkai beszélgetés lett! – mormogta.

– Az élet kafkai, Victor. Az élet!

– Megdugta? – kérdezte Jacquard minden átmenet nélkül.

A kérdés kizökkentette a magabiztossá váló izraelit. Kihagyott két lélegzetvételnyi ütemet. Ez hiba volt. Már nem is kellett válaszolnia. Victor bólintott.

– Sajnálom – bökte ki Ruben.

– Miért sajnálja? Nem volt jó az ágyban?

– Biztos, hogy ezt meg kell beszélnünk?

-Annyi furcsa beszélgetést hoz az élet – jegyezte meg cinikusan Victor. – Engem például egyszer felhívott egy szeretőm férje, miután szakítottunk a hölggyel. Azt hittem, fenyegetőzni fog, vagy az asszonyt érte valami baj, és tájékoztatni akar róla. De semmi ilyesmi nem történt. Kedélyesen elcsevegtünk. Valahogy mindketten annyira intelligensek próbáltunk lenni, hogy a lényeg veszett el.

– És mi a lényeg?

– Az ösztönök.

– Az ösztönök.? Nem értem.

-Nem is kell.

– Na és mi lett a vége? Találkoztak?

– Sosem láttam a pasast. Úgy váltunk el, hogy sok szerencsét kívántunk egymás munkájához. Gondolta volna?

– Akkor miért hívta magát egyáltalán?

– Külföldre készült, és azt hiszem, azt akarta tőlem hallani, nem keresem a feleségét, amíg a tengerentúlon lesz.

– És? Megígérte neki?

-Nem.

– De csak kereste a nőt, amikor a fickó elment?

-Nem.

– Miért?

Victor megrázta a fejét.

– Azt hiszem, most nem én vagyok terítéken. Térjünk vissza a témánkhoz!

– Mit akar még?

-Véronique tehát izraeli ügynök. Azért került ide, hogy beépüljön, franciaként éljen. És a muzulmán közösséggel kapcsolatban hajtson végre küldetéseket.

– Így igaz.

Jacquard megint megrázta a fejét, hogy enyhítse a nyomást, mielőtt szétrobbanna.

– Nem értem! Vele éltem! Mikor?! Mikor volt minderre ideje, lehetősége?

– Rachel rendkívül sok munkát elvégzett. A tény, hogy maga semmit sem vett észre, csak igazolja az elméletemet, hogy kiváló ügynök.

– De hát mikor?

– Emlékszik, hányféle munkával próbálkozott a neje?

– Persze. Nem tartott ki egyik mellett sem.

Ruben nagyképűen elmosolyodott.

– Dehogynem. Pontosan addig tartott ki, ameddig kellett.

– Miről beszél?

– Szerkesztett internetes lapot, ha még emlékszik, csak hogy egy példát mondjak.

– És?

– Valójában egy muzulmán chatoldal és egy független szerver megfigyelése volt a feladat. Aztán ott volt az eset, amikor egy lótenyésztőnek dolgozott. Maga azt hitte, ez csak ostoba fellángolás. De nem az volt. A Hamász egyik szárnya versenylovak konténereiben próbált fegyvereket csempészni az Európai Unió területére. A felesége ezt akadályozta meg.

– Én meg azt hittem, csak a helyét keresi a világban.

– A helyét már tíz éve megtalálta.

– Nem válaszolt egy kérdésemre.

– Melyikre?

– Megdugta?

-Nézze.

– Csak egy egyszerű kérdés volt. Igen vagy nem. Egyébként is elárulta már a választ az iménti reakciójával.

– Ez nem olyan egyszerű kérdés.

– Dehogynem. Csak igen vagy nem. Megdugta?

-Meg.

Jacquard bólintott.

– Viszonyuk van?

– Mit ért viszonyon?

– Most tényleg szemantikai vitát fogunk folytatni a viszony szó jelentéséről? – csattant fel türelmét vesztve Victor. – Máshogy kérdezem. Rendszeresen megdugja?

– Időnként mi.

– Tehát igen.

Ruben sarokba szorítva érezte magát. Megadóan bólintott.

– Időnként.

– A magáé.

– Hogyhogy az enyém?

– Elválok tőle. Hallani sem akarok többé Véronique-ról.

– Ez a maguk dolga.

-Meg mostantól a magáé – az asztal mellett heverő női táskára mutatott. – Látom, a cuccait eleve itt hagyta. Mostantól már nem kell otthon fogkefét tartania, elég, ha itt van egy.

Jacquard becsukta a laptopot, és belecsúsztatta az asztal lábához támasztott táskába.

– Mit csinál?

– Ezt elviszem.

– Miért?

– Nevezzük életbiztosításnak.

-Engedjen már el!

– Miért tenném? – nézett fel Victor.

A főzőfülkébe ment, és egy konyharuhával tért vissza. Ketté-hasította.

-Mondja, hogy á!

– Ne szórakozzon már.

Jacquard vállat vont, és ököllel halántékon csapta az ügynököt. Ruben feje hátracsapódott, aztán lekonyult. Victor a szájába tömte az egyik rongydarabot, a másikkal átkötözte, nehogy ki tudja köpni a pecket. Ellenőrizte, hogy karján és lábán a kötél nem lazult-e meg, aztán felkapta a laptoptáskát, és kiment a szobából.

30

Benjamin Sentenac fáradt volt. Az egész napja ráment, hogy eltakarítsa azt a halom szemetet, amit Jacquard az éjszaka – bár akaratlanul – összehordott neki. A közvélekedéssel ellentétben az, ami hajnalban történt, jócskán túlment a DCRI és úgy általában a titkosszolgálatok hatáskörén. Sentenac egyelőre nem is vette a fáradságot, hogy tájékoztassa Dutriet-t a történtekről. Az osztályvezető a szabályzat embere volt, s az elhárítótiszt jól tudta, hogy sosem ment volna bele ilyesmibe. Majd egyszer elmeséli neki. Ha már mindent elrendezett. Illetve: talán elmeséli majd neki.

Megmasszírozta a halántékát, és gondolatban átfutotta a nap történéseit. A hullát egy városszéli temető ravatalozójának hűtőkamrájába vitték, ahol az elhárítás által időnként alkalmazott két orvos elvégezte a boncolást. A segédkező bűnügyi technikusok még egyszer levették az ujjlenyomatokat, DNS-mintát és vért rögzítettek későbbi vizsgálatokhoz, és vagy száz fényképet készítettek a holttestről. A másik csapat eközben meglátogatta az Hôtel Victoires Opéra lakosztályát, amelyben Múszáék megszálltak. A négy férfi tapasztalt szemmel felmérte a szobákat, aztán ízekre szedtek, majd eredeti állapotában összeraktak mindent. Átvilágították a matracokat, elhúzták a komódokat, felgörgették a szőnyeget, kiemelték a bútorok kárpitozott részeit – és nem találtak semmit. A két terrorista egy-egy bőrönddel érkezett, és azokban csak ruhákat találtak. Csupa olyan holmit, amit Párizsban vásároltak. A központban Sentenac munkatársai darabokra szedték a ruhákat és a bőröndöket is, de nem találtak semmit, ami közelebb vitte volna őket a még szökésben lévő Abdulatihoz.

Mostanra, a délután végére még mindig nem volt semmi eredmény. Sentenac roppant feszültnek érezte magát. Kinézett az irodája ablakán. Sötét volt már, az utcát munkából hazafelé igyekvők lepték el.

Kopogtattak.

– Igen? – fordult meg az ügynök.

Maxim Dutriet lépett be, két nagy műanyag poharat szorongatva.

– Kávét?

– Jólesne.

Sentenac átvette a kávét.

– Hosszú?

-Nem akartam cappuccinót hozni, az olyan nőies.

Sentenac felnevetett, és belekortyolt a forró italba.

– Mi járatban, Maxim?

Az osztályvezető leült, és lábát feltette az íróasztalra.

– Mikor akartad elmondani, Benjamin?

Sentenac a mennyezetre emelte a tekintetét.

– Arra gondoltam, ha nem tudsz róla, baj esetén meggyőzőbben állíthatod, hogy nem tudtál róla.

– De már tudom.

– Honnan?

– Nem mindegy? Azért fizetnek, hogy ilyeneket tudjak.

– Sajnálom. Úgy ismerlek, mint aki nem menne bele semmi szabályellenesbe.

– Akkor baromi jól ismersz!

– De most rendkívüli a helyzet.

– Mi történt tulajdonképpen?

– Mennyit tudsz?

– Csak mesélj!

Az elhárítótiszt bólintott.

-Hajnalban kezdődött. Jacquard felhívott, hogy az -ügyfelei rátámadtak a saját háza előtt. A dulakodás során újdonsült barátunk lelőtte Abu Múszát.

Dutriet meglepetten pislogott.

– Ez komoly?

– Bevágtam magam a kocsiba, és odahajtottam. A hulla ott feküdt a parkban.

– Tényleg Músza volt az?

– Azt hiszem, ő.

– Azt hiszed? Ezt meg hogy értsem?

– Jacquard azt mondta, két férfi vette igénybe a szolgáltatásait. Alain Houssak és Kateb Mahir néven mutatkoztak be. A lelőtt fickó Houssak volt, és kísértetiesen hasonlít arra a jakartai felvételen látható alakra, aki felrobbantotta a diszkót.

– Jacquard nem azt mondta, hogy nem ismeri a pasast, akit a képen mutattál neki?

– De, azt mondta. Már akkor sem hittem el. Úgy bámulta azt a fotót, mint aki szellemet lát. Felismerte Houssakban Múszát, csak nekem nem akarta elárulni.

– Miért?

-Előtte meséltem el neki, hogy Abu Músza megölte a testvérét. Szerintem azt fontolgatta, hogy bosszút áll. De aztán Músza megelőzte, rátámadt Jacquard-ra, és a barátunk agyonlőtte a szemétládát.

Dutriet ivott egy korty kávét.

– Miért mentek Múszáék Jacquard lakására?

– Fogalmam sincs.

– Végezni akartak volna Jacquard-ral?

-Késő éjjel mentek oda, fegyverrel, másolt kulccsal. Szerinted?

Maxim Dutriet megvakarta a fejét.

– Mi van a társával, Abdulatival?

– Eltűnt. Még keressük.

Az osztályvezető elfintorodott.

– Ezt akartad eltitkolni előlem?

– Sok benne a szabályzatnak nem megfelelő eljárás. Amikről te nem igazán akarsz tudni.

– Nem erről van szó. Csak nem szeretem, ha az embereim a hátam mögött ténykednek. Mit csináltál a hullával?

-A város szélén van egy kis halottasház. Mostanában végeznek a boncolással.

– És utána?

– A holttestet átviszik a nagybátyám üzemébe.

Dutriet azt hitte, rosszul hall.

– Hogy mit csinálnak?!

– Átviszik a nagybátyám üzemébe.

– Milyen üzembe, Benjamin?

-Állateledelt gyártanak. A darabokat bekeverik a marhanyesedék közé. Ledarálják, ízesítik, aztán betöltik. Kutyaszalámi lesz belőle.

Az osztályvezető elképedten ingatta a fejét.

– A nagybátyád.

-Nem tudja, ne aggódj.

– Ez nem eljárás, Benjamin!

-Nem szabályos, de működik.

– Miért nem szóltál a zsaruknak?

– A zsaruknak? Kell nekünk sajtóvisszhang, Maxim? Tudod, mi lenne belőle a bulvárlapokban meg a kereskedelmi csatornákon? Az, hogy a DCRI a sokmilliós költségvetés ellenére képtelen volt megakadályozni, hogy két terrorista az ország szívéig jusson. Ezt akarod?

Dutriet érezte, hogy sok igazság van ebben. Már éppen szólni készült, amikor Sentenac mobilja megcsörrent.

– Halló? – Sentenac a főnökére nézett, és suttogva mondta: – Jacquard az.

– Hangosítsd ki!

-De.

– Gyerünk!

Sentenac sóhajtott, és megnyomott egy gombot.

– Ott van még, Sentenac ügynök? – hallatszott a távolból Jacquard hangja – Igen. Mi történt?

– Van egy hírem, ami érdekelni fogja.

– Mondja!

– Fogtam magának egy kémet.

– Mit csinált?

– Fogtam egy kémet. A neve Aaron Mendel. Egy kávézó feletti bérelt szobában hagytam megkötözve. A pasas az izraelieknek dolgozik, és ő is Múszára utazott, amíg le nem ütöttem.

Sentenac és Dutriet döbbenten összenézett.

– Hogy csinálta?

-Mindegy, nem? A lényeg az eredmény. Mondhatom a címet?

-Persze – dadogta Sentenac, és egy jegyzetlapra lefirkantotta az utca nevét és a házszámot.

– A szoba a galériáról nyílik, rögtön az első.

– Van még valami?

-Elhoztam az illető laptopját. Tele van adatokkal, ha átadom magának, karácsonyra már ne kérjen semmit.

– Minek hozta el?

– Megszokásból. Amint tudom, odaadom.

– Találkoznunk kell!

– Később. Egyelőre ezt az új számot használom, mentse el!

– De hát nem írt ki semmit! Rejtett számról beszél, Jacquard úr!

– A francba! Fejből meg nem tudom. Akkor majd én hívom!

– Várjon!

– Elnézést, de mennem kell.

A vonal megszakadt. A két elhárító egymásra meredt. Sentenac felállt, és vette a kabátját.

-Folytassuk a beszélgetést máskor, Maxim. Ezt most meg kell néznem.

– Megyek veled – állt fel az osztályvezető is.

– Nem tudom, jó ötlet-e.

-Nem számít, hogy jó ötlet-e, ugyanis ez parancs.

– Nem bízol bennem?

– Fogalmazzunk úgy, hogy megcsappant a bizalmam.

– Bízd ezt rám.

-Nem. Ketten megyünk, Benjamin.

– Miért?

-Nem hallottad? Egy izraeli ügynök! Ez csak egy sejt része lehet. Soha nem dolgoznak terepen egyedül. Fel tudod fogni, mit jelent ez számunkra?

Sentenac bólintott. Pontosan fel tudta fogni, hogy mit jelent ez Maxim Dutriet számára. Egy hatalmas jó pontot. Az pedig mindig is nagyon vonzó volt az ilyen kaliberű karrieristáknak.

A két férfi beszállt a liftbe.

Victor letette a telefont, és indított. Megkötözve hagyta ott az eszméletlen Rubent, de nem akarta, hogy baja essen. A lépcsőn lefelé úgy gondolta, a legjobb az lesz, ha megajándékozza vele Sentenacot. Ha Mendel szabadlábon marad, az számára csak gondokat okozna a jövőben. Vissza akarná szerezni a laptopját, és Véronique-on keresztül is a közelébe férkőzhetne. Nem, nem, legyen csak biztos helyen. Ennek a lebonyolítására pedig jelen pillanatban Sentenacnál alkalmasabbat nem ismert.

Besorolt a forgalomba, a gondolatai meg visszakanyarodtak Véronique-hoz. Mit csináljon most? Amit a nőről megtudott, más megvilágításba helyezte a hajnalban történteket. Azzal, hogy Mendelt átadta a hazai hivatalos szerveknek, persze Véronique torkára is kést tett, hiszen az izraeli a kihallgatások során bármikor bemárthatja őt is. Nos, ez az ő gondjait is megoldaná. A nőt lekapcsolnák, és simán elválhatna tőle.

Ám a kora reggel eseményeit latolgatva, a logika mentén lassan kirajzolódott egy teljesen új eshetőség is. Victornak soha semmilyen érdekeltsége nem volt a Közel-Keleten. Igazából csak Nyugat-Európában voltak partnerei. Houssak lett volna az első keleti ügyfele. Ráadásul a férfi akár azonnal, az irodába lépve megölhette volna, hiszen ő akkor nem számított támadásra. Nem tudta volna kivédeni. Ahogy újra meg újra átpörgette a történteket, egyre biztosabb lett benne, hogy a két férfi igazából nem is őt akarta. Ha azért jönnek, hogy vele végezzenek, már akkor délben, az irodában megtehették volna. Nem ez történt. Míg a páncélszekrénynél ügyködött, az egyik egyiptomi kiforgatta a kabátját, a tárcáját, és lemásolta a kulcsait. A kulcs azért kellett, hogy bejussanak a lakásába.

De miért?

Ha Victor kellett volna, ott volt, helyben.

Ha információra lett volna szükségük, hát az is ott volt. Az irodában, nem a lakásán.

Egy dolog volt csak, ami az otthonában érdekes lehetett a számukra.

Véronique.

Vagyis Rachel Avelim.

Ezek ketten a feleségét akarták elkapni.

Az asszony azonban nem volt otthon az éjjel, ezért dolguk végezetlenül távoztak a lakásból, s ekkor futottak össze vele az utcán.

Akárhonnan nézte, csak ez az egy értelmes magyarázat adódott. Houssak és Mahir – továbbra sem állt rá a szája a Músza és Abdulati nevekre – Véronique-ot akarta. A kérdés már csak az, miért? Talán valami kapcsolata volt velük? Éppen egy piros lámpánál várakozott, amikor villámcsapásként érte a válasz. Hát persze! Véronique izraeli ügynök! Ezért akarták Múszáék. Mennyivel könnyebb elkapni külföldön egy hírszerző tisztet, mint otthon, Izraelben! Músza és Abdulati nem merényletet tervezett Európában, hanem embervadászaton voltak. Megfordultak a szerepek, és az izraeli ügynökökből lett a vad, a terroristákból pedig a vadász. Ha sikerül elkapniuk az asszonyt, az a vallatáskor minden bizonnyal feldobja a többieket is.

Jacquard önkéntelenül bólintott.

Ez a megoldás.

Kitette az indexet, és beállt a tér szélén egy parkolóba. A kormányra hajtotta a fejét, mert úgy érezte, szétpattan az agya. Ma már túl sok információt kapott, és tizennyolc óra alatt gyökerestül felfordult az élete. Pár perc csendre volt szüksége. Egy időre kiürítette az agyát, és a belső hangokra figyelt.

Megrázta, hogy micsoda veszély fenyegeti a feleségét.

És most?

Először elrettentette a gondolat. Néhány perc elteltével már csak szégyellte. Negyed órával később pedig a legjobb megoldásnak érezte.

Véronique mindig is hazudott neki. Talán sosem szerette, s ha szerette is, már mindegy, régóta elhanyagolta a férjét. Minden hazugság volt. Neki nem kell többé az asszony.

Kateb Mahir még szabad. Nem fogja feladni.

Jacquard-nak nincs más dolga tehát, mint várni.

Mahir bizonyára végez majd Véronique-kal. Olyan egyszerű! Csak hagyni kell megtörténni a dolgokat, semmibe sem kell beavatkozni. Már bánta, hogy feldobta Mendelt, mert ezzel veszélybe sodorta ezt az új tervet. Véronique-ot nem lecsukni fogják, hanem eltenni láb alól, ami neki, a férjének sokkal kényelmesebb megoldás. Hányinger környékezte, ám erőt vett magán, és próbált megnyugodni. Ez az egész annyira nem egyezett azzal a képpel, amit negyvenhárom éve alatt önmagáról kialakított, hogy nem tudott hová lenni a megdöbbenéstől. Ez nem én vagyok, zakatolt az agyában, én nem így működöm!

Más azonban nem jutott az eszébe.

Elővette a tárcáját, és kikereste a bébiszitter névjegyét.

A lány bizonytalanul szólt bele a kagylóba, hiszen ismeretlen volt neki a kijelzőn látható hívószám.

– Halló?

– Jó estét! Victor Jacquard vagyok.

– Á, jó estét! Dominic remekül van, ha ezért hív.

– Otthon vannak?

-Nem, a felesége megkért, hogy Dominic aludjon ma nálam. Itt vagyunk az én lakásomban.

– Nem is viszi haza a gyereket?

-Ma nem. – A lány elbizonytalanodott. – Valamit félreértettem volna? Esetleg vigyem most.

A férfi megkönnyebbülten sóhajtott.

-Nem, nem, semmi esetre sem! Maradjanak csak magánál. Holnap majd én elmegyek a gyerekért, ne autózzanak.

-Nem gond, ha.

– Nem, én megyek magához. Beszélnünk is kell.

– Baj van?

– Semmi baj – kapott észbe a férfi, és valami jó magyarázatot keresett iménti különös mondatára. – Fizetésemelést szeretnék adni magának, azt kell megbeszélnünk.

– Ah. értem. akkor megvárjuk nálam.

– Jó. Most mennem kell.

– Beszél pár szót Dominickal?

Victor tudta, ha most meghallja a gyerek hangját, nem lesz képes elvenni tőle az anyját.

– Most rohanok. Csókolja meg helyettem is! Jó éjt!

Jacquard kinyomta a telefont, felemelte a fejét, és belenézett a visszapillantó tükörbe. Saját elkínzott, gyötrődő arcát látta. Ő sem bűntelen immár. Megcsalta Véronique-ot, és most éppen csendestárssá készül válni a meggyilkolásában. Mi mindenre vagyunk képesek, amit nem is hinnénk magunkról. Keserűen elfintorodott: nincsenek Grál-lovagok.

Epeíz járta át a száját.

A kesztyűtartóból ásványvizes palackot vett elő, és szomjasan döntötte magába a szénsavas italt, hogy csillapítsa az émelygést. Percek múltán jobban lett.

Beszélnie kellett valakivel.

Az érzés úgy támadt rá, hogy szinte gondolkodni sem tudott tovább. Valakivel beszélnie kell, vagy megőrül ettől a sok változástól, szétrobban a feje. Valószínűleg az is jobb lenne, mint ez a sok kegyetlen döntés.

Chantal! Rá van szüksége.

Elővette a mobiltelefont, de ráébredt, hogy a nő száma az elveszett telefonban maradt. Mindig csak megnyomta a „Chantal” nevet. Erőltette az agyát, végül nagy nehezen összeállt a szám. Bepötyögte, aztán a füléhez emelte a telefont. Érezte, hogy hideg verejték lepi el a testét.

*

Chantal Drovet úgy érezte, felrobban.

Egész nap hullámzott a kedélye. Délelőtt halálosan fáradt volt az éjszaka őrülete után. Tíz körül aztán eszébe jutottak a történtek: hogy meglepte Victort az irodájában, és vitt neki ebédre néhány maga készítette szendvicset, limonádét, és útközben beugrott egy cukrászdába, hogy egy doboz profiterollal is kiegészítse az ebédet. Az étkezés jó hangulatban telt, felszabadultan beszélgettek, aztán Victor elvitte a rendelőbe.

A délutánt végigdolgozta, majd hazatért, és hideg zuhanyként érték az otthoni állapotok. Daniel a nappaliban tévézett, meccset nézett, közben pattogatott kukoricát eszegetett, zoknis lábát az asztalon nyugtatta. Mellette egy doboz sör. A hálóban nem volt beágyazva, a gyerek pedig három kislánnyal a gyerekszobában játszott, ahol szintén minden a feje tetején állt. A konyhában hegyekben várta a mosatlan edény. Táskáját sóhajtva lecsapta az asztalra, és kétségbeesetten körülnézett a csatatérhez hasonlatos helyiségben. Hol kezdje?

Daniel beoldalgott a konyhába, és egy csókot lehelt a felesége nyakára. Chantal összerezzent, és idegesen elhúzódott.

-Ne haragudj a féltékenykedésem miatt. Annyira félek, hogy egyszer elmész. Egészen megőrültem.

– Na, igen. Tényleg megőrültél.

– Estére meglepetésem van – búgta a férfi.

-Mit találtál ki, Daniel? – kérdezte minden érdeklődés nélkül az asszony.

– A hálóban majd megmutatom.

Jaj, ne! Beleremegett a gondolatba, hogy pár óra múlva a férje szeretkezni akar majd vele. Nem tudott mit mondani, inkább rakodni kezdett a konyhapulton. Kinyitotta a mosogatógépet, és belerámolta a mosatlant.

-Nem tűnsz valami boldognak – jegyezte meg zavartan Daniel.

-Mi történt, hogy kijöttél? – kérdezte epésen az asszony. – Csak nem szünet van a meccsben?

– Most megint mi bajod?

– Mi bajom? Mit csináltál ma, Daniel?

– Hogyhogy mit? Tudod jól, hogy szabadnapot vettem ki.

– Hát pont ez az! Nézd meg a lakást! Minden a feje tetején áll, és te a kupleráj közepén békésen tévézel meg sörözgetsz.

– Most ez a gond?

– Igen! Ez! Egész nap rohanok, te meg arra is képtelen vagy, hogy az ebédről itt maradt rohadt tányérodat berakd a mosogatógépbe! – A tányér csattanva repült a gépbe, és megrepedt.

Daniel döbbenten nézzte az asszonyt.

– Normális vagy, Chantal?

– Teljesen! Csak elegem van a teszetosza férjemből!

– Most ezt miért.

– Legalább bevásároltál?

Daniel zavartan köhintett, mire az asszony újabb tányért vágott a mosogatógépbe. Ezer darabra tört.

– Gondoltam!

– Fejezd már be a hisztit!

-Nem! Ne nevezz engem hisztisnek, amikor mindent én intézek! Mindent!

– Mi a feje bajod van?

– Henrival találkoztál már?

– Hát megkerült?

– Még ezt sem tudod? Igen, cseszd meg! Megkerült!

– Honnan tudhattam volna?

-Kérdezted? Reggel, amikor elmentem, még sehol sem voltál!

– De.

– Kérdezted csak egyetlen szóval is, hogy mi van a fiammal?

– Nem, de sokat gondoltam rá.

– Lófaszt! – Az asszony felkapta a táskáját, és az ajtó felé indult.

– Most meg hová mész?

-El.

– De hová?

-Autózom egyet. Bevásárolok, mit tudom én! Majd jövök.

Bevágta az ajtót, lerohant a parkolóba, beült a kocsijába, és zokogva a kormányra hajtotta a fejét.

Percek teltek el, mire valamennyire összeszedte magát. Megtörölte a szemét. Micsoda kontraszt, gondolta. Délben boldog volt a szeretőjével, most pedig teljesen maga alatt van a férje miatt. Elképesztő volt a különbség a két férfi között.

A déli randevú minden percében azt érezte, hogy ez az, amire szüksége van. Ez a férfi pontosan tudja, hogy mit akar, és pontosan tudja, hogy neki mire van szüksége. Jacquard ösztönösen megérezte, mi a legjobb Chantalnak. Legalábbis akkor, amikor hagyta, hogy az érzései vezessék. Ezt azonban csak ritkán engedte meg magának, és Chantalban ott bujkált a kétely, vajon mennyi ideig lesz képes a szeretett férfi ezt nyújtani? Meddig képes rá, hogy elengedje magát?

Victort elsősorban az agya vezeti, túlságosan meg akar felelni mindenkinek, hogy valaha is igazán boldog lehessen. Az, hogy neki mi a jó, az utolsó helyen szerepelt a listáján, és ezzel sajnos Chantal is a lista végére került.

Victor annyira ügyel a makulátlan imázsára, hogy abba nem fog beleférni egy válás, de hosszabb távon még csak a szerető sem. Jacquard példás apa, példás férj, példás üzletember – csupa szerep, amiknek meg akar felelni. És van egy olyan szerep, aminek csak akkor tud megfelelni, ha egyetlen másiknak sem akar.

A szerető szerepe.

Ám Chantal nem akart mindössze szerető lenni. Szerinte vége volt annak a házasságnak – ahogy a sajátjának is. Ennek ellenére a lelke mélyén úgy érezte, Victor nem lesz képes feladni, beismerni a vereségét, hogy egyszer az életben nem tudott valamit megjavítani, hogy valami meghaladta az erejét.

Ha pedig nem adja fel, ha újra és újra nekifut a házassága megmentésének, arra az ő kapcsolatuk fog rámenni. Barátként is nehezen viselte, hogy szenvedni látja a férfit, de tudta, szerelmes asszonyként erre már nem lenne képes. Ezért volt dühös és tehetetlen egyszerre: Victor nem tud másként viselkedni.

Mert így van összerakva.

Chantal nem úgy gondolt a kapcsolatuk megváltozására, hogy elvesz egy férjet a feleségétől, hanem úgy, hogy éppen megtalálja a lénye másik felét. Hogy jót tesz annak az embernek, akit szeret, mert neki adja önmagát. Ez nem arról szólt, hogy kiüti a másik nőt a nyeregből, hanem a férfi megmentéséről.

Chantal akarta ezt az embert.

Felemelte a mobilt, hogy tárcsázzon, de az abban a másodpercben megszólalt. Ismeretlen számot látott a kicsiny képernyőn. Lenyomta a gombot.

– Igen?

– Chantal? Nem rosszkor?

A nő önkéntelenül felkacagott.

– Telepátia.

– Tessék?

-Azt mondtam, telepátia. Itt a kezemben a mobil, hogy hívlak, erre megszólalt.

– Mostanában sokszor járunk így.

– Igen. Egyre többször.

– Jól mondod. Miért hívtál?

– Mert szétrobbanok!

– Mi baj?

-Nem telefontéma. Találkoznunk kell valamikor.

– Én is ezt akartam. Valami baj van?

– A szokásos.

– Daniel? Megint képtelen megtörölni az orrát?

– Úgy valahogy.

– Meddig bírod még? – kérdezte némi szünet után a férfi.

– Hát te?

– Már nem sokáig.

-Nocsak! Történt valami?

-Nem telefontéma. Látni akarlak.

– Én is.

– Este?

– Már este van. Mindjárt nyolc.

– Úgy értettem, később.

-Hol?

– Át tudsz jönni az irodámba?

– Persze. Megvársz, ha kések?

– Húsz évet késtél. Szerinted kibírok még pár órát?

– Ott a pont.

-Akkor várlak, kedves. Szia!

– Várj, várj!

– Mi az?

Chantal mély lélegzetet vett.

– Tudod, Victor, valami nem hagy nyugodni.

– Micsoda?

– Tudsz te majd elég önző lenni ahhoz, hogy velem élj?

– Mi ebben az önzés?

– Az, hogy tekintet nélkül másokra élsz velem.

-Nem értelek.

-Annyi jó tulajdonságod van, Victor. De most egy rosszra van szükségünk. Önzésre. Megvan benned?

– Nem tudom – felelte őszintén a férfi.

– Nem tudod? Akkor most mi lesz?

– A dolgok mindig kiegyenlítődnek, Chantal.

– Ezt most én nem értem.

– Ha nem olyan vagyok, amilyen, nem szeretsz belém.

– Igaz.

– Ha én alapvetően önző vagyok, sosem kellettem volna.

– Ez olyan igazságtalan!

– Így mennek a dolgok.

– Hogy érted azt, hogy így?

– Isten mindig X-re játszik.

– De ezt én nem akarom!

– Chantal, beszéljük ezt meg személyesen.

A nő végigsimított a homlokán. Érezte, hogy nyirkos a bőre.

– Akkor később?

– Várlak.

Kinézett a szélvédőn, fel a házra. A nappaliban égett a villany, és egy alakot látott az erkélyen. Daniel volt az, a korlátra támaszkodva Chantal kocsiját bámulta. A nőt ez megint feldühítette. Húsz perce, hogy eljött a lakásból, és azóta itt ül az autóban. Az a marha meg csak bámul! Istenem, gondolta az asszony, ha kellenék, már régen lejött volna utánam! Még azt sem tudja, mit kellene most tennie. Miért is tudná? Évek óta nem érti, mire volna szükségem.

Cigaretta parázslott fel a férfi szájában. Chantal elfordította a slusszkulcsot.

-Fulladj meg, Daniel!

31

A mecsetben csend honolt, az esti ima már véget ért. A nagyobb helyiségekben leoltották a lámpákat, csak a folyosókon és a kerengőben pislákolt néhány apró irányfény, hogy legalább azt lássa az ember, hová lép.

Az imám töprengve sétált végig a fal mentén, és elgyönyörködött a geometriai minták kavalkádjában. Az árkádok között mázatlan agyagcserepekben leanderek és néhány csenevész fügefa szomorkodott. Talán ideje volna már a telelőhelyül szolgáló fedett kertbe szállíttatnia a növényeket. Végigsimított egy embermagasságú cserjén. Nagy bánatára a füge képtelen volt megérni Párizsban – a gyümölcsök duzzadtan, ám zölden csüngtek az ágak végein. Az imám mindennél jobban kedvelte a fügét, de frisset nagyon ritkán tudott szerezni. Csak a repülővel érkező szállítmányok voltak igazán hamvasak, azokat viszont drágállotta. Tartotta magát Allahnak a szerénységről és az önmegtartóztatás fontosságáról szóló tanításához. Azzal pedig nem fért össze a méregdrága gyümölcs mindennapi élvezete.

Sóhajtott, elengedte a fácskát, és folytatta a sétát. Az épület végénél befordult egy oldalágba, majd újabb sarok következett, amely mögött keskeny, csúcsíves faajtóban végződött a folyosó.

Az ősz pap halkan kopogott, és belépett.

Vendége a földre terített szőnyegen térdelt, homlokát a padlóhoz érintve imádkozott. Az imám csendben betette maga mögött az ajtót, és félreállt, hogy ne zavarja a másikat áhítatában. A férfi úgyis hamarosan végez.

Tíz perc telt el. A vendég csak egy vékony fehér vászonnadrágot viselt, felsőteste és lába meztelen volt. Az imám jól látta a hátán a sebeket. A korbácsolás nyomait ezer közül is felismerte volna. A hegek elhelyezkedése nyilvánvalóvá tette, hogy a férfit nem valami vétség miatt büntették így, hanem önmaga okozta a sebeket. Vendége igazhitű volt, s e fájdalmas módon vezekelt. A korbács tépte csíkok között két szabálytalan kör alakú seb is látszott. Az öregember ilyennel is találkozott már. Golyó ütötte lyukak voltak ezek, s a forradások azt bizonyították, nem kórházban, hanem tábori körülmények között, ősi módon gyógyították. A derekán éktelenkedő cikcakkos sebhelyről úgy vélte, gránátrepesz okozhatta: érintőpályán repülve hasogatta szét a bőrt és a húst.

A férfi felegyenesedett. Az imám elérkezettnek látta az időt, hogy megszólaljon.

– A szolgáló azt mondta, ma elmész.

Abu Músza megfordult, és meghajolt az idős ember felé.

– Így igaz. Ma bevégzem a küldetést.

– Visszatérsz még?

-Nem.

– Szükséged van valamire?

– Már nincs.

Abu feltápászkodott, és az imámhoz lépett. Vállán a kulcscsontot fedő fehér kötést ragtapasz rögzítette a bőrhöz.

– Hogy van a sebed?

– Fáj, de nem komoly.

– Adhatunk valami szert, ha gondolod.

– A fájdalom jó. Éberen tart.

– Dicséretes gondolat – helyeselt az öregember. – Ma már úgyis mindenki a kellemesebb utat választja. Ez viszi züllésbe a világot.

Músza belenyugvón bólintott.

– Megfelelően elláttak, barátom? – kérdezte az imám.

– Kiváló felcsered van.

– A kötés szorosan tart?

A férfi megmozgatta a vállát, végzett néhány karkörzést, amitől a szája fájdalmasan megfeszült, de egyetlen jajszó sem hagyta el ajkát.

– A kötés erős. Nem fog elmozdulni.

A fal mellett álló zsámolyhoz lépett, és felvette az odakészített világosbarna inget. Az imám figyelmét nem kerülte el az ing alatt megbúvó fekete pisztoly. Músza folytatta az öltözködést, fekete nadrágot és zakót húzott, a cipőjét szorosan megkötötte.

– A kocsi? – kérdezte az imámtól.

-Kívánságodnak megfelelően jártunk el. Egy parkolóházban állítottuk le, egy kilométerre innen.

– Ez nem ugyanaz az autó, mint hajnalban, igaz?

Az idős ember a fejét rázta.

-Nem, nem az.

– Azzal mit csináltatok?

– Mindent ellenőrzöl, igaz? – mosolygott az imám.

– Igen. Ez tart még életben.

-Hozzáértő emberek betörték az ablakát, szétszedték a gyújtáskapcsolót, aztán messze innen leállították az út szélén. Később bejelentették a rendőrségen, hogy ellopták. Azóta már megtalálták a rendőrök, a tulajdonosa, az egyik emberem, egy órája ment el érte. Bárhol jártál is vele, bárhol látták is a kocsit az éjjel, a tolvaj használta, akit ugyebár nem ismerünk. Most másik autó vár rád.

– Hogy jutok oda?

-Ahogy ide. A tanító kivisz a kocsiján. Az autója az udvaron áll, beülsz a hátsó ülésre, és elfekszel. Senki sem fogja látni a távozásodat.

– Hogy érted azt, hogy senki? A franciák talán megfigyelik az imaházat?

-Időnként igen – vont vállat az imám. – Valószínűleg szúrópróbaszerűen. De már ismerjük őket. Ahányszor itt vannak, két-három órán belül kiszúrjuk a kocsijukat, és akkor még a szokásosnál is elővigyázatosabbak vagyunk. Egy időben még küldettem nekik egy tál gyümölcsöt, de aztán leszoktam róla. Felesleges az oroszlán bajszát rángatni, nem igaz?

– Jól látod a világ dolgait.

– Hetvenhét évem alatt megtanultam, hogy vannak erők, amiket nem érdemes pusztán a mulatság kedvéért piszkálni. – Öklével döfő mozdulatot tett. – Ezeket csak egyszer szabad megszúrni, de akkor úgy, hogy belepusztuljanak. Különben elemésztenek.

Abu elismerően nézte az idős embert.

– Bölcsességed tiszteletre méltó.

– Szükségem van a bölcsességre, hogy féket jelentsek az ifjaknak és ellensúlyt a férfiaknak.

A vendég összerezzent.

– Ellensúlyt akarsz jelenteni nekem is?

-Bizonyos szempontból – lépett közelebb az idős férfi. – Bizonyos szempontból. Nem tudom, mi a dolgod itt, és nem is akarom tudni. Azt azonban vésd az eszedbe, hogy a türelem a legnagyobb erények egyike.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Hogy ne veszélyeztesd a folyamatot holmi rövid távú nyereségért!

– Miféle folyamatról beszélsz?

Az imám összekulcsolta az ujjait.

– Mi itt győzni fogunk, barátom. Én már nem érem meg, és ahogyan te élsz, alighanem te sem. De az iszlám ettől még független és örök. Talán negyven év, talán hatvan, esetleg száz. – széttárta a karjait. – Ki tudhatja? A lényeg a győzelem. Hogy meddig tart, az nem számít. Egyre többen vagyunk, és még többen leszünk... ugye, érted?

A szír lassan bólintott.

-Nem veszélyeztetem a célodat.

Az imám kutatóan nézett a vendég szemébe.

– Nem tudok hinni neked.

– Miért nem?

– Harcos vagy. Nem tervezel, hanem fegyvert fogsz.

– Ez a feladatom.

– Akkor tedd a dolgod. De ne feledd, amit mondtam!

– Úgy lesz.

– Allah kísérjen utadon!

Abu Músza meghajolt, és úgy is maradt, míg meg nem hallotta, hogy az ajtó becsukódik a vénember után. Akkor felegyenesedett, és gúnyosan elmosolyodott. Az öregek nem tudnak semmit az igazi célokról, gondolta.

Letelepedett a zsámolyra, és maga elé vett egy vízzel töltött kancsót. Lassan ivott, közben újra átpörgette magában az este történéseit.

Akkor döntötte el a személycserét, amikor Párizsba értek. A repülőtéren már Abdulati játszotta Alain Houssak szerepét, ő pedig Kateb Mahir bőrébe bújt. Kihasználta, hogy Jacquard nem ismeri őket, bár a kettejük közötti hasonlóság akkor is elég lett volna a megtévesztéséhez, hisz unokafivérek voltak. A kocsiban alaposan eligazította Abdulatit, hogy Houssakként hogyan tárgyaljon, és miképpen terelje el majd a biztonsági szakember figyelmét, hogy ő átkutathassa az irodát, míg Músza és Jacquard a páncélszobában van.

-Miért akarod így, Abu? – kérdezte értetlenül Muhtár, amikor elmagyarázta neki a tervet.

– Ha téged tartanak Houssaknak, rád koncentrálnak. Te vagy a védett személy, és te vagy az, aki a végén fizetni fog. Te vagy fontos. Én így mellékszereplő lehetek, és könnyen tehetem a dolgomat, ha szükségessé válik.

– Miféle dolgodat?

– Gondolj csak bele, mi van, ha elhagyod a szállodát? Mit csinálnak akkor a testőrök?

– Jönnek velem.

-Pontosan. És most képzeld el, hogy azt látják, a titkárod, Kateb Mahir megy át a hallon, és kilép az utcára. Mit tesznek akkor?

– Bizonyára semmit.

-Jól látod – mosolygott szélesen Músza. – Nem tesznek semmit. Mert nem a titkár az érdekes, hanem a főnök. Ha cserélünk, én szabadon mozoghatok.

– De akkor miért nem mondjuk le eleve a testőröket?

– Mert éppen emiatt léptünk kapcsolatba Jacquard-ral. Sok hete levelezünk vele. Ha most hirtelen mégsem kérjük a védelmet, gyanút foghat.

Abdulati lebiggyesztette az ajkát, és ahogy átgondolta a dolgokat, arra jutott, Múszának igaza van.

A repülőtéren így már Abdulati lépett előtérbe, és Tholance érkezésekor Alain Houssak néven mutatkozott be. Músza a háttérben maradt, cipelte az aktatáskát, játszotta a szorgos, alázatos titkárt.

Könnyen megszerezték a címet és a kulcsokat is, ám a kulcsok birtokában sem jártak sikerrel a lakásban, majd az utcán váratlanul érte őket a mellettük fékező Victor Jacquard. Músza tudta, hogy hibázott, nem készült fel erre az eshetőségre, és most, hogy bekövetkezett, nem volt terve. Jacquard keményebben és gyorsabban reagált, mint várták. Visszagondolva olyan volt az egész, mintha a francia már eleve tudta volna, hogy ők nem azok, akinek mondják magukat. Még azt is észrevette, hogy átkutatták az irodáját, hiszen rögtön rá is kérdezett. Alábecsülte a férfit, és ennek Abdulati fizette meg az árát. Szája összeszorult a dühtől, amikor eszébe jutott, hogy unokatestvérét úgy lőtte agyon Jacquard, akár egy nyomorult korcsot. Aztán őt is megsebesítette. Megtapogatta bekötözött vállát. A lövedék nem hatolt a húsba, csak egy mély barázdát szántott a bőrébe, de ez is éppen elég fájdalmasnak bizonyult, és lassította a mozgását. Tudta, hogy ezzel a sérüléssel, hiába nem súlyos, néhány napig nem bocsátkozhat testi küzdelembe. A feladatot máshogyan kell tehát végrehajtania.

Gondolatai visszatértek az éjszakához.

Amikor látta, hogy Muhtár nem mozdul és az arca közepén golyó ütötte lyuk éktelenkedik, megértette, hogy itt már nem segíthet. Ahhoz, hogy a terv ne fulladjon kudarcba, el kellett menekülnie. Beugrott a kocsiba, és az imaház felé indult. A szomszéd utcából felhívta az imámot, aki percek alatt megszervezte, hogy kimenjen érte egy autó. Nem engedhette meg, hogy a mecset közelében lássák az autót, hisz a lövöldözés helyszínén bárki felírhatta a rendszámot. Músza átült az imám által küldött autóba, az pedig bevitte az imaház zárt kapui mögé, így senki sem láthatta az érkezését.

A reggelt tisztálkodással, majd imával kezdte.

Utána aludt, evett, és gondolkodott. Az egész napot így töltötte, egy újabb tervet kezdett érlelni, miközben részt vett mind az öt napi imán. Napnyugtára készen volt a terve, és az imám beszerzett neki mindent, amit kért tőle. Összeszerelte a szerkezetet, és egy táskába rejtette. Ekkor megint levetkőzött, és hosszan imádkozott Allahhoz, segítségét kérve a sikerhez.

Muhtár Abdulati halála nem szerepelt a tervei között. Az utolsó élő rokona volt, és most hatalmas űrt érzett. Már nem maradt senkije. A meditáció közben sorra lebegtek el a szeme előtt a harcban elesett hozzátartozók képei. A háború a felszín alatt sosem szűnt meg, s ha néha-néha a közvélemény számára is nyilvánvaló lett a tény, hogy a küzdelem valójában nem ért véget a Szentföldön, ami az újságokban megjelent, töredéke volt annak, ami valóban meg is történt. Ez a háború naponta követelte a halottakat. Músza pedig sok halottat adott már az ügynek. Túl sokat.

Megrázta magát. Ez most még nem a gyász ideje.

Még egyszer ellenőrizte a ruháját és a felszerelését. Megvizsgálta a Browningot, csőre töltötte, és hátul beletűzte a nadrág derekába. A tárcáját és a hamis útlevelet a zakó zsebébe dugta, akárcsak a hangtompítót és a két tartalék tárat. A tárcában ott lapult a Jacquard irodáját nyitó mágneskártya.

Ott akarta végrehajtani, ehhez azonban csapdát kell állítania.

Felemelt a zsámolyról még egy tárgyat. Repedt kijelzőjű mobiltelefon volt, még a harc hevében vette el Victortól, és megtartotta. Most erre építette a tervet, ezzel akarta őt odacsalni az irodába. A mobiltelefon be volt kapcsolva, a töltöttsége pedig nagyjából felet jelzett. Az elég is lesz.

Lehívta a menüből az üzenetírást, és pötyögni kezdett a billentyűkön: Beszélnünk kell. Gyere az irodámba. Tíz után ott leszek.

Elégedetten olvasta újra, aztán rányomott a küldés gombra.

A kijelzőn hamarosan megjelent a felirat:

„Üzenet elküldve.”

Abu Músza elnémította a telefont, és zsebre tette. Még egyszer körülnézett a szobában, ahová soha nem fog visszatérni, azután kilépett a folyosóra. Az udvar közepén már ott várakozott egy régi Volkswagen, a volán mögött unottan cigarettázott a sofőr. A szír szótlanul beült a hátsó ülésre.

Öt perccel később átült az imám által a rendelkezésére bocsátott fekete Toyotába, és egyenesen az irodaházhoz hajtott. A sorompónál a kártyát használta, így akadálytalanul bejutott. A biztonsági őr épp csak felnézett üvegezett kalitkájában a tévében folyó meccsből, de mivel látta, hogy a sofőr saját kártyával nyitja a sorompót, feltételezte, hogy oda tartozik. Intett, Abu visszaintett, és legurult a garázsba.

Músza megcsóválta a fejét. Erre megy rá a nyugati világ. Senki sem teszi már rendesen a dolgát, csak a kényelem érdekli.

Leparkolt az egyik eldugott állásban, kiszállt, vállára vetette a sporttáskáját, és a lépcsőhöz ment. Útközben rutinszerűen megbámulta a parkoló kocsikat, de Jacquard autója nem volt köztük. Gyalog ment fel a megfelelő emeletre. A folyosó ajtajához érve kikémlelt, de csak néhány éjszakai fény világított, egyébként homály borult mindenre, az irodákban láthatóan nem dolgozott már senki.

Torkában dobogó szívvel kilépett a szőnyeggel borított folyosóra, és Jacquard irodájához sietett. Ideges volt, és félt. Ez nem volt újdonság számára: minden bevetésen félt. Nem is bánta, úgy volt vele, ez, akárcsak a vállát hasogató fájdalom, éberré teszi, és segít a túlélésben. Hány olyan férfit látott már oktalanul a halálba rohanni, akik azt állították magukról, hogy nem félnek semmitől! Aztán meghaltak. És a holtak már nem szolgálják az ügyet. Abu Músza világéletében félt – és már hosszú ideje szolgálhatta Allahot, mert életben maradt. Tudta, hogy ezt jórészt a félelemnek köszönheti.

Az ajtónál megállt, hallgatózott, de nem szűrődött ki nesz. A kártyát áthúzta a konzolon, mire a zár halk kattanással kinyílt. Belépett az irodába, behúzta maga mögött az ajtót. A célpontnak úgyis van saját kártyája.

Ahogy felnézett, a nő ott állt előtte.

Földbe gyökerezett lábbal meredtek egymásra, alig két méter távolságból. Músza, amint épp becsukta maga mögött az ajtót, és Margot, aki mappával a kezében állt az iroda közepén. Szólásra nyitotta a száját, de Músza gyorsabb volt. Egyetlen ugrással áthidalta a kettejüket elválasztó távolságot, és óriási ökölcsapást vitt be a nő állára. Margot szőke haja meglebbent, fogai összekoccantak, és hanyatt vágódott a szőnyegen. Csak egy nyögés hallatszott, ahogy tarkója a földnek csapódott. Aztán nem mozdult.

Músza előrántotta a fegyverét és a nő fölé állt, de mégsem húzta meg a ravaszt. Vér kerülne a szőnyegre.

Visszadugta a pisztolyt az övébe, lehajolt, és hasra fordította az asszony alélt testét. A háta közepére térdelt, teljes súlyával ránehezedett, és határozott mozdulattal felrántotta a nő állát. Még Músza is megborzongott a gerinccsigolyák reccsenésétől.

Zihálva feltápászkodott, összeszedte a kihullott lapokat, visszatette a dossziéba, amit aztán az asztalra dobott. Bokánál megragadta a hullát, és átráncigálta Victor irodájába. A helyiség, bár ismerős volt, egészen más hatást tett rá, mint legutóbb. Mi minden történt az ittjárta óta eltelt néhány órában!

A holttestet betuszkolta az íróasztal alá. Visszament az ajtóhoz, és ellenőrizte, hogy onnan nem látszik-e Margot teteme. Elégedetten fújt egyet.

Abu Músza a kerevetre telepedett, kényelmesen elhelyezkedett, a sporttáskát maga mellé tette. Innen remekül látja majd, ha valaki belép, ám az csak akkor fogja őt észrevenni, amikor már benn lesz az irodában. Tökéletes leshely. Fogta a Browningot, és a hangtompítót rácsavarta a csőre.

Már csak várnia kellett.

32

Sentenac kisietett a bérházból, gondosan körülnézett, mielőtt átment az úttesten, aztán beült a szürke Nissanba. Az utasülésen Maxim Dutriet idegesen várakozott.

-Nos?

– Ezt a Jacquard-t fel kéne vennünk.

– Miért?

-Valaki tényleg megkötözve ül abban a garzonban, egy fotelban.

Sentenac annak a háznak a padlásán járt, ahonnan korábban a Véronique Jacquard és az ismeretlen férfi viszonyát dokumentáló képek készültek. Amikor Victor a telefonban bediktálta a címet, ahol az izraeli ügynököt megkötözve hagyta, Sentenacban azonnal megmozdult valami: a cím ismerős volt, és hamarosan az is beugrott, miért. Itt kapták lencsevégre Véronique-ot a szeretőjével. A két ügynök bő negyedórával korábban parkolt le a kávézó mellett, de Sentenac nem szállt ki, hanem vázolta főnökének az ötletét, amely útközben pattant ki az agyából. Maxim Dutriet habozás nélkül belement. Sentenac kiszállt, a csomagtartóból elővett egy teleobjektívvel felszerelt fényképezőgépet, és bement a házba. A padlásról fényképeket készített a szemközti kocsma fölötti egyik ablakról. A szobában égve hagyták a lámpát, így jól látta a fotelban ülő, kötelékeivel bajlódó férfit.

Visszaülve a kocsiba bekapcsolta a kamerát, és a képernyőn megjelent az imént készített sorozat. Kopasz, ötvenes, vérző fejű férfi ült a kanapén, karja a háta mögött, lába térd alatt gúzsba kötve, ráadásul még a fotelhoz is odakötözték.

Dutriet felszisszent.

– De hiszen ez Jacquard feleségének a szeretője!

– Látom én is – mondta rezignáltan Sentenac.

– Ez tudod, mit jelent?

– Azt, hogy alighanem elbasztuk.

-Én is ettől félek. Nem figyeltünk a szeretőjére! Feltételeztük, hogy csak kefélnek, és kész. erre tessék!

– Emlékezz csak vissza: abban maradtunk, nem érdekes, ki a szerető, a lényeg, hogy van. Nekünk csak a nő megzsarolásához kellett. Hát, tévedtünk. Igenis érdekes lett volna, ki ez a pasas. Ha utánajárunk, a véletlen már akkor a kezünkre adta volna. Istenem, ha belegondolok, hogy mennyi a matematikai esélye annak, hogy az a tyúk pont egy minket érdeklő férfival bújik ágyba!

Dutriet megrázta a fejét.

– Most már mindegy, majd utólag jóvátesszük. Úgyis nálunk lesz a fickó. Na, menjünk be érte!

– Várjunk már egy cseppet! – emelte fel a kezét Sentenac.

– Mi baj?

– Kétségeim vannak.

– Amennyiben?

Sentenac megkopogtatta a fényképezőgépet.

– Biztos, hogy kém?

– Ezt hogy érted?

-A nő idejár kefélni, oké. Tegyük fel, hogy Jacquard ezt megtudja. Idejön, leveri a pasast, megkötözi, aztán szól nekünk, hogy íme, egy kém.

– És?

– Mi van, ha nem is kém? Csak így akar kicseszni vele? Mi elvisszük, nyilván megdolgozzuk. közben meg mindössze egy sima dugómatyi?

Dutriet kétkedve ingatta a fejét.

– Ugyan már! Ezzel az erővel akár fordítva is igaz lehet!

– Csak Jacquard beszámolójára alapíthatunk. Neki pedig azt sem hiszem el, ha kérdez. Megy az idő. Akkor most mi legyen?

-Mit javasolsz?

– Innen csak okoskodni tudunk. Menjünk be! – Sentenac a kilincsért nyúlt, ám most Dutriet kapta el a karját.

– Állj! Jobb ötletem van.

– Ki vele!

– Várjunk egy kicsit!

– Minek?

– Ha ez a férfi valóban izraeli hírszerző, akkor száz százalék, hogy nincs egyedül. Mennyivel jobb lenne kettőt fogni belőlük, nem gondolod?

– Várni akarsz, amíg valaki besétál abba a garzonba?

-Pontosan!

– Szerintem ez nem túl jó gondolat – vélte Sentenac.

– Miért nem?

– Mert ez egy kávéház. Bárki bemehet. Csak akkor tudjuk meg, hogy abba a szobába megy, ha már látjuk, hogy benyit – mutatott a benti galériára. – Ha meg bement, nekünk majdnem két perc, mire az ajtóhoz érünk. Annyi idő alatt simán kiszabadíthatja a kopaszt, és máris kettő a kettő ellen vagyunk. Arról nem is beszélve, hogy talán fegyver is van náluk.

Az osztályvezető beharapta a szája szélét. Tanácstalan volt. Talán mégis hallgatnia kellett volna Sentenacra, amikor útközben azt javasolta, bízzák az akciót egy beavatkozó egységre. A francba! Már nincs visszaút.

Victor egy órán át fel-alá autózott a városban. Az első harminc percre nem is emlékezett. Az élete romokban hevert, s mindez alig pár óra alatt zúdult rá. Aztán leparkolt egy presszó előtt, és előhalászta a táskából a laptopot. A számítógép be volt kapcsolva, így nem kellett a jelszó, az akkumulátorában pedig még volt annyi töltés, hogy meg tudott nézni néhány dokumentumot, mielőtt lemerült volna.

Sokkolta, amit talált. A nő, akit szeretett, akit feleségül vett, végig átverte. Ő pedig mostanra már oda jutott, hogy azt tervezi, hagyja, hogy valaki megölje ezt a nőt. Még a gondolatra is elborzadt, de a düh szüntelenül rágta a lelkét. Nyolc éven át együtt élt egy asszonnyal, akinek még csak a valódi nevét sem tudta. Az anyósa és az apósa nem létezik: nyolc éve minden karácsonykor és Dominic születésnapján két színészt lát vendégül a házában. A felesége, akiről az évek során kapott pofonok nyomán egyre inkább az a véleménye alakult ki, hogy önző és önállótlan teremtés, homlokegyenest más jellem. Ha jól értelmezte azokat a fájlokat, amelyeket a laptopban hagyott CD-n talált, az asszony nemcsak híreket szerzett az elmúlt években, de hidegre tett néhány közel-keleti fickót is. Hihetetlen! Véronique?! Aki egy csirke nyakát sem képes átvágni? Aki sikolt, ha ki kell hajítani egy pókot a fürdőszobából? Ez ugyanaz a Véronique lenne?

Felsóhajtott, és becsukta a lemerült számítógépet.

Tényleg hagyja meghalni? Vagy mit csináljon? Kétségbeesetten kereste a megoldást. Véronique lebukott, akárcsak a csoportja. Ő máris tud róla. Chantal és a fia hamarosan elmegy a rendőrségre feljelentést tenni, akárhogy is próbálná meggyőzni őket az ellenkezőjéről, és akkor pillanatok alatt lelepleződik a neje. Véronique nem maradhat az országban, hacsak nem akar börtönbe kerülni. Nyilván hazaszökik majd Izraelbe... Haza? Már a szó is furcsa volt. Neki itt az otthona – legalábbis eddig azt hitte. De nem is ez volt a baj, hanem az, hogy ha a nő lelép, el akarja majd vinni Dominicot is.

Jacquard összerázkódott.

Nem, ez így nem maradhat! Beszélnie kell Véronique-kal. Még mielőtt Abdulati elkapja. Vagy – ami az akták ismeretében már nem is volt olyan elrugaszkodott elképzelés – az asszony kapja el a terroristát.

De hol lehet most Véronique?

Fogta a telefonját, és fejből beütötte a neje számát. A telefon vagy hússzor kicsengett, aztán a vonal megszakadt. Victor megismételte a hívást.

– Vedd már fel, Véronique! – sziszegte a kocsi magányában, és harmadszor is megnyomta a hívásgombot.

Hosszan kicsengett, de nem vették fel. Véronique mindig a táskája mélyén tartotta a mobilt, ezért is hányszor veszekedett vele! Szinte sohasem tudta elérni az asszonyt, mert nem hallotta meg a csengetést.

– Bassza meg! – kiáltotta Victor, és rácsapott a kormányra. – Ennek így nincs értelme!

Véronique nem veszi fel.

Törte a fejét, kit hívhatna, de senki nem jutott az eszébe. Megcsörgette a bébiszittert, ám ő sem tudta, merre lehet a felesége. Hívta a lakást, de ott sem vették fel. Véronique nincs otthon, a mobilt meg nem veszi fel, mert nem akarja fogadni a rejtett számról jövő hívást, vagy ami még valószínűbb, a táskája mélyéből nem hallja meg.

Victor a homlokára csapott. A táska!

Véronique táskája ott volt a pamlagon, a megkötözött izraeli szobájában! Persze hogy nem veszi fel a telefont, hiszen nincs nála! És tévedett, amikor azt hitte, az asszony direkt hagyta a szeretőjénél a táskát. Egy nő sosem hagyná így el a retiküljét, még akkor sem, ha csak a sarki boltba ugrik le, hiszen benne van mindene. Hacsak nem véletlenül...

A táskát ottfelejtette.

Ha pedig ottfelejtette, vissza is fog menni érte.

Jacquard indított, és besorolt a forgalomba. A Saab a járda mellett parkolt, tehát nem valószínű, hogy a kopasz pasas kiszabadult. Victor betolatott a Saab előtti üres helyre, és leállította a motort. Innen remek kilátása nyílt a kávéház bejáratára.

Most már csak várnia kell, míg megjelenik a felesége. Biztos volt benne, hogy Véronique vissza fog jönni a táskájáért.

Nem is kellett sokáig várnia. A zöld Citroën közvetlenül a kávéház előtt fékezett, az asszony kiugrott, aztán beviharzott az ajtón. Victor már nyúlt a kilincsért, hogy utánamegy, de mást gondolt. Hadd szerezze csak vissza a táskáját! Mindjárt visszajön, és beül a kocsiba. Majd követi, és felhívja. Megbeszél vele egy találkozót. Egyszerűbb, mint most lerohanni.

Úgyhogy nem szállt ki.

*

Sentenac várakozón nézett a tépelődő Dutriet-re.

– Azt mondtam, ez túl kockázatos.

– Kockázatos, igen. de kockázat nélkül nincs siker.

– Most akkor várjunk?

– Szerintem igen.

– Odanézz!

Dutriet félrekapta a fejét, és látta, amint egy zöld Citroën parkol le a járdaszegélynél, és kiugrik belőle egy szőke hajú, esőkabátos nő.

– Ez meg mit keres itt? – kérdezte döbbenten Sentenac.

– Ez Véronique Jacquard, nem? – vigyorgott elégedetten az osztályvezető.

– Ő az. Pont olyan az álcája, mint amikor kefélni jött ide.

– Akkor megint pásztorórára jön.

-Nem olyan vicces! Hiába várjuk az esetleges másik kémet, ha ez a nő bemegy, akkor ő fogja kiszabadítani az emberünket! Dutriet arcáról lefagyott a mosoly.

– Ez belerondított rendesen. Megyek utána!

– Jövök én is!

Kiugrottak az autóból, de Dutriet megállj intett a tisztnek.

– Te itt maradsz!

– Egyedül nem mehetsz be!

– Dehogynem. Te pedig biztosítod a hátamat!

A kirakaton át jól látták, hogy Véronique kettesével szedve a lépcsőfokokat felszalad a galériára, és kopogtatás nélkül berobban az ajtón.

– Ez nem jó ötlet, Maxim!

-Ez parancs!

– Maxim!

– Ha elkaptam őket, telefonálok.

– Szükségtelen kockázatvállalás!

– Mi bajom lehetne? Egy megkötözött pasas meg egy nő van bent!

Dutriet választ sem várva átszaladt az úttesten, és benyitott a kávéházba. Sentenac dühösen a kocsi tetejére csapott.

– Az isten verje meg az összes kibaszott hülye karrieristát! – dünnyögte.

Jól tudta, hogy ezzel az akcióval Dutriet csak piros pontokat akar gyűjteni magának. Hiszen így ő lesz az, aki elkapta a kémet – egyedül. Sentenac mérgelődve visszaült a kocsiba.

*

Véronique Jacquard a meglepetés érdekében nagy lendülettel lépett be a szobába, közben előkapta a zsebében rejtegetett apró pisztolyt, hogy megállítsa Ruben esetleges ellenlépését.

De nem volt ellenlépés.

Ruben megkötözve, felpeckelt szájjal ült a fotelban, és villámló szemmel nézett az asszonyra.

Véronique az első sokk után körbepásztázott a pisztollyal, majd látva, hogy kettesben vannak, odaugrott a férfihoz, és kitépte a szájából a pecket. Ruben levegő után kapkodott.

– Oldozz már el!

– Mi történt?

– A hülye férjed!

– Hogy kicsoda? – döbbent meg Véronique.

-A férjed! Victor járt itt. Leütött, és elvitte a számítógépemet.

Az asszony tátott szájjal nézett le a főnökére.

– Victor?

– Igen, ő! Te mit keresel itt?

– Itt felejtettem a táskámat. Tényleg Victor volt az?

-Jaj, ne értetlenkedj már itt, baszd meg, hanem szabadíts ki! Hozz egy kést a konyhából!

Az asszonyban végre oldódott a bénultság, és a függönyt félrehúzva belépett a főzőfülkébe. Az éles, keskeny pengéjű kés ott hevert a munkalapon. Felkapta, és visszafordult, hogy elvágja Ruben köteleit.

Az ajtó ebben a pillanatban kivágódott. Vadidegen férfi állt az ajtóban, két marokra fogott pisztolyát egyenesen a kanapén ülő Rubenre szegezte.

– Ne mozdulj! – kiáltotta, és becsapta maga mögött az ajtót.

Dutriet fél másodperc alatt felmérte a helyzetet. Látta, hogy a férfi még mindig megkötözve ül, tehát nem jelent közvetlen veszélyt, viszont az asszony nem volt sehol! Mivel nem látta a nőt, tekintete nyomban keresni kezdte, csakhogy elsőként jobbra fordult – Véronique pedig balra volt tőle. A nő gépiesen cselekedett: követte a sivatagi kiképzés során belé sulykoltakat. Oldalra lépett, mire a mozgásra a támadó ösztönösen odakapta a fejét. Amikor Dutriet felismerte a lőirányon kívül álló asszonyt, már csak egyetlen jó döntése lehetett volna.

Ha eldobja a pisztolyát.

Ehelyett Véronique felé mozdította a fegyver csövét, de hiába volt gyors, a nő megelőzte. A kiképzés automatizmusának engedett, amikor a ráirányuló pisztoly láttán két ujja közé kapta a kést, és a támadó felé hajította.

Dutriet-nek esélye sem volt kitérni.

A villogó penge egy szemvillanás alatt megtette a köztük lévő háromméteres távolságot, és tövig fúródott Dutriet lágy nyaki szöveteibe. A kés átmetszette a bal oldali ütőeret, és tizenöt centiméterrel beljebb, két csigolya közé ékelődve állt meg, megbénítva Dutriet-t. A férfi úgy zuhant a földre, mintha nem lenne gerince. Nyakából a lassuló szívverés ütemére hatalmas ívekben spriccelt a vér.

Hihetetlenül gyorsan vége volt.

– A szentségit! – nyögte Ruben.

Az asszony agya már harci üzemmódba kapcsolt. Ismerte ezt az érzést, tudta, majd órák múlva lesz csak képes sírni, most azonban túl kell élnie a történteket. Az ajtóhoz lépett, és kikémlelt a folyosóra. Nem volt fent senki más, és a kávézóban is csak a törzsközönség tartózkodott.

Visszacsukta az ajtót, megfordult, a kezében lévő pisztolyt a zsebébe dugta. A konyhában felkapott egy másik kést, átlépte a hullát, és Ruben mögé ment. Elvágta a kötelékeit, majd a kést a mosogatóba hajította.

Ruben fel akart állni, de visszahanyatlott.

– Elhalt a lábam.

-Maradj ülve! – A nő a holttestre nézett. – Ez meg ki a fene?

– Gőzöm sincs!

– Megnézem az iratait.

Véronique letérdelt a hulla mellé, és végigtapogatta a zsebeit, vigyázva, nehogy összevérezze magát. Óriási tócsa terjedt a földön, a padlódeszkák mohón itták be a vért. A tárcát a belső zsebben találta. Ruben, aki fájdalmasan dörzsölgette a bokáját, látta, amint a nő elsápad.

– Mit találtál?

– Nézd meg magad!

A tárcát a férfi ölébe hajította. Ruben kivette a fényképes kártyát, és füttyentett.

– Maxim Dutriet, DCRI... A kurva életbe! Most aztán benne vagyunk alaposan.

Véronique-ot azonban egyelőre nem ez foglalkoztatta. Könyörtelen tekintettel, vádlón nézett Rubenre.

– Hogy talált ide a pasas?

– Egyértelmű, nem? A hülye férj ed adta meg neki a címet.

– És ő hogy került ide?

– Téged követett, mást nem tudok elképzelni. Pár perccel azután törte rám az ajtót, hogy elrohantál. Nyilván lent várta ki, míg elmész...

Véronique érezte, hogy Rubennek igaza van. Amikor pár órája kiment a kávézóból, körül sem nézett. Óvatlan volt.

– Elvitte a laptopodat?

– El hát. Úgy rontott be, mint egy őrült, mire felkelhettem volna, leütött. Mire magamhoz tértem, már megkötözött. Nem tudtam megakadályozni, hogy elvigye azt a rohadt gépet. Minden adat rajta van, érted? A legutóbbi akció is, meg pár személyes dokumentum.

– Azokat jelszó védi. Nem sokra megy vele.

– Csakhogy éppen dolgoztam rajta, a dokumentumok meg voltak nyitva! Sok mindent már itt elolvasott, amíg eszméletlen voltam. Ja, és benne volt a te kis CD-d is. Az a számítógép kell nekünk, Zemira!

– Visszaszerzem, emiatt ne fájjon a fejed! – mondta magabiztosan az asszony.

– Ajánlom is! Bár már mindegy.

– Miért?

Ruben már-már hisztérikusan a hullára mutatott.

– DCRI!!! Nem rémlik? A férjed felhívta a franciákat, hogy fogott egy ügynököt, megkötözte, itt lehet átvenni! Ó, bassza meg!

– Ez nem biztos.

– Dehogynem! Mondj egy okot, ami megmagyarázza, hogy került ide ilyen gyorsan ez az ügynök!

Véronique lenézett a halott franciára.

Rubennek igaza van. Nyakukon az elhárítás. Már az is csoda, hogy ez a férfi egyedül jött, de nyilvánvaló, hogy hamarosan nyüzsögni fognak itt. Rubenről már tudnak. Véronique agya fénysebességgel elemezte a lehetőségeket.

Három vonalon juthat el hozzá a DCRI.

Az első lehetőség Victor, hiszen a saját szemével látta a kávézóban Sentenackal, tehát máris kapcsolatban van az elhárítással. De hát Victor még mindig szereti, rá tudja majd venni bármire, ha elég ügyes. Nem fogja elárulni. A másik a laptop, de az a férjénél van, így azt is el tudja majd intézni. A harmadik lehetőség pedig Ruben. Ő az egyetlen bizonytalan tényező, ő gondot jelenthet, ha elkapják.

Az ötlet meglepően könnyen adódott.

Véronique felemelt egy félliteres műanyag palackot az asztalról. Elgondolkodva megitta az alján lötyögő vizet.

– Fel tudsz már állni?

– Megpróbálom. – Ruben kínlódva feltápászkodott. – Lépni még nem tudok.

– Maradj ott, mindjárt visszatér a vér az erekbe.

– Úgysem tudnék hová menni ilyen zsibogó lábbal.

Véronique lehajolt, és elvette az ügynök élettelen kezéből a fekete szolgálati pisztolyt. Hátrahúzta a szánt, hogy lássa, van-e lövedék a töltényűrben. Volt. A biztosítókar tüzelőállásban állt. A francia csőre töltött fegyverrel robbant be a szobába. Az asszony leguggolt, visszaillesztette a pisztolyt az ügynök kezébe, ujjait rákulcsolta az agyra és a billentyűre, majd ráhúzta az üres vizes palackot a fegyvercsőre, és a halott kezét tartva célzásra emelte.

-Mit csinálsz?! – nézett rá elképedve a mozgásképtelen Ruben.

-Annyiszor kértelek, hogy engedj kilépni. Sajnálom.

A célzótüske a férfi homlokára mutatott, Véronique meghúzta a billentyűt. Ilyen közelről még ebben a kicsavart helyzetben sem lehetett elhibázni, a kilenc milliméteres lövedék a bal szeme felett ütötte át Ruben koponyáját, és hátul féltenyérnyi darabot kitépve távozott. A férfi értetlen arccal huppant vissza a fotelba, tátogott, majd a földre csúszott.

Véronique feszülten beharapta a szája szélét. A lövés a palack ellenére is nagyot szólt, de az asszony remélte, hogy az utcára nem hallatszott ki. Lent Frédéric és a vendégei bizonyosan nem akadnak fenn egy pukkanáson, történtek itt már különb dolgok is – ráadásul kit érdekel, ha valaki kinyit egy üveg pezsgőt, nem igaz?

Az asszony visszaejtette a halott kezét, amelyen a lőpormaradványok immár kétségtelenné tették egy későbbi vizsgálat számára, hogy valóban Dutriet lőtt. Most már csak Rubennel volt dolga.

Fogott egy tiszta zsebkendőt, és óvatosan kihúzta Dutriet nyaksebéből a kést, letörölgette róla a vért, aztán Ruben kezébe tette, és ujjait szorosan rányomta a nyélre és a pengére. Amikor úgy vélte, már elegendő ujjlenyomat és DNS került a késre, a halott francia mellé dobta. Kívülről az eset simának látszott, és ilyenkor a hatóságok is hajlamosak gyorsan pontot tenni a nyomozás végére. Egyrészt más dolguk is van, másrészt ez az ügy a résztvevők személye miatt aligha kerül majd a Le Monde címoldalára. Az mindkét országnak roppant kínos lenne, így semmi sem fog megjelenni. Aki azt hiszi, egy demokráciában a szabad sajtó azt ír meg, amit akar, az vagy idealista, vagy ostoba.

Véronique felállt, még egyszer körülnézett. Felfedezte Dutriet tárcáját a kanapén. Még jó, hogy megláttam, gondolta. Az egész beállított helyszín azt sugallta, hogy a belépés pillanatában Ruben kést hajított Dutriet torkába, mire az ösztönösen kirán-totta magából a pengét, majd rálőtt a támadóra, és halálosan megsebesítette. Az elméletet azonban romba döntötte volna a pamlagon heverő tárca.

Véronique áttörölgette egy másik kendővel a levéltárcát is, aztán visszadugta Dutriet belső zsebébe. Bedobálta egy nejlonszatyorba az összevérzett zsebkendőket. Beletette a szétlőtt aljú palackot is, és egy percet azzal töltött, hogy összeszedegesse a palack szerterepült darabkáit. A jó részük meglett, a többi apróról meg azt remélte, nem fognak szemet szúrni a technikusoknak. A helyzet egyértelműsége felületessé teszi a nyomozást, és Véronique bízott benne, ez az alaptézis ismét igazolódni fog. A nejlonszatyrot összecsavarta és a táskájába rejtette. Még egyszer, utoljára körülnézett, aztán kilépett a folyosóra.

Soha többé nem jön ide.

Attól nem tartott, hogy Frédéric vagy bárki a vendégek közül felismeri. Mindegyik egy rövid szőke hajú, kék szemű asszonyról fog beszélni – ő pedig soha többé nem szándékozott felvenni a parókát és a kontaktlencsét.

Köszönés nélkül távozott. Beült a kocsiba, és indított. Döbbenten látta a műszerfal óráján, hogy alig tizennégy perce ment be a kávézóba.

Fékevesztett öröm kerítette hatalmába, ahogy a kocsi meglódult. Megragadta a kínálkozó lehetőséget, és egyszer s mindenkorra leszámolt Rubennel! Valaha talán még szerette is a férfit, aztán az érzés elmúlt, és jó ideje már csak a fogva tartójaként tudott rágondolni. Három éve próbált kitörni ebből az ördögi körből, és most sikerült.

A szolgálatnál hatalmas lesz a felbolydulás. Először Ben érkezik haza totális csődként, aztán megkapják Ruben halálhírét. Az ügynök Franciaországban végzett egy francia elhárítótiszttel, aki utolsó szívdobbanásának erejével még agyonlőtte.

Véronique maga elé mosolygott. Óriási lesz a botrány. A színfalak mögött persze, mert ebből a sajtó semmit sem fog kiszagolni. Majd a parlamenti vizsgálóbizottságok lejátsszák ezt a mérkőzést egymás között. Aztán, úgy egy év múlva, csendben lezárul minden. A két ország kölcsönösen lekenyerezi egymást valamiféle prosperáló kereskedelmi megállapodással vagy fegyverüzlettel. De az is lehet, hogy egyszerűen csak jön egy másik, egy nagyobb skandalum, ez pedig szép csendben elalszik. Ahogy az már lenni szokott.

Véronique szabadnak érezte magát, bár tudta, hogy ez illúzió. Korántsem szabadult még ki, de most már komolyan fogják venni a kérését, hogy hagyják békén, felejtsék el, hogy valaha is létezett. Izraelben senkinek sem lesz érdeke, hogy piszkálja, főként, hogy a tudomásukra fogja hozni az életbiztosításul szolgáló CD-ket. Még csak pénzt sem kér érte. Ingyen van, nem kell neki nyugdíjat folyósítani – csak hagyják békén.

Ráadásul Izrael vele már nem veszít, hiszen egy időre mindenképpen be kell fejezniük Franciahonban az akciókat. Másik bázist kell keresniük, s az minden bizonnyal Németország lesz. Ott él a második legnagyobb európai muzulmán közösség. Zemira nem tud németül. Természetesen, ha elpihent a dolog, majd lesz Párizsban egy másik sejt. De abban már nem fognak rá számítani.

Véronique alig kétutcányit autózott, amikor csipogott a mobilja. Hamarosan meg kellett állnia egy lámpánál, hát elővette a telefont. Szöveges üzenetet kapott a férjétől. Csodálkozva ráncolta a homlokát.

Beszélnünk kell. Gyere az irodámba. Tíz után ott leszek”, olvasta a képernyőn. Helyeslően bólintott. Úgyis le kell ülniük beszélni. És erre itt a remek alkalom. Az órára nézett. Nyolc múlt. Még éppen belefér a maradék nyomok eltüntetése. Helyes. Utána odamegy az irodába, és elkápráztatja Victort. Szükség is lesz rá, mert meg kell szereznie a laptopot.

*

Sentenac kiegyenesedett ültében.

A nő kijött!

Az órára pillantott: Véronique Jacquard több mint tíz percig volt bent.

Hol van Dutriet?

Tanácstalanul nézte, amint az asszony bevágja magát a kocsiba és elhajt. Mire felocsúdott, csak a féklámpákat látta felvillanni a sarkon, aztán már el is tűnt a Citroën.

Nézte a házat. Valami balul sült el. Maximnak nem lett volna szabad elengednie az asszonyt.

A szeme sarkából ekkor látta meg a másik kocsit. Egy Stilo volt, a volán mögött jól ismert férfit látott: Jacquard! A biztonsági szakember láthatóan nem nézett se jobbra, se balra, tekintetét az ötven méterrel előtte haladó Citroenre függesztette.

Sentenac gyomra összeugrott: ez követi a feleségét!

Mi a fene...?!

Kipattant az autóból, és futólépésben indult a kávéház felé. Az ajtóban lefékezett, és nyugalmat erőltetve magára belépett a melegbe. Néhány unott férfi bámult rá a borospohara felett, és a pultra támaszkodó kövér csapos is kíváncsian nézett fel a keresztrejtvényből.

– Jó estét! Mivel szolgálhatok?

Sentenac már szóra nyitotta a száját, amikor a szeme megakadt a padlón. Női csizma kifelé vezető nedves nyomait látta. Nedves és vöröslő nyomokat.

-Jézusom! – nyögte Sentenac, és felnézett a galériára. A lépcső melletti első ajtó zárva volt. Előrántotta a fegyverét, mire a pultos kiegyenesedett.

– Hé, hé, nyugalom, ember!

-DCRI – lengette meg az igazolványát az ügynök. – Azonnal hagyják el a helyiséget!

– De mit akar?!

– Kifelé, rendőrségi akció!

-Nem úgy.

– Menjenek már a picsába!

Végre észbe kaptak a vendégek, és szaporán a kijárat felé indultak. Sentenac nem várta meg, míg mindannyian elhagyták a helyiséget, hanem felvágtatott az emeletre, és megállt az ajtó mellett. Lenézett, és látta, hogy a küszöb melletti résen vérpatak csordogál a folyosóra. A női lábnyomok innen indultak.

Nem várhatott tovább, berúgta az ajtót. Várt egy lélegzetvételnyit, majd egy gyors pillantás erejéig bedugta a fejét a szobába. Azonnal látta, hogy itt már nincs szüksége fegyverre. Kiegyenesedett, és tokjába tette a pisztolyt. Dutriet az ajtó mellett, félig a falnak támaszkodva hevert, nyitott szeme értetlenül meredt a szemközti falra. Nyakából szivárgott a vér, mellette a padlón egy kés. Sentenac szükségtelennek érezte, hogy pulzust keressen a főnöke csuklóján – annyi vér volt körülötte, hogy az ereiben nem sok maradhatott.

Szemközt a fotelban ott ült a kopasz férfi. A homlokán lyuk tátongott, de a félig félrebillent fej szinte teljes tarkórésze hiányzott, a vér mostanra átáztatta a kárpitot.

Az ügynök egy teljes percre lebénult. Első gondolata az volt, hogy ezt nem lehet eltussolni. Sok mindent lehet, de ezt már nem. Elszúrták, és mivel Maxim halott, ő viszi el a balhét. Érezte, hogy egyszer ráfaragnak Maxim karrierizmusára, hát tessék, megtörtént!

A helyzet egyértelmű volt: Dutriet rátört a férfira, akit addigra már kiszabadított az előtte két perccel érkező Véronique Jacquard. A kopasz kést hajított a fegyverrel betoppanó Dutriet-re, aki utolsó erejével visszalőtt. Sima ügy.

Múlóban volt a bénultság. Megdörzsölte az állát. Sima ügy, ismételgette magában. Csakhogy mit csinált Véronique, amíg ezek ketten végeztek egymással? Hiszen több mint tíz egész percen át benn tartózkodott a kávéházban. Volt az tizenkettő is, nemhogy tíz.

Sentenac körülnézett, de semmi olyat nem látott, ami előbbre vihette volna. Lenézett a padlóra, ahol mindent vér borított, a szoba másik felét pedig kifröccsent agyvelő. Nem akart beljebb lépni. Ő itt úgysem találna semmit, viszont rontaná a nyomrögzítők esélyeit arra, hogy megfelelően rekonstruálni tudják az eseményeket.

Miközben előhúzta a mobiltelefonját, észrevette bent is, a vérben, a női csizma nyomait. Véronique tehát a gyilkosságok előtt már a szobában volt, mivel a nyomok kifelé vezettek a vértócsákon át. A nő végignézte az egészet. Ezt persze Sentenac magától, mindenféle lábnyom nélkül is tudta, csakhogy ettől kezdve a tény, hogy van egy szemtanú, a nyomrögzítők előtt sem maradhat rejtve.

– Központ – hallatszott a telefonban.

-Benjamin Sentenac ügynök – szólt bele, és hátralépett a galériára. Az ajtót becsukta, közben a kódjával igazolta magát a központosnak, majd hozzátette: – Vészhelyzetet jelentek.

– Vettem, uram. Megadná a pozícióját?

Sentenac bediktálta az utca nevét.

– A szituáció?

– Hétszázas eset. Ismétlem: hétszázas.

A vonal másik végén az ügyeletes tiszt kivárt egy levegővételnyit.

– Visszaigazolom. Hétszázas. Máris indulnak.

– Itt várok. Két alany van.

– Kettő?!

– Csak az egyik hétszázas – tette hozzá Sentenac. – A másik nem a miénk.

– Értettem. Még valami?

– Amíg itt várok, adja nekem Sylvie Grimoint!

-Máris, uram.

Kapcsolás zaja hallatszott, aztán a jól ismert női hang csendült: – Grimoin!

– Jó estét, Sylvie, itt Benjamin Sentenac.

– Helló! Miben segíthetek?

– Egy mobiltelefonról lenne szó.

– Mi kell róla? Hívások? Lehallgatás?

-Nem. Csak a cellainformáció. Az érdekel, hol van most.

– Mondjad!

Sentenac megadta Victor Jacquard mobiljának a számát, amit a telefonja memóriájából nézett ki.

– Tartsd!

– Rendben.

Két perc elteltével Sylvie megadta a címet, Sentenac pedig ke-ményen bólintott.

– Biztos ott van?

– Persze. A környéken több torony is van, ezért abszolúte pontos az adat. Ha akarod, még azt is meg tudom mondani, melyik emeleten, melyik helyiségben van jelenleg.

– Nem mozog?

-Nem.

-Köszönöm, Sylvie!

Sentenac kinyomta a telefont, és a szeme az órára tévedt. Jacquard telefonja az irodájában volt; az ügynök tudta a címet. Hogy a fenébe érhetett oda ilyen gyorsan? Alig tíz perccel ezelőtt látta elhajtani a kávéház elől. Máris ott lenne?

Mindegy, vont vállat, a lényeg, hogy tudja, hol van a pasas. Ez már személyes ügy. Vagy Jacquard-nak, vagy a feleségének tudnia kell, mi történik itt, és miért kellett meghalnia Maxim Dutriet-nek. Amint megérkezik a csapat, átadja a helyszínt, aztán bemegy a központba megírni a jelentését. De persze kerülő úton megy majd.

Lement a kávéházba, és a lépcső aljánál várakozott. Fél kilenc felé járt. Türelmetlenséget érzett, akár a versenylovak a rajtgépben. Már nagyon mehetnékje volt.

33

Véronique úgy számította, ha tíz körül tényleg oda akar érni a férje irodájához, sietnie kell. Rálépett a gázra, és hamarosan már kifelé száguldott a belvárosból. A Gare de l’Est mellett északkeletnek fordult, majd ráhajtott a rue Louis Blanc-ra. Kisvártatva elérte a place du Colonel Fabient, itt körbement, és kelet felé tartva néhány perc alatt ott is volt a célnál, a Parc des Buttes Chaumont szélén. A park ilyenkor ősszel már este nyolckor bezár, de az asszony nem zavartatta magát, éppen azért választotta ezt a helyet, hogy zavartalanul végrehajthassa a tervét. Körülnézett, s mivel nem látott rendőrt, egy óvatlan pillanatban jobbra rántotta a kormányt, a kerekek átbillentek a járdán, és a Citroën besüvített a fák között kanyargó kavicsos gyalogútra. Lassan, kettes fokozatban haladt a fák között – elmaradtak mögötte a fények, már csak a kocsi reflektora világította meg a környező növényzetet. A huszonöt hektáros zöldterületen ilyenkor már csend honolt, a forgalom zaja tompa moraj formájában jutott el a bokrokon túlra. A nő a tópartra igyekezett.

Hamarosan vízfelület csillant meg a tompított fényszóró megvilágította sávban. Véronique balra kanyarodott, és beállt a mesterséges tó szélén terpeszkedő szomorúfűz alá. Leállította a motort, leengedte az ablakot, és hagyta, hogy beáramoljon a hideg, nyirkos levegő. Hallgatózott, ám a környéken nem mozdult senki és semmi. Kikapcsolta a tetővilágítást, s csak ezután nyitotta ki az ajtót. A kocsi mellett várakozott egy percet, hogy szeme megszokj a a sötétséget. Amikor úgy érezte, már elég jól lát, levette az esőkabátot meg a parókát, és a hátsó ülésre hajította. Kivette a kék kontaktlencsét, s azt is a kocsiba dobta.

Megkerülte az autót, felnyitotta a csomagtartót, és elővett egy sporttáskát; ebben a tartalék ruhákat tartotta. Kiválasztott egy prémgalléros, hasítottbőr-dzsekit, és magára kanyarította a hideg ellen. Kifésülte a haját, aztán összefogta egy gumival, és feltette a szemüvegét. Zemira pár perc alatt visszavedlett Véronique-ká.

A csomagtartó sarkában volt egy vörös kanna, nyolc liter benzin lötyögött benne. Véronique hónapokkal korábban bekészítette, akkor, amikor Ruben megvette a kocsit egy nantes-i használtautó-kereskedésben. A papírok egy cég nevére szóltak, amelyet jó pár éve Ruben alapított álnéven, de már jó ideje nem prosperált.

Az asszony fogta a táskáját, tartalmát kiszórta az ülésre, kiválogatta, amire még szüksége lesz, azt belehajigálta a sporttáskába, a többit otthagyta. Kigöngyölte a műanyag bevásárlószatyrot, amiben a véres zsebkendők és a palack darabjai voltak, ezeket is leszórta a kocsi padlójára. Amikor végzett, kinyitotta a kesztyűtartót és a többi zárható zsebet, hogy a pusztítás teljes legyen. A nyolcliternyi benzin jó részét a kocsi belsejében locsolta szét, a többit a tetőre és az oldalára öntötte. Jutott a karosszéria alá is. Letekerte a tanksapkát, egy hosszú csavarhúzóval rongyot tömködött a tanknyílásba, amit aztán szintén átitatott benzinnel. Amikor végzett, a kannát az autó belsejébe dobta, majd becsukta az ajtókat. Nem akarta, hogy a robbanás keltette légnyomás esetleg el nem égett tárgyakat szórjon szét a parkban.

Amikor végzett, hátrált vagy tíz métert, és elővett egy körömlakklemosóval teli kis flakont. Papír zsebkendőt dugott az üvegcse szájába, és meggyújtotta. A palack nagy ívben a kocsira repült, a mindent belepő benzin pedig mély döndüléssel belobbant. Véronique a vállára vetette a sporttáskát, és eltávolodott a kocsitól. Bő ötven méterre egy fa alatt állt, amíg az üzemanyagtank fel nem robbant. Most már biztos volt benne, hogy nem maradt nyom. A halotti máglya Zemirának égett, és elemésztett mindent, ami ahhoz az élethez kötötte.

A férfialakot a tűz fényében látta meg.

A kocsi túloldalán bujkált a fák között.

Az asszony megijedt: nem volt természetes, ahogyan az a férfi viselkedett. Nem tűnt kíváncsiskodónak, akit a robbanás csalt ide, hiszen még csak nem is ment a kocsi közelébe, s nem hívott segítséget sem. Mindössze leskelődött.

Véronique-nak nem volt kedve közelebbről megismerni a férfit, ezért sarkon fordult, és futni kezdett a park széle felé. Jó formában volt, minden héten háromszor járt kocogni, és konditeremben is gyakran megfordult. Amint szaporázni kezdte, hátrapillantott, de már nem látta a leskelődőt. Épp megnyugodott volna, amikor a férfi kilépett egy bokorból, és futballpályányi távolságból az asszony után nézett. Aztán nekilódult.

– A fenébe – nyögte Véronique.

Szorosabbra rántotta a vállán a táskát, és teljes erejéből rohant. A fák mögött már látszott az utca. Háromszáz métert kellett megtennie a metróállomásig.

Nem nézett hátra. Minden erejét beleadta a futásba, így nem tartotta szükségesnek visszanézni.

Kivágódott a parkból, a járdára érve fékeznie kellett, hogy a lendület ki ne vigye az úttestre az autók közé. Élesen balra vetődött, és rohant tovább. A Botzaris állomás ott volt közvetlenül előtte. Nyílegyenesen átvágott a sarkon, és már rohant is lefelé a peronra. Imádkozott, hogy találjon egy induló szerelvényt, de nem volt szerencséje.

A vágány üresen tátongott.

Véronique csapdába esett állatként nézett körül: nem volt hová bújnia. Szokása szerint hamar döntésre jutott. „Ha sarokba szorítanak, mindig tudnod kell, ez a vég, nincs vesztenivalód. Tehát támadj!” Ruben szavai, melyeket a kiképzés vége felé mondogatott neki, már sokszor kihúzták a csávából.

Visszafutott a bejárathoz, attól balra megállt, majd oldalt a falnak vetette a hátát. Előhúzta a fegyvert, és a sporttáska mögé rejtette. Úgy számolta, a férfi mindjárt megérkezik az állomásra.

Mindjárt.

A peron feletti óra kattanva arrébb ugrott.

Mindjárt!

Lépések hallatszottak. Felemelte a fegyvert, és a táska mögött a bejáratra szegezte. Amint megjelenik, halántékon lövi. A lépések már a sarkon kopogtak.

Véronique látása beszűkült, csak a sarokra koncentrált.

Idős férfi lépett elő a folyosóról, és megállás nélkül továbbment. A kezében összecsavart esernyőt tartott, futó pillantást vetett az oldalt lapuló nőre, majd ügyet sem vetett rá a továbbiakban. Kiballagott a sínek mellé, és ott megállt.

Véronique-ban a feszültség csak egy időre csökkent, s máris újra nőni kezdett. Hol van az a férfi? Hol marad már? Csak nem fog a hátába kerülni? Körbesandított, de nem látta nyomát, hogy más bejárat is lenne, ahonnan észrevétlenül megközelíthetné valaki.

Az alagútból hideg szél vágott elő, a távolból erősödő süvöltés hallatszott.

Véronique a lépcső torkolatát bűvölte.

Még mindig nem jött más.

Hol van már az az ember?! Hol?

A metrószerelvény kerekei csikorogva kattogtak a síneken, a légáramlat erősödött. A lépcső felől már nem lehetett volna meghallani a lépések zaját, így a fiatal pár előzmény nélkül bukkant fel, és fogalmuk sem volt, hogy egy pillanatig milyen közel voltak ahhoz, hogy agyonlőjék őket.

A szerelvény befutott, és sikoltva megállt, az ajtók kinyíltak. Véronique nem mozdult. Nem értette, hol maradt el az üldözője. Az a pasas rohanni kezdett felé a parkban. Talán feladta volna, amikor látta, hogy az asszony milyen gyorsan szalad?

És egyáltalán: mit akart?

Az utolsó várakozó is fellépett a vonatra.

A lépcső felől senki sem érkezett.

A hangszóróban felharsant a vezető fáradt baritonja:

– Az ajtók zárulnak. A következő megálló a Buttes Chau– mont...

Véronique ellökte magát a faltól, öt lépéssel átszelte a peront, és szinte fejest ugrott a záródó ajtók között a kocsi belsejébe. Még feltápászkodni sem volt ideje, a metrószerelvény máris nekilódult. Visszanézett az ajtóra, de senki sem követte. Titokzatos üldözője eltűnt. Már kezdett kételkedni benne, hogy egyáltalán követte valaki. Hiszen nem nézett vissza, csak rohant inaszakadtából. Talán ő értett félre valamit. Sok volt ez a nap, kimerült.

Felsóhajtott, és lerogyott az ülésre.

Victor Jacquard sosem hitte volna, hogy ez egyszer megtörténik vele, vagyis futásban bőven maga mögé utasítja egy nő. Miközben teljes erejéből rohanni kezdett a felesége után, döbbenten tapasztalta, hogy az asszony szemmel láthatóan távolodik. A kettőjüket elválasztó méterek száma pillanatonként nőtt, és Véronique hamarosan eltűnt a fák sűrűjében, az út egy kanyarulata mögött.

Victor lihegve robbant ki a rue Botzarisra, de már sehol sem látta a nőt. A térdére támaszkodott, és kétségbeesetten kapkodott levegő után. Úgy gondolta, maga is remek formában van, hála a heti rendszerességgel beiktatott fallabdázásnak és a konditeremnek, de rá kellett jönnie, erőállapota a nyomába sem ér Véronique-énak. A felesége úgy lehagyta, mintha egy rozzant kocsi volánja mögött ülve akarta volna tartani a lépést egy Ferrarival.

Csak az töltötte el némi elégedettséggel, hogy Véronique láthatóan nem ismerte fel, hogy a férje egészen a parkig követte. Minden ügyességére szüksége volt, de a terv végül is sikerre vezetett, és úgy tudott a park széléig a Citroën nyomában maradni, hogy nem szúrt szemet a kocsit vezető asszonynak. Ott azonban meglepte a manőver, ahogy Véronique balra rántotta a kormányt, és a gyalogútra kanyarodott. Ha itt utánafordul, azonnal lelepleződik. Beletaposott a fékbe, és megállt a járda mellett, majd kiugrott a Stilóból, és a fák közé vetette magát. A növényzet résein folyamatosan látta a C5-ös reflektorának fényét, így nem az autó után loholt, hanem végig toronyiránt, mindig a kocsi elé tartva igyekezett tartani a lépést Véronique-kal.

Futás közben azon töprengett, mi a fenét akarhat a neje a parkban éjnek évadján. Első gondolata az volt, hogy a nő mégiscsak kiszúrta a Fiatot, és a parkon átvágva egyszerűen le akarja rázni az üldözőt. Victor kényszerpályán volt: ha maga is autóval ment volna be a parkba, azonnal lebukik – így legalább az a hajszálnyi esély megmaradt, hogy ha a nőnek valami más oka van erre a furcsa látogatásra, úgy észrevétlen maradhat.

A biztonsági szakembernek szerencséje volt, a Citroën megállt a távolban, és lekapcsolta a lámpáit. Victor megjegyezte az irányt, hogy hol látta elaludni a reflektort, aztán lassított, és kényszerítette magát, hogy rohanás helyett csak gyors tempóban igyekezzen a kocsija felé. Nem akart csapdába belefutni, és persze azt sem akarta, hogy Véronique, akit most már nem zavarhat a motor zúgása, meghallja, amint a bokrokon keresztül feléje csörtet valaki.

Már majdnem a tópartra ért, amikor tompa, elnyújtott süvöltést hallott, és narancssárga tűzgömb villant fel a közelben álló szomorúfűz alatt. Odakapta a fejét, és látta, amint a Citroënt elborítják a lángok. Megijedt, hogy Véronique is az autóban maradt, de mielőtt felkiálthatott volna, meglátta a jó nyolcvan méterrel feljebb, az ösvényen álló asszonyt, aki a tüzet bámulta. Véronique egyszer csak sarkon fordult, és rohanni kezdett a park széle felé.

Észrevette!

Victor is futni kezdett, és a felesége nevét kiáltotta, de az asszony nem állt meg. Talán nem is hallotta. Minden erejét beleadta a futásba, de kevésnek bizonyult. Mire kiért a rue Botzarisra, a nő már eltűnt.

– A francba! – lihegte, és igyekezett rendezni a gondolatait.

Talán két perc is eltelt, mire jobban érezte magát.

Hatalmasat fújt, letörölte homlokáról a verejtéket, aztán visszaindult a kocsijához. Átvágott a park keskeny déli sarkán, közben látta, amint jobbra, a tó partján lángol az autó. Még senki nem hívta a tűzoltókat, pedig a kocsi már jó öt perce égett. Victor végre kiért a rue Maninra, jobbra fordult, és a sarkon túl megtalálta a Stilót.

Az órája szerint hamarosan fél tíz. Erről eszébe jutott, hogy Chantallal tíz után találkoznak az irodájában. Ha siet, még egy gyors tusolás is belefér az időbe. Indított, megfordult, és a belváros felé vette az irányt.

Vezetés közben gondolatai egyre Véronique körül jártak. A nő meglepetést meglepetésre halmozott. Kiváló erőnléte ugyanúgy meghökkentette a férjét, mint minden egyéb, amit aznap megtudott róla. Most már az is egyértelmű volt számára, hogy a kocsikázással a parkban Véronique nem lerázni akarta a követőjét, hanem meg akart szabadulni a bizonyítékoktól. Biztos volt benne, hogy az autó felgyújtásának más oka nem volt, mint az, hogy eltüntessen valamit. De mit?

Hiába törte a fejét, nem jutott egyről a kettőre.

A mai napból már amúgy is éppen elég volt. Hajnalban megölt valakit, aki az életére tört, és talán megsebesített egy másik férfit. Aztán követnie kellett Véronique-ot, akiről megtudta, hogy valójában nem is Véronique a neve, még csak nem is francia, és hogy mióta csak összeházasodtak, hazudik nap mint nap. Sok volt ez mára.

Szinte észre sem vette, hogy már az irodaháznál jár.

Legurult a garázsba, leparkolt, a csomagtartóból elővette a sporttáskáját. A vállára kanyarította, és a portásfülkéhez ment.

– Jó estét, Jacquard úr! – köszöntötte az őr.

– Jó estét, Pierre! Tudna nekem segíteni?

– Mit tehetek önért?

– Odaadná a sportközpont kulcsát? Szeretnék letusolni.

– Természetesen, uram.

A férfi leakasztott egy kulcsot a tábláról.

– Ez a pótkulcs, tűz esetére.

-Nem aggódjon emiatt – biztosította Victor –, a tulajdonos a barátom, előfordult már ilyen máskor is.

– Rendben, uram.

– Mindjárt visszahozom.

Jacquard sarkon fordult és elindult a konditermet és fal-labdapályákat magában foglaló sportcentrum felé.

*

Véronique csak két megállót ment a metróval, majd a Bolivár állomáson kiszállt, és felóvakodott a felszínre. Fogott egy taxit, megadta annak a parkolóháznak a címét, ahol a Peugeot-ját hagyta, aztán fáradtan hátradőlt az ülésen. Sietnie kellett, hogy odaérjen a találkozóra, amit a férje kért tőle. Eszébe jutott az SMS, és előkotorta a mobilját, hogy újra megnézze az üzenetet.

Beszélnünk kell. Gyere az irodámba. Tíz után ott leszek.

Fogalma sem volt, mit akarhat Victor. Mostanában nem küldött neki ilyen üzeneteket. Évekkel korábban még igen, aztán elmaradtak. Egy idő után Véronique hiányolni kezdte az ilyenfajta apróságokat: nem jöttek napközben szerelmes SMS– ek, ritkultak a közös vacsorák, és Victor már nem tett semmit azért, hogy Dominic a bébiszitternél aludjon, hogy egy romantikus estét tölthessenek kettesben. Ezeket a férje szervezte meg, aztán lassan leszokott róla. Dühös lett magára, ahogy visszagondolt erre. A reakciója nem az volt, hogy akkor majd ő tesz a kapcsolatért, hanem megsértődött. Victor pedig egyre távolodott. Nem tudtak kilépni az ördögi körből.

Majd most!, gondolta az asszony a kocsiban. Ma új időszámítás kezdődik. Lezárta a múltat, végzett Rubennel. Persze a szolgálat valamikor úgyis meg fogja keresni, de úgy érezte, van annyi ütőkártyája a CD-kkel, hogy nem kell komolyabb nyomástól tartania. Egy titkosszolgálat mindennél jobban fél a dekonspirációtól, és ő pontosan ezzel fenyegethette őket. Átpörgette magában a lementett fájlokat. A személyzet és a hálózat adatai mellett volt ott még valami. Négy merénylet aktái is szerepeltek a CD-n. Négy halott, akiket a szolgálat megbízásából Franciaország területén likvidáltak. Ebből óriási botrány kerekedne. A következmények beláthatatlanok. Hogy ezt elkerüljék, korábbi hazájának pusztán annyit kell tennie, hogy békén hagyják. Egy centbe sem kerül.

Lezárta – az egész lénye beleremegett már a gondolatba is. De aztán beléhasított: csak nem azért kérte ezt a rendhagyó találkozót Victor, hogy semleges területen közölje vele, válni akar?!

Megijedt.

Ez nem történhet meg! Most nem.

Közeledett a férje irodájához. Ideje volt rendbe szednie magát. Egy vonzó Véronique-ot akart Victornak mutatni. Egy olyan nőt, aki mellett halálig ki lehet tartani.

*

Chantal Drovet halkan becsukta az ajtót maga mögött. A falióra szerint háromnegyed tízre járt. Eddig Claire ágya mellett ült, és a kislányt nézte. Délután a gyerek balettórán volt, nagyon elfáradt, és már egy órával korábban elaludt, Chantalnak azonban nem volt ereje otthagyni. Csak ült az ágy szélén, nézte a kislányt, meg-megsimította a karját, és töprengett.

Este a veszekedés után dühösen autózott egy fél órát, aztán hazament, hogy megfürödjön a randevú előtt, és lefektesse Claire-t. A férje már nem volt otthon, csak ekkor jutott eszébe, hogy aznap szakszervezeti napja van.

Lefektette a kislányt, és ott feledkezett mellette. Itt senki sem zavarta a gondolatait.

Victor az, nincs mese – tudta, de mindig félt kimondani. Számára Victor az igazi. Az első férje, akitől Henri született, tévedésnek bizonyult. A második, Daniel szintén. Chantal minden porcikája tiltakozott ellene, hogy bevallja magának, de az egy óra, amit csendben a lánya mellett tölthetett, elégnek bizonyult arra, hogy felismerje: ennek a házasságna mindenképpen – Victorral vagy nélküle – vége. Ha előrenézett, és elképzelte magát hatvanévesen, már a gondolattól összeszorult a gyomra, hogy Daniel ül majd a kanapén, őt kell kiszolgálnia, és a véget nem érő történeteit kell hallgatnia azokról a témákról, amelyek csak a férfit érdeklik. Nem, nem akarja! Ezt nem. Nem akar Daniel mellett megöregedni. Akkor pedig most kell megtennie. Most még van pár szép éve, hogy azzal lehessen, akit szeret.

Megigazgatta a kislány takaróját, kiment a szobából. Henri a nappaliban tévézett. A hasán üvegtálat egyensúlyozott, aprított gyümölcsöt majszolt. Az asszony bement hozzá, átölelte a fiát, és megsimogatta a haját. A fiú meglepetten, némi zavarral nézett fel.

– Jól vagy, anya?

-Persze – vágta rá Chantal, de a hangja rekedtnek tűnt. Nem tévesztette meg Henrit.

– Sírtál?

-Nem.

– De majdnem, igaz?

Chantalt gyakran meglepte, milyen érzékenységgel reagált a fia minden rezdülésére. Bólintott.

-Majdnem.

– Baj van?

– Nincs.

– Nem igaz. Elmondod?

Az asszony megrázta a fejét.

– Ma nem.

– Mikor?

– Holnap. – Nagyot nyelt. – Holnap elmondom. Most mennem kell.

– Ilyenkor? – nézett meglepetten a fiú.

-Majd jövök. Vigyázol a húgodra, igaz?

– Persze. Már alszik?

– Igen. Nem lesz vele dolgod, csak ne legyen egyedül.

– Vigyázok rá, persze. Daniel merre van?

– Szakszervezeti gyűlésen.

– Már megint?

– Te mondtad.

– Veszekedtetek ma is?

– Igen.

– Meddig megy ez még így, anya?

– Tessék?

– Nem vagy boldog. Meddig maradsz még vele?

– Ez ennyire látszik?

-Igen. Mindent te csinálsz. Ő csak osztja az észt, megmondja, mit akar, de abból csak akkor lesz valami, ha te megszervezed. Utána meg kritizál. Ez nem mehet így életed végéig.

Henri elhallgatott, és várakozón nézett az anyjára. Chantal könnyes szemmel bámult rá. Ebben a pár mondatban benne volt minden. Szeretettel végigsimított a fiú arcán.

– Már nem tart soká.

– Elváltok?

– Igen.

– Mikor?

– Hamarosan.

– Tudja már?

– Még nem.

– Miért?

– Majd megbeszéljük. Most tényleg mennem kell.

Henri nem erőltette tovább, látta, hogy az anyja most ennyire volt képes. Bólintott.

– Menj csak. Vigyázok Claire-re.

– Majd jövök. Ne várj meg.

Belebújt a kabátjába, vette a slusszkulcsot, és kiment. Nem volt türelme megvárni a liftet, inkább leszaladt a lépcsőn. A kocsija már kihűlt, a köd lecsapódott az ablakon. Beült, indított, és bekapcsolta az ablaktörlőt. Az oldalablakokat leengedte, hogy a gumitömítés letörölje őket.

Ekkor látta meg a mellé betolató autót.

Daniel Volkswagenje volt az. A férfi szintén leengedte az ablakot, és átnézett Chantal kocsijába.

– Most jössz haza? – kérdezte.

-Nem. Most indulok.

– Hová mész?

– Dolgom van.

– Mindjárt tíz óra, Chantal.

– Tudom.

-Gyere fel velem, légy szíves! – A férfi sokkal nyugodtabbnak tűnt, mint az utolsó vitájukkor. Inkább fájdalom látszott az arcán, a hangja is fáradt és esdeklő volt. Csak ezt ne!, gondolta Chantal. Nehogy kérlelni kezdj!

– Nem jössz fel?

-Nem.

– Hová mész?

Az asszony nem válaszolt. Daniel egy ideig nézte az arcát, aztán bólintott.

– Van valakid.

– Miért mondod ezt?

– Ne alázzuk meg egymást hazugságokkal, Chantal.

A nő nem tudott mit mondani, és a csend felért egy vallomással. A férje megint csak bólintott, arcán szomorúság tükröződött.

– Ki az?

Chantal felsóhajtott. Mi értelme volna tagadni? Talán így lesz a legjobb.

– Sajnálom, Daniel.

– Ismerem?

– Ismered.

– Ki az?

– Szerintem tudod magadtól is.

– Jacquard – vágta rá halkan a férfi.

Chantal némán nézte a másik kocsiban ülő férjét.

– Akkor nekem annyi.

– Miért lenne?

– Bárki mással versenyezhetnék. Azzal a pasassal nem.

A nő hirtelen megsajnálta.

-Nézd, Daniel.

-.évek óta vele beszélsz meg mindent. Mindent, amit inkább velem kellett volna.

– Ennek megvan a maga oka.

– Tudom. Elbasztam.

– Így van.

– Évek óta hozzá szaladsz, ha velem bajod van. Nem csoda, ha ez lett belőle.

– Van élet nélkülem is, Daniel.

-Nem akarok erre gondolni. – Lehajtotta a fejét. – Tudod, mi a legnagyobb baj?

– Mi?

– Az, hogy én ezt végig tudtam.

-Mit?

– Hogy egyszer ez lesz a vége.

– Miért nem tettél ellene, ha ilyen okos vagy?

– Nem volt erőm. Talán most majd.

– Nem, ne is folytasd! Nem akarom hallani!

– Tudom, Chantal. Sosem mentél volna el csak úgy, hogy dugj egyet valakivel. Ezért is félek. Mert ez nem szex, ez nem csak testi vonzalom. Te máshogy nem mentél volna bele. Az a baj, hogy én tudom a legjobban, mennyire komoly ez.

A kormányra hajtotta a fejét, és sírni kezdett. Chantal szomorúan nézte. Ha most kiszáll és vigasztalni kezdi, abból ki tudja, mi lesz. És sokáig is tartana. A másik lehetőség, hogy most azonnal elhajt. Felsóhajtott.

Rálépett a gázra.

*

Véronique Jacquard kifizette a taxit, átült a saját kocsijába, és azzal hajtott az irodaházhoz. A mélygarázsban a fülkében gubbasztó őr felpillantott, és leengedte az ablakát.

– Jó estét, asszonyom!

– Jó estét, Pierre! – intett ki a kocsiból a nő.

– A férje már itt van.

– Köszönöm.

Nyílt a sorompó, és Véronique lehajtott a rámpán. Leállította a motort, és kiszállt. A csomagtartóban még ott volt a pár nappal korábbi bevásárlásból származó pinot noir. A „fekete bor”. Ezt most magához vette. Victor kedvence volt az efféle vörösbor, remélte, ez majd segít elboronálni a köztük lévő feszültséget. Harmadjára talán sikerül végre meginniuk.

Az őr közlése, hogy Victor már itt van, megnyugtatta. A férfi komolyan gondolta, hogy beszélniük kell, és erre az iroda alkalmas hely. Az asszonyt még izgatta is a dolog, hogy itt csábítsa el a férjét. Ez lesz az első lépés, hogy mindent rendbe hozzanak.

Felért az emeletre, kilépett a liftből. Az iroda ajtaja zárva volt, de Véronique-ot ez nem lepte meg. Ismerte férje biztonságmániáj át.

Elővette a kártyáját, és betolta a falikonzolba, mire az ajtó kattant, a parányi lámpa pedig zöldre váltott. Véronique mosolyogva benyitott a titkárnő szobájába. Sötét volt, csak a hatalmas üvegablakon szűrődtek be az utca fényei. Nem csukta be maga után az ajtót, csak behajtotta, a zárnyelv nem kattant a helyére. Kicsit várt, hogy a szeme megszokja a félhomályt.

A belső iroda ajtaja nyitva volt.

– Victor? – kérdezte az asszony, és elindult a szoba felé. – Itt vagy?

Nem kapott választ. Belépett az irodába, és két méterre az ajtótól megállt. Veszélyt érzett. A jobbjában tartott bort át akarta venni a másik kezébe, hogy elővegye a zsebéből a kis 22-es pisztolyt.

-Ne mozdulj!

A hang a kanapé felől jött. Véronique egy szemvillanásnyi időre megtorpant, mielőtt felébredt volna benne az ösztön, amit a kiképzésen vertek belé.

A férfi azonban számított rá. Mielőtt bármit tehetett volna, a szeme sarkából látta, hogy valami átsüvít a szobán. A halántékát találta el. A tompa puffanás után megfordult vele a világ, aztán minden elsötétült.

*

Benjamin Sentenac végtelenül dühös volt.

Feltartották. A technikusok megérkeztek, munkához láttak, ám arra nem számított, hogy a nagyfőnök is betoppan. A főosztályvezető személyes jelentést követelt. Miért jöttek ide, mit akartak a kávézóban, kit kerestek, és ami a legfőbb: miért egyedül ment be a szobába Maxim Dutriet?

– Már mondtam, uram, utasított, hogy itt várjam.

A kávéházban, a pult mellett álltak, és fojtott hangon beszélgettek.

-Ez nem a vadnyugat, hogy egyedül bonyolítson le egy ilyen akciót.

– Tudom, uram.

– Akkor miért csinálták így?

– Kérdezze meg Dutriet-t.

-Ne szemtelenkedjen! Magát kérdezem.

– Én meg már mondtam, hogy ő utasított!

– Maga is tudja, hogy ez szabályellenes.

– Ahogy az is, ha megtagadom a parancsot.

– Dutriet miért akart egyedül bemenni? – váltott témát a főosztályvezető.

Sentenac felsóhajtott.

– Uram. Ön is ismerte Maximot.

– Mit akar ezzel mondani?

– Karrierista volt.

– Az volt, igen. És?

-Egyedül akart bejönni, hogy letartóztassa a kémet. Jó pontokat akart szerezni.

A főosztályvezető némán bámulta Sentenacot. Az ügynök látta, hogy a nagyfőnök most érti meg, mi történt.

– A kurva életbe! – morogta.

– Uram?

– Egyelőre ne beszéljen senki mással, Benjamin!

Sentenac megkönnyebbült. A tény, hogy a főosztályvezető a keresztnevét használta, arra engedett következtetni, hogy már nem rá neheztel. Nem is csodálta. Dutriet az ő embere volt, ő nevezte ki, noha tudták, hogy vannak hátrányai, többek között a törtetés.

– Igen, uram.

– Köztünk marad?

– Természetesen, uram.

– Jó. most menjen, és írja meg a jelentését.

– Igen, uram.

-Amint kész van vele, nekem hozza be. Ha hajnali háromkor, hát akkor. Mindenképpen látni akarom. Csak egyetlen példányt készítsen! Megértette?

– Megértettem.

– Menjen!

Sentenac belül szinte ujjongott, hogy végre indulhat. Nyugalmat erőltetett magára, és kiment a kocsmából. Beült a Nissan-ba, és elővette a pisztolyát. Ellenőrizte a fegyvert. Nem akart úgy járni, mint Dutriet. Ahogy eszébe jutott főnöke véres teteme, rossz érzések töltötték el. Noha nem tehetett mást, mint engedelmeskedni a parancsnak, pontosan tudta, hogy magában soha nem fogja tudni lezárni ezt az estét. Utána kellett volna mennie. Nem volt a barátja, de a szövetségese igen, és soha nem verte át. Ez pedig a bűnüldözés köreiben nagyon értékes és ritka érdem. Dutriet-nek megvoltak a hibái, de ez most mindegy volt. Megérdemli, hogy kiderüljön, miért kellett meghalnia. Ennek a kiderítésére pedig csak Sentenac alkalmas. Mert mást nem érdekelt volna igazán a dolog. Jól látta a főosztályvezetőt, szinte hallotta a gondolatait is. El fogja mosni a felelősséget. Ő helyezte ide Dutriet-t. Most a saját seggét fogja fedezni. Holnap már késő lesz, mert a nagyfőnök addigra javában megkezdi a szálak elvarrását.

Csak a ma éjjel maradt, hogy bosszút álljon.

Most, hogy kimondta, már nem is csodálkozott rajta. Bosszút fog állni. Megkeresi Jacquard-ékat, mert egyiküknek mindenképpen tudnia kell, ki volt a gyilkos. Jacquard mobilja az irodájában van, tehát ott a férfi is. Mivel róla biztosan tudta a tartózkodási helyét, hát nála kezd, s ha nem jut vele dűlőre, megkeresi az asszonyt is. Valaki beszélni fog. Indított, és besorolt a forgalomba. Már az irodaház előtt járt, amikor beugrott neki, hogy Victor elhagyta a telefonját, aznap rejtett számról hívta. Ezek szerint az irodában maradt az a telefon. Sóhajtva felnézett az épületre, de ha már eddig eljött, hát behajtott a garázsba. Az őr nem sokat akadékoskodott a DCRI– igazolvány láttán.

*

Hányinger – ez volt az első érzés, amit visszakapcsoló agya érzékelt. Aztán jött a többi: a feje is fájt. A szájában a vér összetéveszthetetlen íze. Nyelvével végigsimított a fogain, de szerencsére mindegyik a helyén volt. A bal felső szemfoga talán enyhén meglazult, de nem volt vészes a dolog. Kinyitotta a szemét.

A helyiség ismerős volt.

Victor irodája. A széles íróasztal. Mögötte a teljes falat elfoglaló üvegablak. Az iratszekrény, mellette a komód az italokkal, a sarkán ott árválkodott a palack bor, amit ő hozott fel a kocsiból. Az ülőgarnitúra. Csak most ismerte fel, hogy ő is azon ül. Az íróasztal lámpája felkapcsolva, egyébként sötét volt.

Véronique kicsit rázogatta a fejét, de más tagja valahogy nem akart megmozdulni. Kábán felnézett.

A férfi szövetnadrágban, fehér ingben és fekete zakóban ült vele szemben. Arca frissen borotvált, fekete haja kissé kócosan tapadt a fejére, egy-két tincs a homlokába lógott. A bőre olajosan barna volt, le sem tagadhatta volna, hogy a Közel– Keletről származik. Komoly tekintettel nézte a fotelban ülő asszonyt.

– Jó estét, Avelim százados!

Véronique megmerevedett. Évek óta senki sem szólította a nevén. Most úgy hatott rá, mintha egy vödör jeget zúdítottak volna a nyakába. Lenézett, és látta, hogy valaki egy fekete katonai mellényt húzott rá, a zsebek vastagon kitömve. Keze, bokája megkötözve.

Egyelőre nem tudott védekezni. Ismét csak a kiképzés jutott az eszébe, és persze Ruben szavai: „Ha elkapnak, nyerj időt! Bármi történhet, amit aztán a javadra fordíthatsz, de csak akkor, ha van rá időd. Alkudozz, könyörögj, blöffölj, mindegy! Csak nyerj időt! ” Most erre készült. A férfi a nevén nevezte, nem látta értelmét tagadni. Dacosan felnézett.

– Azóta már őrnagy.

– Mivel érdemelte ki?

– A munkámmal.

– És az hány halottat jelent?

– Miért érdekli az magát?

– Majd megtudja, őrnagy.

– Ki maga?

– Nem ismer meg?

– Kéne?

– Szerintem igen. A nevem Abu Músza.

Véronique arca megfeszült. Alaposan megnézte magának a férfit, és ismerősnek tűnt az arca, de nem tudta hová tenni. Végre beugrott. Persze, a jakartai diszkó előtt készült felvételek!

– Találkoztunk már? – adta az értetlent.

– Igen. Találkoztunk.

– Barkochbázni fogunk, vagy elmondja végre, mit akar tőlem?

A szír állán remegni kezdett egy izom. Ujját indulatosan az asszonyra szegezte.

-Ez az egyik, amit utálok a fajtájában, Avelim őrnagy. Az arrogancia. A maguk társadalma a sajnáltatásra és az arroganciára épül. Nem pusztán elvették a földet attól a néptől, de még meg is alázzák őket!

– Mi közöm hozzá?

– Maga azt a rendszert képviseli.

– És maga mit képvisel?

Abu Músza könnyedén meghajolt.

– Ezúttal csak magamat.

– Semmi Allah meg ilyenek? Akkor mit akar?

– Bosszút.

Véronique úgy döntött, kicsit felpiszkálja a férfit, hátha elér vele valamit. Felkacagott.

– Ennyi? Bosszú? Semmi nagy cél, tényleg semmi Allah-az– egyetlen duma? Csak személyes bosszú?

– Igen.

– És kin akar bosszút állni?

– Magán.

-Miért? – nézett a szemébe a nő, miközben lopva a kötelékeit próbálgatta, vajon elég szorosan tartanak-e még.

-Nem emlékszik rám – vigyorgott Músza. – Látom a szemén, erőlködik, valami talán rémlik is, de nem érti az egészet.

– Igaza van. Szabad a gazda!

– Tizenegy évvel ezelőtt a Golánon. Nem emlékszik?

– Mi volt ott?

– Megölte a húgaimat.

-Valóban? Mondjon még valamit erről, mert így nem jut eszembe semmi.

Abu felállt, és visszakézből szájon vágta az asszonyt.

– Több tiszteletet! Megölte a húgaimat!

– Akkor meg mondja már el tisztességesen!

– Maga egy osztagot vezetett. Megállítottak egy teherautót, amiben három férfi utazott és két nő.

–...és öngyilkos merénylethez elkészített mellények – ugrott be végre Véronique-nak. – Civilekkel akartak végezni azok az emberek.

-De nem a két nő! Az osztagot vezető százados maga volt. Maga adta rájuk a mellényeket, és felrobbantotta őket, mert nem mondhatták el azt, amit nem is tudtak.

Az asszony most már emlékezett arra a napra. Nem volt rá büszke, de változatlanul szükségszerű lépésnek tartotta.

– Ma is megtenném.

– Nem fél?

-Ezzel egy csomó ember életét mentettem meg. Az a pár szemétláda alighanem egy iskolában vagy zsúfolt buszon akart robbantani.

Abu Músza bólintott.

– Étteremben.

– Maga is ott volt, igaz?

– Én voltam az a sebesült, aki a platón hevert. Én megúsztam.

-Na, ezt sajnálom! Nem kellemetlen ez magának, Abu?

A szír kissé értetlenül nézett rá.

– Micsoda?

– Meghal mindenki, maga meg gyáván elmenekül?

– Nem voltam gyáva. A bosszú éltetett. És ma eljött a napja.

– Duma! Én úgy emlékszem, csak feküdt ott jó darabig, és ájultnak tettette magát.

Véronique elszántan nézte a férfit. Nemsokára megérkezik Victor. Jönnie kell! Soha nem késik. Ha meghallja ezt a párbeszédet, közbe fog lépni. Mindig van nála fegyver. Jaj, Victor, Victor, gyere már!

– Inkább azt mondja meg, Músza, mit akar tenni?

– Már megtettem.

– Ezt nem értem.

-Nézzen csak magára – intett Músza. – Egy mellény van magán. A zsebeit kitömtem Semtexszel. A detonátor a hátán van, és egy időzítőhöz kötöttem. Még durván tizennégy perce és ötven másodperce van, Avelim őrnagy. Ugyanúgy hal majd meg, ahogy a húgaim.

– Minek húzza az időt, maga gyáva szemétláda?

– Hogy ideje legyen felfogni, mi történik. A mellény elejére is kötöttem néhány biztonsági kioldót, és úgy egyáltalán: rendesen körbe van drótozva, százados!

– Őrnagy. Mondtam már. Vagy ennyire ostoba, hogy még ezt sem tudja megjegyezni?

-Feleslegesen sérteget. Nem érdekel...

Véronique látta, hogy Múszáról valóban leperegnek a szitkok. Valami mást kell kitalálnia.

-.szóval ott tartottam, hogy rendesen körbe van drótozva. Ha valami csoda folytán a következő tizennégy percben kioldozná a kezét és a lábát, akkor sem tud megszabadulni tőle. Hiába próbálná meg levenni a mellényt, felrobban. Ha levágja magáról, felrobban. Ha ki akar bújni belőle, felrobban. Ha a detonátorhoz nyúl, felrobban.

– Ilyen okos lenne, Abu?

– Igyekszem.

– Szóval nem lehet hatástalanítani?

-Ezt nem mondtam. Egy képzett tűzszerész valószínűleg könnyedén képes lenne rá... Csakhogy honnan szerezne tizennégy perc alatt egy képzett tűzszerészt?

Véronique kezdett kétségbeesni. A szír észrevette az arcán átfutó felhőt.

-Ahá! Látom, kezdi már felfogni. Jól van. Kezdjen csak félni. Meg fog halni. Akárcsak a húgaim. És maga is előre tudja, mint ahogy akkor nekik is megmondta. Tudja, mit? Lecsatolom az órámat, és iderakom maga elé. – Músza az asztalra tette a karóráját. – A visszaszámlálót már elindítottam. Nézze csak! Ennyi van hátra.

– Szadista állat!

– Nekem mondja ezt, Avelim őrnagy? Nekem? Maga? Véronique megpróbálta megrázni a kötelékeit, de nem engedtek.

– Mit akar?

– Magát.

– Tudja, hogy értem, Abu! Pénz kell? Vagy valami más? Músza megrázta a fejét.

-Nem gondoltam, hogy idáig alacsonyodik félelmében.

– Kezeket fel!

Az ajtó felé kapták a tekintetüket.

Jacquard állt a küszöbön, és a Glockot szilárdan, két kézzel tartva Abu Múszára célzott.

– Tegye le a fegyverét, Mahir!

– Na végre! – nyögte megkönnyebbülten Véronique.

– Sajnálom, Victor – mosolygott a szír. – Nem tehetem. Jacquard gyomra görcsbe rándult.

– Tegye le a fegyvert!

– Most jött?

– Tessék?! – kérdezte zavartan a francia.

– Azt kérdeztem, most jött-e.

– Miért?

– Mert ha nem hallgatózik már egy ideje, úgy nem tudja, hogy a felesége egy mellényben ül, aminek a zsebében jó fél kiló Semtex lapul. – Músza kényelmesen az íróasztal mögé ment, és leült Victor székébe. – Még tizenhárom perc, és felrobban. Nézze csak meg az órát, ott hagytam az asztal közepén.

Jacquard beljebb lépett, s miközben a fegyvert szilárdan Músza mellkasára szegezte, gyors pillantást vetett Véronique– ra.

– Jól vagy?

– Lődd már le!

– Ezek szerint jól vagy.

– Lődd már le, Victor! Ez Abu Músza!

– Nyugalom – mondta a férfi, de maga sem volt nyugodt. Nem értette, hogy lehetne ez a férfi Músza, aki hajnalban meghalt. Ismét a szírre nézett. – Hogyan lehet hatástalanítani?

– Nem akarom hatástalanítani – rázta a fejét Músza. – A felesége pontosan így ölte meg a húgaimat. El tudja képzelni róla? Nem, ugye? Na, inkább tegye el azt a fegyvert, Jacquard úr.

– Lődd már le, Victor! Mire vársz?

Músza elégedetten mosolygott, és le nem vette a szemét a franciáról. Victor beharapta az ajkát, agya lázasan kutatta a megoldást. A szír feltette a lábát az asztalra, és derűsen nézett vendéglátójára.

– Magával semmi bajom, Jacquard. Nyugodtan elmehet.

– Utoljára mondom, tegye le a fegyvert! – suttogta elszántan Victor.

Abu Músza meglengette a kezében tartott Browningot.

-Nem teszem le. Maga talán nincs tudatában, de én most ugyanúgy sakkban tartom magát, akárcsak maga engem.

– Amennyiben?

-A neje felrobban. Hiába lő le, ő mindenképpen meghal. Nem tudja megmenteni.

– Hibás a számítása.

-Nem hiszem.

– Pedig az. Nem érdekel, hogy mit csinál a nővel.

Csend támadt. Véronique döbbenten bámult rá. A szír sem pörgette már a pisztolyát.

– Hogy mondta?

– Maga arra építette az egészet, hogy sakkban tart Véronique-kal. Csakhogy engem vele nem tud zsarolni.

– Valamiről lemaradtam volna? – kérdezte csodálkozva Abu.

– Igen. Válunk.

A két férfi farkasszemet nézett. Victor rezzenéstelenül fogta a fegyvert, és ellenfele szegycsontjára célzott. A mellkas mindig a legnagyobb célterület, négy méterről nem lehet elhibázni. Músza mereven bámulta a vele szemben álló férfit. Nézte a szemét, és már tudta, hogy nem hazudik. Nem fog tudni kimenni, mert Jacquard nem hagyja. A nő nem érdekli.

Hirtelen Victor felé fordította a fegyvere csövét.

Victor gyors egymásutánban háromszor meghúzta a ravaszt. Az első lövedék a szír mellének bal oldalába csapódott, összeroncsolta a tüdőt, és darabokra szakadt egy bordán. A közvetlenül mögötte jövő golyó áthatolt a mellkason, és a gerincet roppantotta meg, azon gurulatot kapott, és lefelé süvített tovább a hasüregbe, ahol átszakította a gyomrot, és megállt. A két lövés ereje hanyatt lökte Múszát, így a harmadik már nem találta el, hanem szétrobbantotta mögötte a földig érő ablakot, s a fél irodát üvegszilánkokkal borította be.

– Na végre, baszd meg! – kiáltotta Véronique.

Victor ügyet sem vetett rá, a Glockot továbbra is a hörgő alakra szegezte, és közelebb óvakodott. Músza a hátán feküdt a feldőlt forgószékben, és levegő után kapkodott. A szája sarkában vastag vérpatak buggyant elő. Elhomályosuló szemmel nézte a közeledő franciát, az ajka tátogott.

Jacquard egyméternyire megállt a férfitól, és szemügyre vette a sérüléseit. Biztos volt benne, hogy halálosak, de nem akart kockáztatni. Elrúgta a földön heverő Browningot.

Abu Músza szeme megtört, feje félrebillent.

Victor lehajolt, hogy a nyakán kitapintsa a pulzust, de nem érzett semmit. Felegyenesedett, és Véronique felé fordult.

– Meghalt.

– Ideje volt. Gyere, szabadíts ki!

Victor odament az asszonyhoz, és lenézett rá. Észrevette az asztalon a karórát. A számlálója kilenc perc negyven másodpercnél járt.

– Ez meg mi?

-Ne ez érdekeljen! Szabadíts már ki!

– Azt kérdeztem, mi ez?

-Ennyi van hátra, míg felrobban a bomba. Most boldog vagy? Átvágnád végre a zsinórokat?

– Sajnálom, kedvesem – rázta a fejét a férfi. – Nem engedhetlek el.

Véronique Jacquard megdöbbent.

– Tessék?

A férje leült vele szemben a fotelba.

– Nem szabadítalak ki.

– De hát miért?

– Mióta csak ismerlek, hazudtál.

– Majd megbeszéljük, és.

– Igazából nem is ismerlek. Ki vagy te? Tényleg Izraelnek kémkedsz?

-Nem kémkedem, Victor.

– De nekik dolgozol?

– Igen.

-Mit?

– Az ilyen mocskokat tüntetem el, mint Músza.

– Bérgyilkos vagy?

-Nem. Nem pénzért teszem. Tudod te, hogy a World Trade Center óta hány hasonló kaliberű merényletet sikerült ilyen módszerekkel megakadályozni?

– Kurvára nem érdekel. A módszerek nem zavarnak, de amit velem tettél, az igen. Egész közös életünkben hazudtál nekem.

-Victor, el sem tudom mondani, mennyire sajnálom! Ma azért jöttem ide a hívásodra.

Jacquard megrázta a fejét.

– Én nem hívtalak ide.

-Nem? A telefonodról kaptam egy SMS-t.

– A telefonom hozzá került – intett a hulla felé.

-Akkor ő csalt ide. Mindegy! Azt akarom mondani, hogy minden máshogy lesz mostantól. Kiléptem a szolgálatból.

– Nem hiszem, hogy csak úgy ott lehet hagyni őket.

– Gondoltam erre is! Van egy CD-m tele adatokkal. Ha meg akarnának keresni...

– Értem – intette le Victor. – Nem ez a baj. Az a gond, hogy nem ismerlek. A nevedet sem tudtam ma estig. A szüleid nem a szüleid. Még egy gyereket is szültél nekem, csak hogy fedezd a hazugságaidat.

– Szeretlek, Victor! Ez az igazság. Hazudtam, mert hazudnom kellett, de téged én választottalak! Én akartalak, én akartam hozzád menni!

– Miért kéne ezt elhinnem?

– Mert szeretlek!

– Én viszont már nem szeretlek, Véronique.

-Ezen majd változtatunk, sokat hibáztunk mindketten, de ha odafigyelünk egymásra és.

-Nem erről van szó. Van egy harmadik.

Véronique-ban bennszakadt a szó. Fél perc után suttogva szólalt meg.

– Tessék?

-Mást szeretek. Sajnálom.

-Mit sajnálsz? – hörögte az asszony, és érezte a bensejében növekvő fájdalmat. – Mit?!

– Azt, hogy idáig jutottunk.

– Ki az?

– Chantal.

– Á! – Keserűen felnevetett. – Ki más lenne?

Victor felkelt a fotelból.

– Ezért nem foglak kiszabadítani.

-Hagynál meghalni? – nézett rá Véronique összeszűkült szemmel.

– Miért ne? Egy okot mondj! Nem is ismerlek.

– A gyereked anyja vagyok! Mit mondasz Dominicnak?

– Ne bújj a gyerek mögé!

– Megölöd a gyereked anyját, te állat?!

– Fel fogom nevelni.

– A kurváddal?

-Ne nevezd kurvának – mondta szelíden a férfi. – Ne bántsd pusztán azért, mert szeret engem.

– Szétcsesz egy házasságot!

– Azt te cseszted szét, meg én. Neki ehhez semmi köze.

Véronique megrázta a fejét.

-Engedj el, és elválunk, ha azt akarod, de szerintem meg tudjuk még oldani. Bár fel nem foghatom, hogy tehetted velem, hogy félrekúrsz, de majd megoldjuk. Megoldjuk, Victor. Én megbocsátom. Csak folytassuk!

– Sajnálom, Véronique. Én már nem akarom.

Victor az ajtó felé hátrált.

– Ne hagyj itt!

-Itt hagylak. Mindenkinek ez lesz a legjobb. Téged úgyis lecsuknának kémkedésért vagy gyilkosságért. Életed végéig börtönben lennél. Ott látogasson a fiad?

– De Dominic...

-Dominicnak szintén hazudtál. Idegeneket ismer a nagyszüleiként! Fel tudod ezt fogni?

– Kérlek!

-Nem. Meg kell halnod.

Véronique az órára nézett. Öt perc húsz másodperc. Két– ségbeesett sikolyra nyitotta a száját, és a férjére nézett. Ekkor látta meg a sötét árnyat, amelyik a titkárnő irodájában állt, Victor háta mögött. Mielőtt bármit mondhatott volna, az alak beljebb lépett, felemelte a komód sarkán álló borospalackot, és hatalmas csapást mért Jacquard fejére.

A férfi tompa puffanással a szőnyegre rogyott, a „fekete bort” szomjasan itta magába a vastag szőnyeg.

Chantal Drovet belépett az irodába, kezében még ott volt a borosüveg törött, véres nyaka.

– Chantal?! – kérdezte meglepetten Véronique.

Az orvosnő ugyancsak megütközve bámult a másikra:

– Nuvolone felügyelő?!

A két nő alaposan megnézte egymást. Chantalnak végre leesett a tantusz.

– Véronique, igaz?

– Igaz. Még nem mutattak be minket egymásnak.

– A férjed erre kínosan ügyelt.

– Így igaz.

-Tehát nem Nuvolone vagy? De akkor mire volt jó ez a színjáték Henrival? Most már semmit sem értek.

– Minek jöttél ide?

– Megbeszéltünk Victorral egy. – elharapta a szót.

– Randevút?

– Aha.

– Remek. Szóval hallottál minket.

-Igen. – Chantal beljebb lépett, a borospalack csonkját az asztalra tette, és a táskájából elővett egy körömollót.

– Miért ütötted le?

– Nem tudtam elhinni, amit hallok.

– Melyik részét?

– A felét nem is értettem – rázta a fejét kissé kábán az orvosnő. – Csak azt fogtam fel, hogy Victor hagyni akart meghalni.

– És ez miért zavar téged? A tiéd lehetne.

Chantal leguggolt Véronique elé, és nyiszatolni kezdte a köteleket a karján.

– Én nem ebbe az emberbe szerettem bele.

– Ezt hogy érted?

– Meg akart ölni téged, hát nem érted? – nézett fel Chantal, és közben végre átvágta a kötelet. – Nesze, itt az olló, most már szabadítsd ki magad te.

Véronique gyorsan átmetszette a lábát fogva tartó zsinórt, aztán felpattant, és az ablakhoz ment, hogy az íróasztallámpa fényénél jobban lásson. Chantal csak most vette észre az ablak előtt heverő holttestet. A szája elé kapta a kezét.

– Jézusom! Az meg ki?

– Abu Múszának hívják – mondta Véronique. Leguggolt, és át-kutatta a halott zsebeit. – Terrorista volt. Azért jött ide, hogy. mindegy.

– Nem értem az egészet.

-Beavatlak – egyenesedett fel Véronique. A kezében ott volt Músza Browningja. – Elcsesztem az életemet. Most akartam rendbe hozni. Végre minden szálat elvarrtam. Ma azért jöttem ide, hogy Victorral elkezdjem újra felépíteni a házasságomat. Érted?

Chantal rosszat sejtve nézett az ablak előtt álló asszonyra, akinek a besüvítő szélben lobogni kezdett a haja. Véronique nem nézett rá, a rajta lévő furcsa mellénnyel bíbelődött. A csatokat nézegette és a zsebeket kutatta.

– Azt hiszem, értem – válaszolta óvatosan Chantal.

– Erre te idejöttél, és elveszed tőlem.

-Nem, Véronique – ingatta a fejét Chantal. – Nem én veszem el. Te vesztetted el. Évekkel ezelőtt. Nem foglalkoztál vele, csak magadra gondoltál, minden fontosabb volt, mint a férjed. Ha egy picikét is sérült a komfortzónád, már nyafogtál.

– Honnan tudhatnád te ezt? Tudod, milyen feszültségben éltem? Szükségem volt otthon egy kis kényelemre.

-Milyen áron? Ő talán nem dolgozott? Kicsináltad! – intett Victor felé Chantal. – Mit gondoltál, nem mondta el senkinek, hogy mi történik veletek?

– Neked mondta el?

-Nekem. A legjobb barátjának. Az ember nem tudja a legnagyobb fájdalmait magában tartani.

Chantal az asztalra pillantott, és látta, hogy a karórán három percet mutat a számláló.

-Kibeszéltetek a hátam mögött? – sziszegte Véronique. – Az fasza! És közben te szép lassan behálóztad. Tudtad, ő mit szeretne egy nőtől, és neked éppen erre volt szükséged. Egy ilyen férfira. Csakhogy nem találtál szabadot, hát elvetted a másét.

– Sosem értenéd meg, miért hülyeség, amit beszélsz.

– Mert nem hülyeség!

– Ebből elég. Megyek.

– Hová mennél?

– Nesze, itt a férjed a lábadnál – mondta megvetően Chantal. – Tartsd meg! Egymásnak valók vagytok.

Véronique gúnyosan mosolygott.

– Csak ilyen könnyen, kedvesem?

-Igen. Én tévedtem. Egymásnak valók vagytok ti ketten. Nekem nem kell egy olyan ember, aki hidegvérrel hagyná meghalni a feleségét, akármilyen szar is a házasságuk. Csalódtam benne.

Az ajtó felé indult.

– Ezt most komolyan mondod? – nézett fel Véronique, és abbahagyta a mellény babrálását.

– Igen. Victor kifordult magából. A tiéd maradhat.

– Állj csak meg!

Chantal visszafordult.

Véronique felemelte a Browningot, és az orvosnő fejére célzott.

– Mit akarsz?

– Jól mondtad, Chantal.

-Mit?

-Victor kifordult magából, te meg nem veszed észre a lényeget! Annyira szeret téged, hogy még arra is képes lett volna, hogy hagyjon meghalni, csak hogy veled élhessen.

– Pont emiatt nem kell többé.

– Csakhogy neki ettől még kelleni fogsz! Szeret téged. Meg fog keresni.

– De én nem akarom.

– Sajnálom – hajtotta félre a fejét Véronique –, de nem hagyhatom. Tudom, hogy idővel visszaszerezne téged.

– Mit tervezel?

-Majd azt mondom a zsaruknak, Músza végzett veled, és ezért lőtte le Victor.

– Na és a férjed? Neki mit mondasz?

-Az igazat. Ő aztán nem csapodár típus, te tudod a legjobban. Te vagy a másik nő az életében. Ha nem vagy többé, idővel visszatér hozzám. Az elsőhöz.

Chantal döbbenten nézte az asszonyt.

– Te normális vagy?

– Nem hagyhatlak életben, Chantal.

Két lövés dörrent.

Chantal ösztönösen összegörnyedt, a rémület jeges hulláma öntötte el, és levegőt sem kapott egy hosszú másodpercig. Lába elgyengült, a földre zuhant, de a következő pillanatban ráébredt, hogy nem fáj semmije. Ilyen könnyű lenne a halál?

Felnézett.

Véronique Jacquard az ablak előtt térdelt, karja a teste mellett lógott. A két nő összenézett.

Véronique torkán vörös lyuk éktelenkedett. A nő még egyszer felnézett, szeme fennakadt, és lassan hanyatt bukott. A test átfordult a kitört ablak peremén, és eltűnt a mélyben.

Ballonkabátos férfi lépett az irodába, és a maga előtt tartott pisztollyal körbepásztázott a helyiségben. Észrevette a doktornőt, és leguggolt mellé.

– Jól van, asszonyom?

Chantal óvatosan megrázta a fejét.

– Igen. azt hiszem, jól vagyok.

– Most már biztonságban van.

– Ki maga?

– Benjamin Sentenac vagyok a DCRI-től.

Chantal a férfi karjára támaszkodva felállt, és segítséggel leült a fotelba.

– Mi történt itt? – kérdezte az elhárító.

– Fogalmam sincs.

– És ön kicsoda?

– Chantal Drovet vagyok. Victor barátja.

– Hogy került ide?

– Ő hívott.

Sentenac szemében felvillant valami.

– A szeretője?

– Igen. – Chantal túl kába volt a tiltakozáshoz. – Most érkezett?

-Nem egészen. Úgy két-három perce, csak kint voltam a másik irodában. Onnan hallgattam a beszélgetésüket.

– Akkor tud mindent.

– Nagyjából.

– Szeretnék most elmenni – nézett fel Chantal.

– Nem lehet. Kell a vallomása.

– Ma használhatatlan vagyok, Sentenac ügynök. Itt a névjegyem. Reggel már mindenre tudok majd válaszolni, de most. üres az agyam.

Sentenac zavartan forgatta a névkártyát.

– Mi történt itt?

– Nem tudom. Kérdezze Victort! Amikor idejöttem, az a pasas az ablaknál már halott volt.

– Jacquard-ral mi történt? – nézett a rongycsomóként fekvő alakra a tiszt.

– Leütöttem.

– Maga? – hökkent meg Sentenac. – Miért?

– Elmondhatnám holnap?

Hatalmas robbanás hallatszott az utcáról. Sentenac az ablakhoz rohant, és lenézett az úttestre. Chantal a kanapé mellől is látta, hogy sűrű füst gomolyog az ég felé. Az elhárítótiszt visszafordult az asszony felé.

– Ez meg mi volt?

– Majd Victor ezt is elmondja. Elmehetnék végre?

Sentenac újra az utcára nézett, aztán a lábánál heverő Múszára. Sok dolga lesz még hajnalig. Jacquard szeretője talán tényleg ráér reggelig. Akkorra legalább már azt is tudni fogja, mit kérdezzen tőle, mert most fogalma sem volt róla.

– Rendben van, asszonyom. Menjen csak. Reggel felkeresem.

– Köszönöm – mosolyodott el hálásan Chantal, és kábán az ajtó felé indult.

Már majdnem a folyosón járt, amikor Sentenac utánaszólt:

– Dr. Drovet!

– Igen?

– Mit mondjak Jacquard úrnak, ha magához tér és megkérdezi, mi van magával?

Chantal szomorúan nézett rá.

– Nem tudja, hogy itt voltam. De ha mégis érdeklődne. – Elgondolkodott.

– Igen?

– Mondja azt, hogy meghaltam.

Lehajtotta a fejét, és betette maga után az ajtót.

Tartalom

PROLÓGUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Table of Contents

PROLÓGUS

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33