Borítószöveg

Ferrante-láz (Ferrante fever) - így nevezték a jelenséget, amely pár éve a „Nápolyi regények" megjelenésekor végigsöpört a világon. A híradások szinte mindegyike megemlítette a szerző személyét körüllengő homályt, mert az Elena Ferrante írói álnév. A mai napig nem tudni, hogy kit takar, bár a tetralógia sikerének köszönhetően a találgatások megszaporodtak. Olyannyira, hogy a napokban bejárta a nemzetközi és a hazai sajtót Claudio Gatti oknyomozó újságíró cikke, amelyben számos adattal alátámasztva felfedni véli a szerző kilétét.

Elena Ferrante nagy fába vágja a fejszét, a mozgalmas egyéni történetek után ezúttal két nápolyi lány, Lila Cerullo és Elena Greco évtizedeken át tartó barátságáról mesél, az ötvenes évektől napjainkig.

A tetralógia Első Könyve,a Briliáns barátnőm a két főszereplő kislányés kamaszkorát, valamint számos mellékszereplő életét írja le Nápoly egyik szegény lakótelepén.

A szerző lépésről lépésre követi a két lány nővé érését, személyiségfejlődését, egymásra gyakorolt hatását, szövetségük és rivalizálásuk történetét, a jó és rossz érzéseket, melyek évtizedeken át alakítják szoros barátságukat. Bemutatja továbbá több mint ötven év kulturális és szociális változásait, melyek hatásai átalakítják a városrészt, Nápolyt, Olaszországot és kettejük viszonyát. Mindezt a szerzőtől megszokott lendülettel és könyörtelen alapossággal, ugyanakkor különleges, egyszerre mély és könnyed, olvasmányos stílusban.

Többet nem szeretnénk elárulni, hogy ne rontsuk el az olvasás örömét.

„Ferrante mesteri ritmusban, kiváló arányérzékkel bonyolítja regényfolyama cselekményét: viszályok és érdekek, vonzások és választások, értelem és érzelem viaskodik egymással szép csendben több száz oldalon (és több évtizeden) keresztül, hogy aztán iszonyú erővel, mindent magával sodorva szükségszerűen bekövezzen a robbanás.“

The Independent

„Két szegény nagyvárosi lány szerelmén, magányán, elszigeteltségén és újra meg újra egymásra találásán keresztül mutatja be a valaha szebb napokat is látott Nápoly fény-és árnyoldalait.“

The New York Times

„Hideglelősen pontosan ragadja meg két lány barátságának minden apró mozzanatát.“

GWYNETH PALTROW

„Hipnotikus. Nem tudom letenni. Nem tudom kiverni a fejemből."

HILLARY CLINTON

„Hálásak lehetünk a véletlennek, hogy olyan időben élünk, amikor egy kortárs szerző szédítő mélységeit tárja fel a nők közötti barátság, az anyaság és a család kimeríthetetlen, örök témájának.“

CHARLOTTE SHANE, New Republic

„Nem intellektuális, hanem drámai elbeszélő próza ez, a nőalakok drámája azonban nem lenne művészileg elmélyített anélkül az asszonyi bölcsesség nélkül, amit az élettapasztalat és az írói képzelet elválaszthatatlanul egymásba épít.“

THOMKA BEÁTA, Műút

Elena Ferrante

Briliáns barátnőm

Park Könyvkiadó * 2016

Fordította Matolcsi Balázs

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: L'amica geniale. Edizioni E/O, Roma, 2011

Fordította Matolcsi Balázs

Copyright © 2011 by Edizioni E/O

Hungarian translation © 2016 Matolcsi Balázs

Magyar kiadás © 2016 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Edizioni E/O

Borítófotó © Anthony Boccaccio/Getty Images

A történet szereplői és eseményei, valamint a műben leírt nevek és párbeszédek kizárólag a képzelet szüleményei.

Bármilyen hasonlóság, egyezés vagy összefüggés valós eseményekkel, helyszínekkel, nevekkel vagy személyekkel csakis a véletlen műve.

S még akkor is elébem állhatsz;

sosem gyűlöltem fajtád, tudod azt,

minden lelke közül a tagadásnak

még legkevésbé úntam a ravaszt.

Mert könnyen lankad el az ember munka láttán,

tétlen nyugalmat gyorsan megszeret;

ezért mellé oly társat rendelek,

ki buzdít, hajt s forgódik, mint a Sátán.

J. W. GOETHE: Faust

(Jékely Zoltán fordítása)

SZEREPLŐK

CERULLO CSALÁD (a suszter családja)

Fernando Cerullo, cipész

Nunzia Cerullo, Lila anyja

Raffaella Cerullo, becenevén Lina, csakis Elena számára Lila

Rino Cerullo, Lila bátyja, szintén cipész

Rino, Lila egyik fiát is így hívják majd

További gyerekek

GRECO CSALÁD (a portás családja)

Elena Greco, becenevén Lenuccia vagy Lenù, az elsőszülött

Peppe, Gianni és Elisa, a testvérei

Az apa, portás a városházán

Az anya, háztartásbeli

CARRACCI CSALÁD (don Achille családja)

Don Achille Carracci, a mesék mumusa

Maria Carracci, don Achille felesége

Stefano Carracci, don Achille fia, boltos a családi csemegeboltban

Pinuccia és Alfonso Carracci, don Achille másik két gyereke

PELUSO CSALÁD (az asztalos családja)

Alfredo Peluso, asztalos

Giuseppina Peluso, Alfredo felesége

Pasquale Peluso, Alfredo és Giuseppina legidősebb fia, kőműves

Carmela Peluso, avagy Carmen, Pasquale húga, eladó egy rövidáruboltban

További gyerekek

CAPPUCCIO CSALÁD (a bolond özvegy családja)

Melina, a bolond özvegy, Lila anyjának távoli rokona

A férje, rakodómunkás a zöldségpiacon

Ada Cappuccio, Melina lánya

Antonio Cappuccio, Ada testvére, autószerelő

További gyerekek

SARRATORE CSALÁD (a vasutas-költő családja)

Donato Sarratore, kalauz

Lidia Sarratore, Donato felesége

Nino Sarratore, Donato és Lidia öt gyereke közül a legidősebb

Marisa Sarratore, Donato és Lidia lánya

Pino, Clelia és Ciro Sarratore, Donato és Lidia kisebb gyerekei

SCANNO CSALÁD (a zöldséges családja)

Nicola Scanno, zöldséges Assunta Scanno, Nicola felesége

Enzo Scanno, Nicola és Assunta fia, szintén zöldséges További gyerekek

SOLARA CSALÁD (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja) Silvio Solara, a bár-cukrászda tulajdonosa

Manuela Solara, Silvio felesége

Marcello és Michele Solara, a gyerekek

SPAGNUOLO CSALÁD (a cukrász családja)

Spagnuolo úr, a Solara-cukrászda cukrásza

Rosa Spagnuolo, a cukrász felesége

Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya

További gyerekek

GINO, a patikus fia

TANÁROK

Ferraro, tanító és könyvtáros

Oliviero, tanítónő

Gerace, gimnáziumi tanár

Galiani, gimnáziumi tanárnő

Nella Incardo, Oliviero tanárnő ischiai unokahúga

ELŐHANG * Nyomtalanul

1.

Ma reggel telefonált Rino, azt hittem, megint pénzt akar, készültem is nemet mondani. De más miatt hívott: eltűnt az anyja.

– Mikor?

– Két hete.

– És csak most telefonálsz?

Ellenségesnek tűnhettem, pedig nem voltam sem mérges, sem ideges, legfeljebb egy kicsit gunyoros. Próbált visszavágni, de csak zavaros hebegésre futotta, hol olaszul, hol nápolyi nyelvjárásban. Azt mondta, biztos benne, hogy az anyja szokása szerint a városban csatangol.

– Éjszaka is?

– Tudod, milyen.

– Tudom, de két hét mégiscsak sok, nem gondolod?

– Nem. Rég nem láttad, rosszabb, mint valaha: sosem álmos, gondol egyet, és megy, azt csinálja, ami éppen az eszébe jut.

Azért végül csak kibökte, hogy aggódik. Kérdezősködött már mindenkitől, körbejárta a kórházakat, még a rendőrségre is elment. Hiába, az anyját mintha a föld nyelte volna el. Valóságos mintagyerek ez a Rino: negyvenes melák, életében nem dolgozott, csak seftelt és dorbézolt. Képzelem, mennyire gondosan kereste az anyját. Semennyire. Agya semmi, a szívén pedig kizárólag a saját sorsát viseli.

– Nincs nálad? – kérdezte hirtelen.

Az anyja? Itt, Torinóban? Tudta jól, hogy lehetetlen, csak beszélt összevissza. Bezzeg ő vagy tízszer is eljött hozzám, meg se kellett hívnom. Viszont az anyja, akit pedig bármikor szívesen láttam volna, soha életében nem tette ki a lábát Nápolyból.

– Nincs – feleltem.

– Biztos?

– Rino, az ég szerelmére, mondtam, hogy nincs itt.

– Akkor hová mehetett?

Sírva fakadt, és én hagytam, hogy kiteregesse a kétségbeesését a hamisan induló, majd valódivá váló zokogással. Amikor befejezte, így szóltam:

– Kérlek, most az egyszer tedd azt, amit ő szeretne: ne keresd.

– Miket beszélsz?

– Hallottad, mit mondtam. Ne keresd. Fölösleges. Tanulj meg egyedül élni, és engem se keress.

Letettem.

2.

Rino anyját Raffaella Cerullónak hívják, de mindig mindenki csak Linának nevezte. Én nem, sosem használtam sem az egyik, sem a másik nevét. Számomra több mint hatvan éve Lila. Ha egyszer csak Linának vagy Raffaellának szólítanám, azt gondolná, hogy véget ért a barátságunk.

Legalább három évtizede mondogatja, hogy szeretne nyomtalanul eltűnni, és csak én tudom igazán, mire gondol. Nem menekülni akar vagy más bőrbe bújni, sosem arról álmodott, hogy valahol máshol újrakezdi az életét. És meg sem fordult a fejében az öngyilkosság, nem bírta volna elviselni, ha Rinóra marad a teste és a nyűg, hogy foglalkozzon vele. Más terve volt: köddé akart válni, felemészteni minden egyes sejtjét; semmi sem maradhat belőle. És mivel jól ismerem, vagy legalábbis azt hiszem, biztosra veszem, hogy megtalálta a módját, hogy egyetlen hajszál se maradjon utána, sehol a világon.

3.

Teltek a napok. Figyeltem a postát, a hagyományosat és az elektronikust, de nem reménykedtem. Én rengetegszer írtam neki, de ő szinte sosem válaszolt: megszoktam. Jobban szerette a telefont meg a hosszú éjszakai beszélgetéseket, amikor meglátogattam Nápolyban.

Megkerestem a fiókok mélyén a fémdobozokat, melyekben az emlékeimet őrizgetem. Néhány dolog csak, sok mindent kidobtam, főleg azokat, amelyek vele kapcsolatosak, ő is tudja. Rájöttem, hogy nincs semmim, ami tőle származik, se egy fénykép, se egy levél, se egy ajándék. Meglepődtem. Lehetséges, hogy ennyi év alatt nem hagyott rám magából semmit, vagy ami még rosszabb, én nem akartam semmit megőrizni belőle? Lehetséges.

Ezúttal én telefonáltam Rinónak, kénytelen-kelletlen. Nem vette föl, se a vonalast, se a mobilt. Este hívott vissza, nem siette el. Mártírhangon szólt bele, szánalmat próbált ébreszteni bennem.

– Láttam, hogy kerestél. Van valami újság?

– Nincs. És nálad?

– Semmi.

Összehordott egy csomó zagyvaságot. Azt mondta, bemegy a tévébe, az eltűntekkel

foglalkozó műsorba, nyilvánosan bocsánatot kér az anyjától mindenért, és könyörög neki, hogy menjen haza.

Hallgattam egy ideig, türelmesen, aztán megkérdeztem:

– Megnézted a szekrényét?

– Minek néztem volna?

Természetesen a legkézenfekvőbb dolog nem jutott eszébe.

– Menj, és nézd meg!

Megnézte, és azt látta, hogy nincs a szekrényben semmi, egyetlenegy ruha sem, se téli, se nyári, csak pár ócska vállfa. Elküldtem, hogy nézzen szét jól a lakásban. Eltűntek az anyja cipői. A néhány könyve. Az összes fényképe. A filmtekercsei. Eltűnt a számítógépe, a régi flopik és elektronikus boszorkányságának minden kelléke: már a hatvanas évek végén, a lyukkártyák korában barátságot kötött a számítógéppel. Rino megdöbbent. Ráparancsoltam:

– Nézz körbe alaposan, tart, ameddig tart, aztán hívj föl, hogy találtál-e akár csak egy gombostűt is, ami az övé.

Másnap hívott, roppant feldúltan.

– Nincs semmi.

– Semmi az égvilágon?

– Semmi. A közös fényképeinkről is levágta magát, mindegyikről, még a gyerekkori képeimről is.

– Mindenhol megnézted?

– Mindenhol.

– A pincében is?

– Mondtam, hogy mindenhol. Eltűnt a doboz is, amelyikben a papírjait tartotta, mindenféle régi anyakönyvi kivonatokat, telefonszerződéseket, befizetett csekkeket. Mi ez az egész? Valaki ellopott mindent? Mit keresnek? Mit akarnak az anyámtól és tőlem?

Megnyugtattam. Elképzelhetetlen, hogy bárki bármit is akarjon tőle.

– Odamehetnék hozzád egy kis időre?

– Nem.

– Kérlek, nem tudok aludni.

– A te bajod, Rino, oldd meg.

Letettem, és amikor újra hívott, nem vettem fel. Leültem az íróasztalhoz.

Lila szokás szerint túllőtt a célon, gondoltam.

Eltúlozza ezt a nyomnélküliséget. Már nemcsak saját magát akarja eltüntetni, így, hatvanhat évesen, hanem az egész eddigi életét is.

Nagyon mérges voltam rá.

Ezúttal beletörik a bicskád, gondoltam. Bekapcsoltam a számítógépet, és írni kezdtem, kettőnk történetét, minden egyes részletet, ami megmaradt az emlékezetemben.

GYERMEKKOR * Don Achille története

1.

A barátságunk azon a napon kezdődött, amikor Lila meg én elhatároztuk, hogy megmásszuk a sötét lépcsőházat, fokról fokra, fordulóról fordulóra, don Achille lakásának ajtajáig.

Emlékszem az udvar lilás fényére, a langyos tavaszi este illataira. Az anyák már készítették a vacsorát, ideje volt hazamenni, de mi kitartottunk, bátorságpróbásat játszottunk, anélkül hogy egyetlen szót szóltunk volna egymáshoz. Akkoriban folyton ezt csináltuk, még az iskolában is. Lila bedugta a kezét, aztán az egész karját a csatorna koromfekete szájába, és rögtön utána én is, vadul dobogó szívvel, remélve, hogy nem rohannak ránk a csótányok és nem harapnak meg a patkányok. Lila felmászott Spagnuolo asszony földszinti ablakáig, belekapaszkodott a vasrácsba a szárítókötél mellett, himbálózott egy kicsit, aztán leugrott a járdára, és én azonnal utánacsináltam, pedig féltem, hogy leesem, és megütöm magam. Lila beszúrta a bőre alá a rozsdás biztosítótűt – az utcán találta valamikor, de úgy őrizte a zsebében, mintha egy tündértől kapta volna –, és én figyeltem, ahogy a hegyes fém fehéres alagutat váj a tenyerében. Aztán amikor kihúzta, és felém nyújtotta, én is beleszúrtam a tenyerembe.

Hirtelen rám pillantott, ahogy csak ő tudott, eltökélten, összehúzott szemmel, és elindult a ház felé, ahol don Achille lakott. Jéggé dermedtem az ijedtségtől. Don Achille a mesék mumusa volt, szigorúan tilos volt megközelítenem, beszélnem vele, ránéznem, meglesnem, úgy kellett tennem, mintha nem létezne, sem ő, sem a családja. Fogalmam se volt, miből fakadhatott a félelem és a gyűlölet, mely a személyét övezte, és nem csak minálunk. Abból, ahogyan apám beszélt róla, testesnek képzeltem, teli kékes hólyagokkal, és harciasnak, a nyugalmat és tekintélyt sugalló „don" ellenére. Nem tudtam, milyen anyagból lehet, vasból, üvegből, csalánból, de abban biztos voltam, hogy nagyon is eleven, és forró a lehelete, orrán-száján dől belőle a forróság. Ha csak messziről is rápillantanék, belelövellne a szemembe egy éles, égető valamit, s ha netán arra az őrültségre vetemednék, hogy közel merészkedem a lakása ajtajához, megölne.

Vártam egy kicsit, hátha Lila meggondolja magát, és visszafordul. Tudtam, mire készül, és hiába reménykedtem benne, hogy már megfeledkezett róla. Az utcán még nem égtek a lámpák, és a lépcsőházakban sem. A lakásokból ingerült hangok hallatszottak. Haboztam, hogy kövessem-e Lilát az udvar kékes félhomályából a kapualj sötétségébe. Aztán amikor végre rászántam magam, először nem láttam semmit, csak szagokat éreztem: lomok és rovarirtó szagát. Lassan hozzászokott a szemem a sötéthez, és megláttam Lilát, a legalsó lépcsőfokon ült. Fölállt, és elindultunk fölfelé.

A fal mellett lépdeltünk, Lila két lépcsőfokkal előttem, én kettővel mögötte, tétováztam, hogy csökkentsem vagy növeljem-e a távolságot. Még ma is magam előtt látom, ahogy a válla súrolja a hámló vakolatot, és emlékszem, hogy nagyon magasnak éreztem a lépcsőfokokat, sokkal magasabbnak, mint a mi házunkban. Reszkettem. Minden lépés zaja, minden egyes hang don Achille volt, a sarkunkban loholt, vagy szembejött velünk, egy hosszú csirkebelező késsel. Sült fokhagyma szaga terjengett. Maria, don Achille felesége beledob majd a serpenyőbe, a forró olajba, a gyerekek megesznek, és don Achille kiszívja a fejemet, ahogy apám a márnát szokta.

Sokszor megálltunk, és én mindannyiszor reménykedtem, hogy Lila visszafordul. Folyt rólam a víz, hogy róla is-e, nem tudom. Föl-fölnézett a magasba, nem értettem, mit néz, csak a nagy ablakok szürkesége látszott minden lépcsősor végén. Hirtelen kigyúltak a lámpák, de halvány, poros fényt árasztottak, és sok-sok árnyékos zug maradt, teli veszéllyel. Vártunk, hogy kiderüljön, don Achille kapcsolta-e föl a villanyt, de nem hallottunk semmit, se lépéseket, se ajtónyitás vagy -csukódás zaját. Aztán Lila továbbindult, én meg utána.

Szent meggyőződése volt, hogy helyes és szükséges, amit tesz, és én nem ellenkeztem, de csakis azért voltam ott, mert ő ott volt. Mentünk lassan fölfelé, az akkori legnagyobb félelmünk felé, mentünk, hogy szembenézzünk a rettegéssel, és kifaggassuk.

A negyedik lépcsősornál Lila váratlanul megállt. Bevárt, és amikor melléértem, felém nyújtotta a kezét. Ez a gesztus örökre megváltoztatott közöttünk mindent.

2.

Az ő hibája volt. Valamikor nem túl régen – tíz napja, egy hónapja, ki tudja, akkoriban fogalmunk sem volt az időről – elvette a babámat, és lehajította a pince mélyére. Most felfelé baktattunk a félelem felé, akkor kénytelenek voltunk leereszkedni az ismeretlenbe. Föl vagy le, de mindig valami rettenetes felé, ami ugyan már előttünk is létezett, mégis ránk várt, csakis ránk. Ha az embernek még fenekén a tojáshéj, nemigen tudja, miféle borzalmakból ered a félelem érzése, talán nem is szeretné tudni. A nagyok egy olyan jelenben mozognak, a holnapot várva, mely mögött csak a tegnap áll meg a tegnapelőtt, legfeljebb a múlt hét: a többire gondolni sem akarnak. A kicsiknek semmit sem jelent a tegnap vagy a tegnapelőtt, sem a holnap. Számukra csak az itt és most létezik: ez az út, ez a kapu, ez a lépcső, a mama, a papa, a nappal és az éjszaka. És én kicsi voltam, a babám jószerivel többet tudott nálam. Beszéltem hozzá, beszélt hozzám. Celluloidfeje volt, celluloidhaja és celluloidszeme. Kék ruhácskát viselt, anyám varrta neki, kevés derűs pillanatának egyikében, és gyönyörű volt. Lila babája viszont csak rongybaba volt, sárgás színű, fűrészporral kitömve, csúnya és gusztustalan. Fürkészték, méregették egymást a babáink, készen arra, hogy a karjainkba meneküljenek, ha kitör a vihar és dörögni kezd, vagy ha egy nagyobb és erősebb valaki, éles fogakkal, el akarná ragadni őket.

Az udvaron játszottunk, de külön-külön. Lila a földön ült, a pinceablak egyik végében, én a másikban. Szerettük ezt a helyet, főleg azért, mert kirakhattuk a betonra, az ablakrács rúdjai közé, a drótháló elé Tina és Nu dolgait. Kavicsokat, üdítős kupakokat, kis virágokat, szögeket, üvegszilánkokat. Kihallgattam, amit Lila Nunak mond, és halkan elismételtem Tinának, de egy kicsit másképp. Ha Lila fogott egy kupakot, és Nu fejére tette, mint valami kalapot, én nyelvjárásban azt mondtam Tinának: „Tina, vedd föl a királynői koronádat, meg ne fázz nekem." Ha Nu ugróiskolázott Lila karjában, kicsivel később én is ugróiskolázni kezdtem Tinával. De akkor még nem beszéltünk össze, nem együtt játszottunk. Azt a helyet sem közösen választottuk. Lila járt oda, én meg mindig tébláboltam egy ideig, úgy tettem, mintha máshová mennék, aztán egyszer csak, mintha mi sem történt volna, letelepedtem a szellőzőablakhoz, de a másik végében.

Imádtuk, ahogy a pince hűvöse tavasszal és nyáron frissítő fuvallatként áramlott kifelé az ablakon. És szerettük a rács rúdjait a pókhálókkal, a sötétet, a rozsdától vörös, sűrű dróthálót, amely az én oldalamon is és Lila oldalán is felkunkorodott, s a réseken át kavicsokat dobálhattunk a mélybe, és hallgathattuk, ahogy koppanva földet érnek. Szép és félelmetes volt minden. A nyílásokon keresztül a sötétség bármikor elrabolhatta volna a babáinkat, nem lehettek mindig a karunkban, biztonságban, nagyrészt a sodrony előtt hevertek, a pince hideg leheletének, a lentről jövő fenyegető zajoknak, surrogásnak, percegésnek, kaparászásnak kitéve.

Nu és Tina nem volt boldog. A félelmek, melyekbe nap mint nap belekóstoltunk, az ő félelmeik voltak. Nem bíztunk a fényben, hiába világította meg a köveket, az épületeket, a mezőket, az embereket a házakban és odakint. Láttuk a sötét sarkokat, megéreztük az elfojtott, de mindig robbanásra kész érzelmeket. És azoknak a fekete szájaknak meg a mögöttük, a telep házai alatt meghúzódó üregeknek tulajdonítottunk minden rosszat, ami fényes nappal megrémített minket. Don Achille például egyszerre volt a saját lakásában, a legfelső emeleten és odalent, pók a pókok közt, patkány a patkányok közt: képes volt bármilyen alakot ölteni. Elképzeltem, ahogy tátog, mert a hosszú agyarai miatt nem bírja becsukni a száját, a teste üveges kőzetből van meg mérges füvekből, és alig várja, hogy bepakolhassa a fekete zsákjába mindazt, amit a drótháló lyukain át a mélybe ejtünk. Ez a zsák összeforrt don Achillével, még otthon sem vált meg tőle, belegyömöszölt mindent, ami él és mozog meg ami nem.

Lila tudott erről a félelmemről, a babám mesélt neki róla. Ezért aztán aznap, amikor először cseréltünk babát, anélkül hogy a pillantásokon és a gesztusokon kívül szavakkal is megbeszéltük volna, fogta Tinát, bedugta a drótháló mögé, és beejtette a sötétbe.

3.

Lila az iskolával együtt lépett be az életembe, és rögtön lenyűgözött a rosszasága. Egy kicsit mindannyian rosszak voltunk az osztályban, de csak ha Oliviero tanárnő nem látott. Lila viszont mindig rossz volt. Egyszer szétcincálta az itatóspapírt, egyesével beletuszkolta a darabkákat a tintásüvegbe, aztán kihalászta őket a tollheggyel, és nekiállt megdobálni minket. Én kettőt kaptam a hajamba, egyet meg a fehér galléromra. A tanárnő visított, ahogy csak ő tudott, félelmetes, tűhegyes hangon, és büntetésből bezavarta Lilát a sarokba. De Lila nem engedelmeskedett: meg se szeppent, tovább dobálta a tintás galacsinokat. Erre Oliviero tanárnő – terebélyes asszonyság volt, nekünk nagyon öregnek tűnt, pedig alig lehetett több negyvennél – fenyegetőzve megindult a katedráról, megbotlott valamiben, elvesztette az egyensúlyát, arccal nekizuhant a pad szélének, és elterült a földön, mint aki meghalt.

Nem emlékszem, mi történt rögtön utána, csak a tanárnő mozdulatlan testére, akár egy sötét batyu, és Lilára, ahogy komoly arccal figyeli.

Sok ilyen balesetről tudtam. Olyan világban éltünk, ahol gyerekek és felnőttek gyakran megsérültek, a sebekből folyt a vér, elgennyesedtek, és belehalhatott az ember. A zöldséges Assunta egyik fia rozsdás szögbe lépett, vérmérgezést kapott, és meghalt. Spagnuolo asszony legkisebb fia torokgyíkot kapott, és meghalt. Az egyik unokatestvérem, húszéves volt, egy reggel elment sittet lapátolni, este a szájából és a füléből kibuggyant a vér, összeesett, és meghalt. Anyám apja építkezésen dolgozott, leesett az állványról, és meghalt. Peluso úr apjának az egyik karját levágta az esztergagép. Peluso úr feleségének, Giuseppinának a húga tüdővészben halt meg, huszonkét évesen. Don Achille nagyfia – sosem láttam, mégis mintha emlékeztem volna rá – elment a háborúba, és kétszer is meghalt, először belefulladt a Csendes-óceánba, aztán megették a cápák. A Melchiorre család összeölelkezve halt meg, a félelemtől üvöltve, egy bombázás alatt. Clorinda, a vénlány meghalt, mert gázt lélegzett levegő helyett. Giannino, aki negyedikes volt, amikor mi elsősök, talált egy bombát, hozzáért, és meghalt. Luiginát, akivel együtt játszottunk az udvaron, vagy talán nem is ő volt, csak a nevük volt ugyanaz, kiütéses tífusz vitte el. Ilyen volt a világunk, teli gyilkos szavakkal: torokgyík, vérmérgezés, tífusz, gáz, háború, esztergagép, sitt, munka, bombázás, bomba, tüdővész, genny. Azt hiszem, mindaz a sok félelem, ami egész életemben végigkísért, ezekből a szavakból, ezekből az évekből származik.

Egészen hétköznapi dolgokba is belehalhatott az ember. Ha például kimelegedve hideg csapvizet ivott, de előtte nem mosta meg a csuklóját: apró piros pöttyök lepték el a testét, rátört a köhögés, és megfulladt. Ha fekete cseresznyét evett, és nem köpte ki a magját. Ha véletlenül lenyelte a rágógumit. És főleg ha valaki kapott egyet a halántékára. A halánték rettentő kényes testrész, mindannyian nagyon vigyáztunk rá. Elég egy kő a bajhoz, és mifelénk mindennapos volt a kődobálás. Egyszer kiléptünk az iskolából, és a környékbeli kölykök bandája, élükön Enzóval, a zöldséges Assunta egyik fiával, kőzáport zúdított ránk. Idegesítette őket, hogy nekünk, lányoknak jobban megy a tanulás. Elszaladtunk, csak Lila nem, ment tovább határozott léptekkel, sőt néha meg is állt. Ügyesen kiszámította a kövek röppályáját, és higgadt, ma azt mondanám, elegáns mozdulatokkal elhajolt előlük. Volt egy bátyja, talán tőle tanulhatta, nem tudom, nekem csak öcséim voltak, és tőlük nem tanultam semmit. Mindenesetre amikor észrevettem, hogy lemaradt, bár nagyon féltem, megálltam, hogy bevárjam.

Nem bírtam magára hagyni, már akkor sem. Alig ismertem, sosem szóltunk egymáshoz, noha folyton versengtünk, az iskolában is és mindenhol. De az a homályos érzés kerített hatalmába, hogy ha elfutnék, mint a többiek, otthagynék nála magamból valamit, amit sohasem kapnék vissza.

Megbújtam a sarok mögött, onnan kandikáltam kifelé, hogy jön-e már. De lecövekelt, így hát kénytelen voltam odamenni. Adogattam neki a köveket, meg dobáltam is, de kevés meggyőződéssel. Egész életemben hiányzott belőlem a meggyőződés, mindig is egy kicsit távol éreztem magam a cselekedeteimtől. Lilában viszont már kislányként – nem tudnám pontosan megmondani, mikortól, hat-hét évesen, vagy csak az idő tájt, hogy nyolc-, majdnem kilencévesen fölmerészkedtünk azon a lépcsőn don Achille ajtajáig – megvolt a tökéletes elszántság. Mindegy, hogy a trikolór tollszárat markolta, netán egy követ vagy a korlátot a lépcsőház sötétjében, lerítt róla, hogy amit ezután fog tenni – egy jól irányzott mozdulattal belefúrni a tollhegyet az iskolapad fafedelébe, tintába áztatott galacsinokat hajigálni, kövekkel megdobálni a fiúbandát, fölmenni don Achilléhez –, azt habozás nélkül teszi.

A vasúti töltés környékéről jött a banda, a sínek között szerelkeztek fel kövekkel. Enzo volt a vezérük, roppant veszedelmes alak, legalább három évvel idősebb nálunk, bukott diák, rövid, szőke haj, világos szem. Halálpontosan célzott, de Lila játszva elhajolt az apró, éles kövek elől, és hasonlóan veszélyes dobásokkal válaszolt. Az egyikkel bokán találtuk, és azért használok többes számot, mert én adtam Lilának muníciót. A hegyes kő végigszántotta Enzo bőrét, piros csík maradt utána, amely azonnal vérezni kezdett. Enzo döbbenten bámulta a sebet a lábán, még ma is magam előtt látom: hüvelyk-és mutatóujja között a következő kő, a karja dobásra lendül, de hirtelen megmerevedik. A bandatagok is a vért nézték, hitetlenkedve. Lila viszont semmi jelét nem mutatta az elégedettségnek, hajolt az újabb kőért. Megragadtam a karját, ez a durva, riadt mozdulat volt az első fizikai kapcsolat közöttünk. Éreztem, hogy a banda feldühödik, menekülni akartam, amíg nem késő. De Enzo máris magához tért a megrökönyödésből, és vérző bokáját feledve elhajította a kezében lévő követ. Még erősen szorítottam Lilát, amikor a kő homlokon találta, és kiszakította a kezemből. Elterült a járdán, betört fejjel.

4.

Vér. Általában heves szóváltás előzte meg, repkedtek a rettenetes sértések és az undorító ocsmányságok. Ez volt a forgatókönyv. Apám rendes embernek látszott, de ő sem fukarkodott a szidalmakkal és a fenyegetőzésekkel, ha valaki, ahogy mondani szokta, méltatlan volt arra, hogy megmaradjon a föld színén. Don Achille különösen a bögyében volt. Mindig talált valamit, amit felhánytorgathatott neki, néha be kellett fognom a fülemet, nehogy túlságosan felkavarjanak a durva szavak. A kuzinod, így emlegette anyámnak don Achillét, de anyám azonnal kikérte magának (valójában csak nagyon távoli rokonok voltak), és rátett még egy lapáttal a szidalmakra. Megrémisztettek a dühkitöréseik, de attól még jobban féltem, hogy esetleg don Achille érzékeny füle a távolból is meghallja a gyalázkodást. Féltem, hogy megjelenik, és megöli őket.

Mindazonáltal nem apám volt don Achille esküdt ellensége, hanem Peluso úr, az asztalos. Gyönyörűen dolgozott, mégis szegény volt, mert minden pénzét eljátszotta a Solara-bár raktárhelyiségében. Négy gyereke volt: Carmen, az osztálytársunk, Pasquale, a legnagyobb, és két kisebb, toprongyos fiú, akikkel néha együtt játszottunk, Lila meg én, és akik úton-útfélen ellopkodták a dolgainkat, tollat, radírt, birsalmasajtot, mire jól elláttuk a bajukat, és kék-zöld foltokkal borítva mehettek haza.

Peluso úr maga volt a megtestesült szerencsétlenség. Nem elég, hogy a gatyáját is eljátszotta, de időnként az asszony is felpofozta, mindenki szeme láttára, amiért nem tartja el a családját. Az asztalos homályos okokból don Achillét hibáztatta balsorsáért. Azt rótta fel neki, hogy orvul megkaparintotta a szerszámait, s ezáltal ellehetetlenítette a munkáját, aztán megszerezte a feleslegessé vált üzletet, és átalakította csemegebolttá. Évekig élt bennem a kép, ahogy don Achille mágnesként szippantja magába a fémek sokaságát, fogót, fűrészt, kalapácsot, satut meg ezernyi szöget. És évekig élt bennem, ahogy súlyos, otromba, különféle anyagokból összegyúrt teste ontja magából a szalámit, sonkát, mortadellát, sajtokat, felvágottakat.

Sötét idők lehettek. Nyilván még a születésünk előtt hajtotta végre don Achille a rémtetteit. Előtte. Lila gyakran használta ezt a kifejezést, az iskolában is és máshol is. De úgy tűnt, igazából nem az érdekli, mi történt előttünk – nagyrészt ködös események, melyekről a nagyok vagy hallgattak, vagy rébuszokban beszéltek –, hanem hogy tényleg volt-e korábban bármi is. Ez izgatta akkoriban Lilát, s időnként elbizonytalanította. Miután barátnők lettünk, annyit papolt nekem erről a badarságról – előttünk –, hogy a végén rám is átragadt a nyugtalansága. Hosszú, nagyon hosszú idő lehetett ez az előttünk; akkor mutatta ki don Achille a foga fehérét, mindenki láthatta, ki is valójában: egy ördögi, bizonytalan eredetű, állati-ásványi lény, aki – úgy tűnt – mások vérét szívja, miközben ő sosem vérzik, talán nem is lehet megsebesíteni.

Másodikba jártunk, azt hiszem, és még nem beszéltünk egymással, amikor híre ment, hogy a mise után, ott, a Szent Család-templom előtt Peluso úr pocskondiázni kezdte don Achillét, mire azt elöntötte a pulykaméreg, hátrahagyta a feleségét meg Stefanót, a nagyfiát és a kisebbeket, Pinucciát és Alfonsót, aki egyidős volt velünk, rávetette magát Peluso úrra, fölemelte és nekihajította a templomkert egyik fájának, aztán otthagyta,

félholtan, száz sebből vérezve a fején meg mindenütt, anélkül hogy szerencsétlen annyit mondhatott volna: segítség.

5.

Nem érzek nosztalgiát a gyerekkorunk iránt, teli volt erőszakkal. Cifra dolgok történtek, otthon és másutt, nap mint nap, de emlékeim szerint sosem gondoltam különösen rossznak a sorsot, amely nekünk jutott. Ez volt az élet, és kész, úgy nőttünk fel, hogy tudtuk, muszáj megnehezítenünk mások életét, még mielőtt ők nehezítenék meg a miénket. Nekem ugyan nem lett volna ellenemre az udvarias előzékenység, amiről a plébános meg a tanárnő prédikált, de éreztem, hogy mifelénk ezt a lányoktól is furcsán fogadnák. Sőt a nők többet civakodtak, mint a férfiak, megcibálták a másik haját, bántották egymást. Olyan volt ez a piszkálódás, mint valami kórság. Kislányként úgy képzeltem, parányi, szinte láthatatlan állatkák kelnek útra éjszakánként a telep felé a mocsarakból, a töltésen túl kiselejtezett vasúti vagonokból, a bűzös gyomokból, a békákból, a gyíkokból, a legyekből, a kövekből, a porból; belekerülnek a vízbe, az ételbe meg a levegőbe, s miattuk acsarkodnak egymásra anyáink és nagyanyáink, akár az éhes kutyák. Rosszabbak voltak, mint a férfiak, mert a férfiak hamar felkapták a vizet, de aztán lecsillapodtak, míg a nőket, még ha csendesnek és békülékenynek is látszottak, semmi sem állíthatta meg, ha begurultak.

Lilában mély nyomot hagyott, ami az anyja egyik rokonával, Melina Cappuccióval történt. És bennem is. Melina a mi házunkban lakott, mi a másodikon, ő a harmadikon. Hat gyereke volt, és habár alig múlt harminc, nagyon öregnek tűnt. A férje egyidős volt vele, ládákat pakolt a nagybani piacon. Alacsony, testes ember volt, de szép, az arca csupa büszkeség. Egy este elment dolgozni, ahogy szokott, és meghalt, talán megölték, talán a fáradtság végzett vele. A temetésén sírt-rítt az egész telep, ott volt mindenki, az én szüleim is, Lila szülei is. Aztán eltelt egy kis idő, és valami történt Melinával. Kívülről ugyanaz a vékony asszony maradt, nagy orral, már ősz hajjal és éles hanggal, amit esténként jól kieresztett az ablakban, amikor a szótagokat elnyújtva, dühödt elkeseredettséggel szólongatta egyesével a gyerekeit: Aaa-daaa, Miii-chè. Kezdetben rengeteget segített neki Donato Sarratore, aki éppen fölötte lakott a negyediken, a legfelső szinten. Donato jó keresztényként – eltántoríthatatlan látogatója volt a Szent Család-templomnak – minden követ megmozgatott, pénzt, használt ruhát meg cipőt gyűjtött az özvegynek, és a legnagyobb fiút, Antoniót elhelyezte az egyik ismerőse, egy bizonyos Gorresio irodájában. Melina nagyon hálás volt neki, és ez a hála vigasztalan keblében lassanként átalakult szerelemmé, szenvedéllyé. Ki tudja, Sarratore észrevette-e. Roppant szívélyes ember volt, de ugyanannyira komoly is: otthon, templom, munka. A vasútnál dolgozott kalauzként, tisztességes fizetésért, melyből eltartotta Lidiát, a feleségét és öt gyerekét, akik közül a legnagyobbat Ninónak hívták. Amikor nem a Nápoly–Paola vonalon vonatozott föl-alá, otthon tett-vett, megjavította, ami elromlott, elment bevásárolni, sétálni vitte babakocsival a legkisebb fiát. Mindez mifelénk teljesen szokatlannak számított. Senkiben fel sem merült, hogy Donato a felesége terheit akarná enyhíteni a buzgólkodásával. Nem, az összes férfi a telepen, apámmal az élükön, elkönyvelte, hogy Donato a nőies dolgokat szereti, főleg hogy verseket is írt, és bárkinek szívesen felolvasta őket. Melina sem vélekedett másképp, és csakis Donato áldott jó lelkének tulajdonította, hogy a felesége a fejére nőhetett, ezért elhatározta, hogy ádáz küzdelembe kezd Lidia Sarratore ellen, megmenti Donatót, összeáll vele, és a gondját viseli. Elkezdődött a két asszony háborúja. Kezdetben szórakoztatónak tűnt, gyakran beszéltünk róluk, otthon és máshol, nevettünk rajtuk. Lidia kiteregette a frissen mosott ágyneműt, Melina meg felállt az ablakpárkányra, és bekoszolta egy nádszállal, melynek a végét megpörkölte a tűzhelyen; amikor Lidia az ablaka alá ért, Melina leköpte vagy felmosóvizet zúdított a nyakába; napközben Lidia és a gyerekek trappoltak Melina feje fölött, dübörögtek, mint a bolondok, Melina meg egész éjszaka verte a plafont a partvisnyéllel. Sarratore próbálta kibékíteni őket, de amilyen galamblelkű volt, nem járhatott sikerrel. Lépten-nyomon bosszantották, válogatott ocsmányságokkal sértegették és fenyegették egymást, ha összetalálkoztak az utcán vagy a lépcsőházban. Kezdtem félni tőlük. Gyermekkorom egyik szörnyű emléke, egyik a sok közül, Melina és Lidia üvöltözésével kezdődik: előbb az ablakban acsarkodtak, aztán a lépcsőházban; azzal folytatódik, hogy anyám velünk, gyerekekkel a sarkában odarohan az ajtóhoz, kinyitja, és kihajol a lépcsőfordulóba; és egy még ma is elviselhetetlen képpel végződik: a két szomszédasszony összegabalyodva gurul lefelé a lépcsőn, és Melina feje a cipőmtől néhány centire csapódik a padló kövéhez, mint egy elejtett sárgadinnye.

Mi, lányok Lidia Sarratore pártján álltunk, nehéz megmondani, miért. Talán mert kedves arca volt és szőke haja. Vagy mert Donato az övé volt, és rájöttünk, hogy Melina el akarja venni tőle. Vagy mert Melina kölykei koszosak voltak és rongyosak, míg Lidia gyerekei tiszták, jól fésültek, és Nino, a nálunk néhány évvel idősebb nagyfia jóképű volt, tetszett nekünk. Csak Lila húzott Melinához, de sosem árulta el, miért. Mindössze annyit mondott egyszer, hogy Lidia Sarratore megérdemelné, hogy kinyuvasszák, és én azt gondoltam, azért vélekedik így, mert gonosz a lelke, meg egy kicsit azért is, mert távoli rokona Melinának.

Egyik nap együtt mentünk haza az iskolából, négyen-öten lányok. Marisa Sarratore is velünk volt, gyakran hozzánk csapódott: nem mintha túlságosan kedveltük volna, de abban reménykedtünk, hogy rajta keresztül közelebb kerülhetünk a bátyjához, Ninóhoz. Marisa vette észre Melinát. Az út túloldalán ment, lassú léptekkel, az egyik kezében egy papírzacskót tartott, a másikkal időnként kivett belőle valamit, és megette. Marisa rámutatott, ott a ribanc, mondta, de megvetés nélkül, csak elismételte, amit otthon az anyjától hallott. Lila, bár sokkal kisebb és véznább volt nála, se szó, se beszéd lekevert neki egy akkorát, hogy Marisa elterült a földön. Így szokta, sosem kiabált, mielőtt odacsapott volna, és utána sem, nem meresztgette a szemét, nem szólt egy szót sem, jéghideg volt és eltökélt.

Marisa sírva fakadt, felsegítettem, aztán megfordultam, hogy megnézzem, mit csinál Lila. Lelépett a járdáról, és elindult át az úton, a teherautók között Melina felé. Volt valami felkavaró a jelenetben, nem is annyira Lila arckifejezésében, mint inkább a viselkedésében, még most sem tudnám pontosan meghatározni, micsoda, így hát megelégszem azzal, hogy leírom, amit éreztem: habár Lila mozgott, ment át az országúton, aprón, feketén, sebesen, a szokásos elszántságával, mégis mozdulatlan volt. Mozdulatlan sóbálvány az anyja rokona iránti szánalmában. Összeforrt, eggyé vált Melinával, aki a tenyerén tartotta a puha, sötét szappant, melyet az imént vásárolt don Carlo pinceboltjában, a másik kezével le-letört belőle egy darabot, és befalta.

6.

Aznap, amikor Oliviero tanárnő leesett a katedráról, arccal a pad szélének, én, ahogy már mondtam, azt hittem, meghalt, végzetes munkabalesetet szenvedett, mint a nagyapám vagy Melina férje, és azt gondoltam, Lila is belehal majd a szörnyű büntetésbe, amit kapni fog. Azonban egy ideig – nem tudnám megmondani, hogy rövid vagy hosszú ideig – nem történt semmi. Egyszerűen csak eltűntek mindketten, a tanárnő és a tanítvány, a napjainkból és az emlékezetünkből.

Aztán jött a meglepetés. Oliviero tanárnő visszatért az iskolába, elevenen, és nemhogy rászállt volna Lilára büntetés gyanánt, ahogy mindenki várta, hanem agyba-főbe dicsérte.

Úgy kezdődött, hogy a tanárnő behívta Lila anyját az iskolába. Egyik reggel kopogtatott a pedellus, és bejelentette Cerullo asszonyt. Rögtön utána belépett az osztályba Nunzia Cerullo, de alig lehetett ráismerni. Ő, aki a telep legtöbb asszonyához hasonlóan papucsban és elhordott göncökben élte a mindennapokat, ezúttal sötét ünnepi ruhát viselt (esküvőre, elsőáldozásra, bérmálásra, temetésre valót), duzzadt lábfejét sanyargató magas sarkú cipővel, csillogó fekete táskával.

Átnyújtott a tanárnőnek két papírtasakot, az egyikben cukor volt, a másikban kávé. A tanárnő örömmel fogadta az ajándékot, és számomra igencsak furcsa dolgokat mondott Lila anyjának meg az egész osztálynak, miközben Lilát nézte, aki viszont a padot bámulta. Elsősök voltunk. Az ábécét tanultuk meg a számokat egytől tízig. Én voltam a legügyesebb az osztályban, ismertem az összes betűt, tudtam a számokat, egy, kettő, három és így tovább, rengeteg dicséretet kaptam a gyöngybetűimért, egymás után nyertem a nemzetiszín kokárdákat, melyeket a tanárnő varrt. Mégis, legnagyobb meglepetésemre Oliviero tanárnő, annak ellenére, hogy Lila miatt elesett és kórházba került, azt mondta, hogy Lila a legügyesebb közöttünk. Igaz, hogy ő a legrosszabb, folytatta. Az is igaz, hogy galádul megdobálta a többieket tintába mártogatott itatóspapírral. És az is igaz, hogy ha Lila nem viselkedik így, ő nem esett volna le a katedráról, és nem sérül meg a járomcsontja. Az is igaz, hogy nem győzi fegyelmezni, körmösökkel és kukoricára térdeltetéssel. De van valami, ami örömmel tölti el, mind tanárként, mind emberként,

valami csodálatos, amit csak néhány napja fedezett fel, véletlenül.

Elhallgatott, mintha a szavak nem volnának elegendőek, vagy mintha meg akarná tanítani Lila anyjának és mindnyájunknak, hogy a tények szinte mindig többet számítanak a szavaknál. Fogott egy darabka krétát, felírt valamit a táblára (nem emlékszem, mit, nem tudtam még olvasni, legyen, mondjuk, nap), és odafordult Lilához.

– Cerullo, mi van ideírva?

Kíváncsi csönd telepedett a teremre. Lila elengedett egy fintorszerű félmosolyt, oldalt dőlt, neki a padtársának, aki láthatóan zokon vette, aztán vonakodva kibökte:

– Nap.

Nunzia Cerullo rámeredt a tanárnőre, hökkenten, szinte rémülten. Oliviero tanárnő összeráncolta a homlokát, nem értette, hogyhogy nem látja viszont az anyai tekintetben saját lelkesedését. De aztán rájöhetett, hogy Nunzia nyilván nem tud olvasni, vagy legalábbis nem biztos benne, hogy tényleg az a szó áll a táblán. Így hát, hogy tisztázza a helyzetet, és egyúttal megdicsérje Lilát, így szólt:

– Valóban nap, ügyes vagy.

Aztán ráparancsolt:

– Gyere, Cerullo, gyere ki a táblához.

Lila kelletlenül kiment, a tanárnő odaadta neki a krétát.

– Írjad – mondta –: arra.

Lila erősen koncentrált, és bizonytalanul formálva a betűket, egyiket a másik után, leírta: ara.

A tanárnő odabiggyesztette a másik r-t, Cerullo asszony meg, látva a javítást, rápirított a lányára:

– Elrontottad.

De a tanárnő azonnal megvédte Lilát:

– Nem, dehogy, még gyakorolnia kell, de már tud írni és olvasni. Ki tanította meg?

Cerullo asszony lesütötte a szemét.

– Nem én.

– Van a családban vagy a házban valaki, aki megtaníthatta?

Nunzia határozottan megrázta a fejét.

Erre a tanárnő Lilához fordult, és őszinte csodálattal a hangjában megkérdezte:

– Kitől tanultál meg olvasni és írni, Cerullo?

Lila, parányi, épp csak hatéves lányka, fekete haj, fekete szem, fekete köpeny, a nyakában piros kendő, azt felelte:

– Magamtól.

7.

A legidősebb bátyja, Rino szerint Lila hároméves korában tanult meg olvasni, az ő olvasókönyvéből, a betűket és a képeket nézegetve. Leült mellé a konyhában, amikor a leckét csinálta, és többet tanult belőle, mint a testvére.

Rino belevaló srác volt, majdnem hat évvel idősebb Lilánál, nagymenőnek számított az udvari és utcai játékokban, különösen a korongvetésben. De az írást, olvasást, számolást, verstanulást nem neki találták ki. Még a tízet sem töltötte be, amikor az apja, Fernando elkezdte magával hurcolni a kócerájába, egy sikátorba az országúton túlra, minden áldott nap, hogy kitanulja a cipőtalpalás mesterségét. Ha összefutottunk vele mi, kislányok, éreztük rajta a lábszagot meg az ócska cipők és a ragasztó bűzét, és folyton ugrattuk, cipőpatkolónak hívtuk. Talán ezért kérkedett azzal, hogy tőle ered a húga képessége. De igazából sosem volt olvasókönyve, és soha egyetlen percet sem pazarolt a feladatokra. Tehát lehetetlen, hogy Lila tőle bármit is elleshetett volna. Valószínűbb, hogy tényleg magától jött rá a betűk titkára, azokból az újságokból, melyekbe a kuncsaftok a cipőket csomagolták, és amelyeket az apja hazavitt, hogy felolvassa a családnak az érdekesebb híreket.

Így vagy úgy, egyre megy: Lila tudott olvasni és írni, és abból a szürke reggelből, amelyen a tanárnő ezt felfedte előttünk, leginkább a hírtől rám törő elgyengültség maradt meg bennem. Az iskola az első perctől kezdve kellemesebb helynek látszott a lakásunknál. Sehol máshol nem éreztem magam nagyobb biztonságban, szerettem ott lenni. Figyeltem az órákon, tanultam, gondosan megcsináltam minden feladatot. És imádtam a tanárnő elismerését, a többiek csodálatát. Otthon én voltam apám kedvence, és a testvéreim is szerettek. De anyámmal sehogy sem jöttem ki. Már akkor, alig hatévesen úgy éreztem, mindent megtesz, hogy kimutassa, púp vagyok a hátán. Nem kedvelt, és én sem őt. Taszított a lénye, és valószínűleg érezte ezt. Testes nő volt szőkés hajjal, kék szemmel. Csakhogy sosem lehetett tudni, merrefelé néz a jobb szeme. És a jobb lába sem működött rendesen, elfuserált lábnak hívta. Sántított, és tartottam a lépteitől, különösen éjszaka, amikor nem tudott aludni, és föl-alá járkált a folyosón meg a konyhában. Néha hallottam, ahogy a sarka dühödt koppanásaival agyontapossa a bejárati ajtó alatt bemasírozó csótányokat, és elképzeltem, hogy ugyanúgy vérben forog a szeme, mint amikor mérges rám.

Biztosan nem volt boldog, lestrapálta a házimunka, és mindig híján volt a pénznek. Gyakran pörölt apámmal, aki portásként dolgozott a városházán, ordított vele, hogy találjon ki valamit, mert ez így nem mehet tovább. Veszekedtek. Apám sosem emelte föl a hangját, akkor sem, ha kijött a sodrából, és én mindig az ő pártján álltam, habár időnként odacsapott anyámnak, és velem szemben is tudott ijesztően viselkedni. Az első iskolás napomon azt mondta:

– Lenuccia, hallgass a tanárnőre, és mi taníttatunk. De ha nem leszel ügyes, ha nem te leszel a legjobb, mész dolgozni, apádnak elkél a segítség.

Nagyon megrémültem: apám szavai voltak, de nyilván anyám súgta mindet, kényszerítette apámat, hogy kimondja őket. Megígértem mindkettejüknek, hogy ügyes leszek. És sikerült, rögtön az elejétől fogva, olyannyira, hogy számtalanszor hallhattam a tanárnőtől:

– Greco, gyere, ülj ide mellém.

Ez hatalmas kiváltságnak számított. Oliviero tanárnő széke mellett mindig volt egy üres szék, a legügyesebbeket hívta ki maga mellé, jutalomból. Az első időkben állandóan ott ültem. A tanárnő szüntelenül biztatott, megdicsérte a szőke fürtjeimet, így erősítette bennem a lelkesedést; ellenben otthon anyámtól folyton csak szemrehányásokat meg szidást kaptam, annyira, hogy néha a legszívesebben bebújtam volna valami sötét zugba, reménykedve, hogy soha többé nem talál meg. Aztán Cerullo asszony megjelent az osztályban, és Oliviero tanárnő elárulta, hogy Lila mindnyájunknál sokkal előrébb tart. És a tetejébe attól kezdve gyakrabban hívta ki Lilát maga mellé, mint engem, amit egyfajta visszaminősítésként éltem meg, bár ma már nehezen tudom felidézni, pontosan mit is éreztem. Először talán semmit, talán csak egy kis féltékenységet, mint mindegyikünk. De az biztos, hogy ebben az időszakban kezdődtek az aggodalmaim. Jóllehet kifogástalanul működött a lábam, nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy én is lesántulok. Sokszor felébredtem éjszakánként, és gyorsan kikeltem az ágyból, hogy megnézzem, tudok-e még rendesen járni. Talán azért is vonzódtam Lilához, mert neki vékony, fürge lába volt, mely egy másodpercre sem nyughatott, akkor se, amikor Lila az okosak székén ült, úgyhogy a tanárnő rendszerint gyorsan berágott rá, és visszaküldte a helyére. Valahogyan a meggyőződésemmé vált akkoriban, hogy ha beállok Lila mögé, és mindenhová követem, az ő tempójában, nem fenyeget majd többé anyám sántasága, mely kiűzhetetlenül befészkelte magát a fejembe. Elhatároztam hát, hogy Lilához igazodom, és sosem tévesztem szem elől, akkor sem, ha begurul, és elzavar.

8.

Valószínű, hogy így fojtottam el az irigységet és a gyűlöletet. Vagy talán így lepleztem az alárendeltség-érzést és a leküzdhetetlen vonzódásomat Lilához. Egy szó, mint száz, rávettem magam, hogy elfogadjam, Lila mindenben jobb nálam, és elviseljem a gáncsoskodásait.

Egyébként a tanárnő roppant figyelmesen kezelte a helyzetet. Igaz, hogy sokszor maga mellé ültette Lilát, de úgy tűnt, nem annyira jutalomképpen, inkább csak azért, hogy nyugta legyen tőle. Továbbra is gyakran dicsérte Marisa Sarratorét, Carmela Pelusót, de főleg engem. És én tündököltem, a bátorítások hatására egyre szorgalmasabbá, fogékonyabbá, eszesebbé váltam. Amikor Lila ráunt a rosszalkodásra, és mindenféle erőfeszítés nélkül lepipált, Oliviero tanárnő először néhány szóban megdicsért engem, csak aztán kezdett el Lila remekléséről áradozni. Sokkal inkább fájt a vereség, ha Sarratore vagy Peluso előzött meg. Viszont ha Lila mögött lettem második, azt szelíd beletörődéssel fogadtam. Azt hiszem, csak egyvalamitől féltem azokban az években: attól, hogy a tanárnő rangsorában elszakadok Lilától, hogy nem hallom többé, amint büszkén kijelenti: Cerullo és Greco a legjobbak. Menten belehaltam volna, ha egy napon azt mondja, hogy Cerullo és Sarratore vagy Cerullo és Peluso a legjobbak. Ezért aztán nem arra fordítottam minden létező energiámat, hogy osztályelső legyek – úgyis lehetetlennek látszott –, hanem arra, hogy vissza ne csússzak a harmadik, a negyedik, az utolsó helyre. Belemerültem a tanulásba és más, tőlem távol álló dolgokba, csakis azért, hogy tartsam a lépést ezzel a rettenetes és káprázatos kislánnyal.

Számomra káprázatos. Mindenki másnak meg csak rettenetes. Az általános iskola öt osztálya alatt – az igazgató úr és egy kicsit Oliviero tanárnő miatt – őt utálta mindenki az iskolában és a környékünkön.

Évente legalább kétszer az igazgató úr versenyt hirdetett az osztályok között, kötelező jelleggel, hogy kiderüljön, kik a legokosabb diákok és következésképpen a legjobb tanárok. Oliviero tanárnő szerette ezt a versenyt. Örökké harcban állt a kollégákkal, olyannyira, hogy néha már attól féltünk, egymásnak esnek, és Lilát meg engem használt fel, hogy bebizonyítsa, nyilvánvalóan ő a legkiválóbb tanár az iskolában és az egész városrészben. Ezért aztán gyakran előfordult, hogy a hivatalos alkalmakon kívül is átvitt minket más osztályokba versenyezni, fiúkkal és lányokkal egyaránt. Általában én voltam az előőrs, aki felmérte az ellenség erejét. Majdnem mindig nyertem, de csak módjával, hogy ne legyen megalázó se tanárnak, se diáknak. Szép kislány voltam, bájos teremtés, szőke fürtökkel, szerettem szerepelni, de nem voltam gőgös, rokonszenvet ébresztettem az emberekben. Így hát ha én tudtam a legjobban a verset, a szorzótáblát, az osztásokat, az Alpok részeit, senki sem utált érte, a tanárok megsimogattak, a diákok pedig érezték, mennyi fáradságomba került bebiflázni ennyi mindent.

Lilával más volt a helyzet. Nem létezett olyan verseny, ahol bárki megszorongathatta volna. Sőt a tanárnő azt mondta, ha egy kicsit belehúzna, könnyedén letehetné a másodikos osztályozó vizsgát, és nem egészen hétévesen harmadikba járhatna. Később aztán csak nőtt a különbség. Lila ragyogóan számolt fejben, a legnehezebb feladatokkal is megbirkózott, a tollbamondásokban egyetlen hibát sem vétett, s habár szinte mindig nyelvjárásban beszélt, szükség esetén irodalmi olaszra váltott, és olyan szavakat használt, hogy csak ámultunk: allűr, burjánzik, szíves örömest. Úgyhogy ha a tanárnő Lilát küldte a harcmezőre, igéket ragozni különféle módokban és időkben vagy matekpéldákat megoldani, rögtön elszállt minden remény, hogy szépen végződik a csúnya játék, megfagyott a levegő. Lila túl sok volt mindenkinek.

Egyszerűen szemernyi esélyt sem hagyott, hogy bárki is jó szemmel nézzen rá. Elismerni a nagyszerűségét számunkra egyet jelentett volna a beismeréssel, hogy fölösleges versenyezni, sosem érhetünk a nyomába, a tanárok meg kénytelenek lettek volna bevallani önmaguknak, hogy középszerű gyerekek voltak. Szélsebesen forgott Lila agya, halálos fegyver volt. És a kinézete sem lágyította meg a szíveket. Kócos volt, piszkos, a térde és a könyöke mindig csupa var. Hatalmas, élénk szeme minden ragyogó válasz előtt résnyire szűkült, s a tekintete egyáltalán nem tűnt gyermekinek, de talán emberinek sem. Minden egyes mozdulata azt sugallta, hogy nem érdemes bántani, mert bárhogy alakuljanak is a dolgok, megtalálja a módját, hogy kamatostul adja vissza.

Tapintható volt tehát a feléje sugárzó gyűlölet, én is éreztem. Fújtak rá a lányok is, de a fiúk még nyíltabban. Oliviero tanárnő meg valamilyen rejtélyes okból kifolyólag abban lelt élvezetet, ha olyan osztályokba vihetett be minket versenyezni, ahol lányok és tanárnők helyett fiúkat és tanár urakat lehetett megalázni. És az igazgató, ugyancsak rejtélyes okokból, imádta az ilyen versenyeket. Később felmerült bennem, hogy fogadtak a csatározásainkra, esetleg nagyobb összegekben. De lehet, hogy mégsem: egyszerűen csak jó alkalmat kínáltak régi sérelmek megbosszulására vagy az igazgató úrnak arra, hogy megregulázza a kevésbé eredményes vagy kevésbé engedelmes tanárokat.

Így történt, hogy egyik reggel Oliviero tanárnő másodikos létünkre egy negyedikes osztályba vitt be minket, Lilát és engem, Ferraro tanár úr osztályába, ahová Enzo Scanno, a zöldséges gonosz fia és a szerelmem, Nino Sarratore is járt.

Enzót mindenki ismerte. Bukott diák volt, és Ferraro tanár úr, egy magas, cérnavékony ember ősz kefehajjal, aszott, roppant megviselt arccal, nyugtalan tekintettel, nemegyszer végighurcolta az osztálytermeken, szamár feliratú cetlivel a hátán. Nino viszont rendes volt, szelíd és csendes, ezért is tetszett nekem. Persze Enzo a tanulásban nagy nulla volt vagy annyi se, csakis azért figyeltünk rá, mert könnyen eljárt a keze. A tudáspróbán csak Nino lehetett ellenfelünk, na meg – akkor derült ki – Alfonso Carracci, don Achille harmadik, hozzánk hasonlóan másodikos fia, egy mindig ápolt fiúcska, aki kisebbnek látszott hétéves koránál. Nyilvánvaló, hogy a tanár úr azért hívta be a negyedikesek közé, mert jobban bízott benne, mint a majdnem két évvel idősebb Ninóban.

Oliviero és Ferraro össze is kapott Carracci váratlan benevezésén, de végül elkezdődött a verseny, ott volt az egész iskola, összezsúfolódva a teremben. Igeragozások, szorzótábla, a négy alapművelet, először a táblánál, aztán fejben. Három dolog maradt meg bennem erről a különleges alkalomról. Az első, hogy a kis Alfonso Carracci rögtön felülkerekedett rajtam, nyugodt volt és pontos, de nagylelkűen nem mutatta, hogy örömét lelné a sikerben. A második, hogy meglepetésre Nino Sarratore alig-alig válaszolgatott, csak bámult, mintha nem értené, miket kérdez tőle a két tanár. A harmadik, hogy Lila tartotta a lépést don Achille fiával, de kelletlenül, mintha nem érdekelné az esetleges vereség. A fejszámolásnál aztán éleződni kezdett a helyzet. Habár Lila továbbra sem törte magát, néha meg se szólalt, mintha nem hallotta volna a kérdést, Alfonso egyre többet hibázott, főleg a szorzásokat és az osztásokat rontotta el. De Lila nem használta ki Alfonso megingásait, úgyhogy nagyjából döntetlenre álltak. Aztán váratlanul történt valami. A leghátsó padból kétszer egymás után – Lila nem válaszolt, Alfonso meg hibázott – Enzo Scanno, mélységes megvetéssel a hangjában, bemondta a helyes eredményt.

Mindenki megrökönyödött, diákok, tanárok, az igazgató, én és Lila is. Hogyan lehetséges, hogy az ostoba léhűtő, csirkefogó Enzo jobban számol fejben náluk, Alfonso Carraccinál és Nino Sarratorénál? És akkor mintha Lila hirtelen felébredt volna. Alfonso kikerült a versenyből, és, miután a tanár úr egy merész huszárvágással áldását adta az új versenyzőre, elkezdődött közöttük a párbaj.

Enzo és Lila sokáig fej fej mellett haladt. Egyszer csak az igazgató gondolt egyet, és Ferraro megkérdezése nélkül kihívta a katedrára a zöldséges fiát Lila mellé. Enzo otthagyta az utolsó padot, idegesen nevetgélve, a cimborái vihogásától kísérve kiment a táblához, és komoran, feszengve megállt Lilával szemben. Folytatódott a fejszámolópárbaj, egyre nehezebb feladatokkal. Enzo nyelvjárásban sorolta a megoldásokat, mintha csak az utcán volna, nem pedig az iskolában, a tanár úr nem győzte kijavítani, de az eredmények mindig helyesek voltak. Enzo rettentő büszkén sütkérezett a dicsőségben, maga sem hitte volna, hogy ilyen ügyes. Aztán fáradni kezdett, mert Lila végképp feléledt, a szeme a koncentráció jeleként megint résnyire szűkült, sosem hibázott. Végül Enzo vesztett. Vesztett, de nem törődött bele. Káromkodott, szörnyű ocsmányságokat üvöltözött. A tanár úr büntetésből beküldte a sarokba, kukoricára térdepelni, de Enzo nem engedelmeskedett. Erre kapott az ujjbütykére a pálcával, aztán Ferraro a fülénél fogva bevonszolta a sarokba. Így ért véget a nap.

És attól fogva dobált minket kövekkel a fiúbanda.

9.

A párbaj délelőttje fontos mérföldkő hosszú történetünkben. Akkor mutatkoztak meg először Lila egyes jellemző tulajdonságai. Például világosan kiderült, hogy időzítésben verhetetlen. Így bánt el don Achille fiával is. Nem akarta legyőzni, de úgy adagolta a csöndjeit és a válaszait, hogy ne veszíthessen. Még nem voltunk barátnők, nem kérdezhettem meg tőle, miért viselkedett így. Igazából nem is kellett megkérdeznem, magamtól is kitaláltam az okot. Ahogyan nekem, neki is tilos volt keresztbe tennie don Achillének és az egész családjának.

Így álltak a dolgok. Nem tudtuk, miből fakad ez a félelem-gyűlölet-harag-belenyugvás, mellyel a szüleink a Carracci családhoz viszonyultak, és melyet ránk is átragasztottak, de volt, létezett, ugyanolyan valóságosan, mint a telep fehéres házaival, a lépcsőházak szegénységszaga, az utcák pora. Nagy valószínűséggel Nino Sarratore is azért némult meg, hogy Alfonso kihozhassa magából a legtöbbet. Kezdetben még hebegett ezt-azt, csinosan, jól fésülten, karcsún, idegesen, a csoda hosszú szempilláival, aztán csak hallgatott. Akartam hinni, hogy így történt, hogy tovább szerethessem, de a lelkem mélyén azért akadtak kétségeim. Szándékosan csinálta, mint Lila? Nem voltam biztos benne. Én azért szálltam ki a versenyből, mert Alfonso tényleg jobb volt nálam. Lila pillanatok alatt legyőzhette volna, mégis inkább döntetlenre játszott. És Nino? Volt valami, ami akkor zavart, és talán el is szomorított: nem Nino tehetetlensége, nem is a megfutamodása, hanem, ma úgy fogalmaznék, az elbátortalanodása. A dadogása, a sápadtsága, a szeme fehérét hirtelen felfaló ibolyaszín: milyen szép volt így bágyadtan, mégis mennyire sajnáltam ezért a bágyadtságért.

És váratlanul Lilát is gyönyörűnek láttam. Kettőnk közül amúgy én voltam a szebb, Lila olyan volt, mint a száraz kóró, szúrós szagot árasztott, hosszú, a halántékánál elkeskenyülő arcát éjfekete, egyenes haj keretezte. Ám amikor úgy döntött, hogy elsöpri Alfonsót és Enzót, ragyogni kezdett, mint valami szent harcos. Az arcát lángba borította a teste minden porcikáját égető tűz, és én életemben először azt gondoltam: Lila szebb nálam. Tehát mindenben második vagyok. Bárcsak soha senki se venné észre!

De a délelőtt legfőbb felfedezése az volt, hogy a formulában, melyet gyakran használtunk, hogy megússzuk a büntetést, van némi kormányozhatatlan, következésképp veszélyes igazság. A formula így hangzott: nem direkt csináltam. Enzo ugyanis nem szándékosan kapcsolódott be a versenybe, és nem szándékosan győzte le Alfonsót. Lila szándékosan győzte le Enzót, viszont Alfonsót nem szándékosan győzte le és alázta meg, az csak egy szükségszerű lépés volt. A fejlemények meggyőztek róla minket, hogy érdemesebb mindent készakarva, előre megfontolt szándékkal tenni, és számolni a következményekkel.

Mert ami a verseny után történt, mindnyájunkat váratlanul ért. Valóságos lavinát indított el a nem szándékos tettek sokasága. Alfonso sírva ment haza a vereség miatt. Tizennégy éves bátyja, Stefano, tanonc a családi csemegeboltban (Peluso egykori asztalosműhelye helyén), ahová azonban az apja soha be nem tette a lábát, másnap megjelent az iskola előtt, és nagyon csúnya dolgokat mondott Lilának, még meg is fenyegette. Lila sem volt rest, trágár sértéseket vágott Stefano fejéhez, aki erre a falhoz lökte, megpróbálta megfogni a nyelvét, és üvöltött, hogy átszúrja egy tűvel. Lila hazament, és mindent elmesélt a bátyjának, Rinónak, aki egyre vörösebbé vált, és egyre jobban csillogott a szeme. Este, amikor Enzo ment hazafelé a bandája nélkül, Stefano elállta az útját, és felpofozta, megverte, még meg is rugdosta. Reggel Rino megkereste Stefanót, összeverekedtek, és jól ellátták egymás baját. Néhány nappal később don Achille felesége, Maria néni átment Cerullóékhoz, és levágott egy nagyjelenetet, ordítozott és sértegette Nunziát. Eltelt egy kis idő, és egy vasárnap a mise után Fernando Cerullo, a cipész, Lila és Rino apja, egy apró, vékonydongájú ember, bátortalanul odalépett don Achilléhez, és bocsánatot kért tőle, anélkül hogy megmondta volna, miért. Én nem láttam, vagy legalábbis nem emlékszem rá, de azt beszélték, hogy a suszter jó hangosan kért bocsánatot, hadd hallja mindenki, de don Achille meg sem állt, mintha Cerullo nem hozzá beszélne. Kicsivel később Lila és én bokán dobtuk Enzót egy kővel, ő meg fejen találta Lilát. Miközben én visítottam a rémülettől, Lila fölállt, a haja alól csöpögött a vér, Enzo lejött a töltésről, ő is véresen, meglátta Lilát, és teljesen váratlanul, számunkra érthetetlenül sírva fakadt. Kisvártatva megjelent az iskola előtt Rino, Lila imádott bátyja, és jól eltángálta Enzót, aki alig védekezett. Rino nagyobb volt, testesebb és elszántabb. Meglepetésünkre Enzo egy szót sem szólt a verésről a bandájának, sem az anyjának, sem az apjának, sem az

unokatestvéreinek, akik mind vidéken dolgoztak, zöldséget meg gyümölcsöt árultak kocsiról. Így aztán neki köszönhetően abbamaradtak a megtorlások.

10.

Lila egy ideig büszkén viselte a fején a kötést. Aztán levette, és bárkinek, aki megkérte rá, megmutatta a szélein pirosló fekete sebet a homlokán, a haja tövénél. Végül megfeledkezett a történtekről, és ha valaki megbámulta a fehéres heget a bőrén, elhajtotta egy durva mozdulattal, ami annyit jelentett: mit nézel, törődj a magad dolgával. Nekem nem mondott semmit, egyetlen szóval sem köszönte meg, hogy adogattam neki a köveket és letörölgettem róla a vért a köpenyem szegélyével. De onnantól fogva elkezdett különféle bátorságpróbáknak alávetni, melyeknek már semmi közük nem volt az iskolához.

Egyre gyakrabban találkoztunk az udvaron. Kerülgettük egymást, úgy tettünk, mintha egyedül volnánk, lopva méregettük egymás babáit. Aztán egyszer-másszor összeeresztettük őket, hogy megnézzük, kijönnek-e egymással. Így érkezett el az a nap, amikor a pinceablak szakadt dróthálója előtt babát cseréltünk, és Lila fogta egy darabig a babámat, én meg az övét, majd se szó, se beszéd, átdugta Tinát a drótháló lyukán, és leejtette a mélybe.

Elviselhetetlen fájdalmat éreztem. Az a celluloidbaba volt a legféltettebb kincsem. Tudtam, hogy Lila égedelem rossz gyerek, de álmomban sem gondoltam volna, hogy ilyen gonoszságra vetemedik. Hús-vér lénynek tekintettem a babámat, rettenetes volt elképzelni, hogy a pincében élő ezernyi bestia martalékává válik. De ekkor rátaláltam egy képességemre, melyet aztán később tökélyre fejlesztettem. Visszatartottam a kétségbeesésemet, csillogó szemem mögé rejtettem, olyannyira, hogy Lila megkérdezte:

– Nem is érdekel?

Nem válaszoltam. A kínok kínját éltem át, de éreztem, hogy Lilával összeveszni még fájdalmasabb lenne. Fojtogatott a két gyötrelem: a babám elvesztése miatti valóságos és a Lila elvesztése miatti lehetséges. Hallgattam, és legyintettem, harag nélkül, mintha természetes volna, pedig nem volt természetes, és tudtam, hogy sokat kockáztatok. Aztán fogtam Lila babáját, Nut, és szó nélkül bedobtam a pincébe.

Lila döbbenten meredt rám.

– Amit te csinálsz, azt csinálom én is – közöltem nagy hangon, halálosan rémülten.

– Most szépen lemész érte.

– Ha te is lemész az enyémért.

Lementünk együtt. A lépcsőházbejárat mellett balra volt a pincébe vezető kis ajtó. Csálén állt, az egyik részét csak az egyik sarokvas tartotta, egy lánc fogta össze úgy-ahogy a két ajtószárnyat. Minden gyerekben motoszkált a borzongató kísértés, hogy egyszer kifeszíti az ajtót, épp csak annyira, hogy átbújhasson a túloldalra. Mi megtettük. Könnyen

ment, vékonyak voltunk és hajlékonyak.

Odaát aztán lementünk a kőlépcső öt fokán, először Lila, utána én, és egy nedves helyiségben találtuk magunkat, melyet alig világított meg az utcaszinten lévő, apró szellőzőnyílásokon keresztül beszűrődő fény. Féltem, próbáltam Lila mögött maradni, aki viszont dühödten csörtetett, hogy mielőbb megtalálja a babáját. Tapogatózva haladtam előre. Mindenféle dolgok recsegtek-ropogtak a szandálom talpa alatt, üvegszilánkok, kavicsok, rovarok. Körülöttem beazonosíthatatlan tárgyak sorakoztak, hegyesek, szögletesek, gömbölyűek. A sötétséget átszelő kevéske fényben időnként felismertem eztazt: egy szék vázát, egy lámpaállványt, gyümölcsösládákat, szekrényaljakat és oldallapokat, vaspántokat. Halálra rémisztett egy fonnyadt arcnak tűnő valami nagy üvegszemekkel és tokszerűen előrenyúló állal. Egy faállványról bámult rám elhagyatottan. Felsikoltottam, és rámutattam. Lila rápillantott, sarkon fordult, lassan odament hozzá, óvatosan kinyújtotta a kezét, és levette az állványról. Aztán felém fordult. Rajta volt az üvegszemű maszk, óriási volt így az arca, nagy, kerek szemekkel pupillák nélkül, a szája helyett a mellkasáig lelógó fekete állal.

Mélyen belém vésődtek ezek a pillanatok. Nem vagyok biztos benne, de azt hiszem, kiszakadhatott belőlem egy vérbeli félelemkiáltás, mert Lila torz hangon magyarázni kezdte, hogy ez csak egy maszk, egy gázálarc, az apjától tudja a nevét, neki is van egy ugyanilyen a kamrában. De én tovább remegtem és nyivákoltam, ami jobb belátásra bírta Lilát, levette a maszkot, és bedobta a sarokba, ahol nagy puffanással földet ért. A fölvert por sűrűn kavargott a kis ablakok fénynyelvei közt.

Megnyugodtam. Lila körülnézett, megtalálta a nyílást, ahonnan ledobtuk Tinát és Nut. Odamentünk az érdes, rücskös falhoz, kerestük a babáinkat a félhomályban. Nem voltak sehol. Lila nyelvjárásban ismételgette, nincsenek itt, nincsenek itt, nincsenek itt, a két kezével kutatott a földön, nekem nem volt hozzá bátorságom.

Hosszú percek teltek el így. Egyszer mintha megláttam volna Tinát, megdobbant a szívem, lehajoltam érte, de csak egy megsárgult újságpapír-galacsin volt. Nincsenek itt, ismételte meg Lila, és elindult kifelé. Elfogott a kétségbeesés, képtelenségnek tűnt, hogy ott maradjak egyedül tovább keresgélni, de az is, hogy a babám nélkül Lila után eredjek.

Lila a lépcső tetejéről visszaszólt:

– Don Achille vitte el őket a fekete zsákjában.

És én ugyanabban a pillanatban meghallottam don Achillét: ott csúszott-mászott a meghatározhatatlan formájú tárgyak között. Sorsára hagytam Tinát, és rohantam, nehogy elveszítsem Lilát, aki közben már ügyesen tekergőzve át is bújt a csálé ajtó túloldalára.

11.

Elhittem, amit Lila mondott. Magam előtt láttam don Achille formátlan testét, amint lohol a csatornákban a föld alatt, lógó karral, és hosszú ujjai az egyik oldalán Tina, a másikon pedig Nu fejét markolják. Rettenetesen szenvedtem. Megbetegedtem, növekedési fájdalmaim voltak, lázas lettem, meggyógyultam, újra beteg lettem. Valamiféle tapintászavar alakult ki nálam, néha úgy éreztem, hogy miközben körülöttem egyre gyorsul a világ, gyorsít mindenki, az én ujjaim alatt megpuhulnak a szilárd felületek vagy megdagadnak, üres közöket hagyva a belső mag és a külső héj között. Tapintásra a saját testemet is duzzadtnak éreztem, elkeserítő volt. Biztos voltam benne, hogy olyan az arcom, mint egy labda, a kezem mintha fűrészporral lett volna kitömve, a fülcimpám akár az érett berkenye, a lábfejem meg két cipó. Amikor újra utcára mehettem meg iskolába, éreztem, hogy a tér is megváltozott. Mintha két sötét buborék nyomta volna össze: az egyik alulról, a házak gyökerétől, a babámat elnyelő baljós pince felől, a másik meg felülről, a negyedik emelet felől, a babatolvaj don Achille lakásától. A két buborék egy vasrúd két végéhez volt erősítve, mely a képzeletemben áthaladt a lakásokon, az utcákon, az alagúton, a mezőkön, a vágányokon, és összekapcsolta őket. Sínylődtem a mindennapok dolgaival és arcaival együtt, rossz volt a szám íze, folyton émelyegtem, kikészített ez az egész, úgy éreztem, összelapít, gusztustalan péppé őröl a nem szűnő szorítás.

Sokáig tartott, talán évekig, a kora kamaszkorig vagy még tovább. De az biztos, hogy éppen akkor kaptam az első szerelmi vallomást, amikor elkezdődött.

Még nem határoztuk el, Lila és én, hogy felmegyünk don Achilléhez, még elviselhetetlen volt a Tina elvesztése felett érzett gyász. Aznap anyám leküldött kenyérért, vonakodva lementem. Már hazafelé baktattam, markomban a visszajáróval, a még meleg veknit a mellemhez szorítva, amikor észrevettem, hogy Nino Sarratore battyog mögöttem, kézen fogva a kisöccsével. A nyári napokon az anyja, Lidia csak úgy engedte el otthonról, ha magával viszi az ötéves Pinót is, és vigyáz rá, hogy egy pillanatra se maradjon egyedül. Az egyik sarok előtt, a Carracci csemegebolt közelében, Nino megelőzött, de ahelyett, hogy továbbment volna, elállta az utamat, nekilökött a házfalnak, az egyik kezét sorompóként a falhoz nyomta, nehogy meglógjak, a másikkal pedig maga mellé húzta a testvérét, hadjáratának néma tanúját. Zihálva mondott valamit, amit nem értettem. Sápadt volt, először mosolygott, aztán komoly képet vágott, aztán megint mosolygott. Végül kibökte, olaszul, az iskolai nyelven:

– Ha nagyok leszünk, feleségül akarlak venni.

Utána megkérdezte, hogy addig is leszek-e a menyasszonya. Egy kicsivel magasabb volt nálam, és nagyon vékony; hosszú nyaka volt, kissé elálló füle, rakoncátlan hajtincsei és élénk szeme hosszú szempillákkal. Megható erőfeszítéssel próbálta leplezni a félénkségét. Habár én is hozzá akartam menni, valamiért azt feleltem:

– Nem, nem lehet.

Tátva maradt a szája, Pino megrántotta, én meg kereket oldottam.

Onnantól fogva menekültem, amint megláttam. Pedig gyönyörű volt. Korábban számtalanszor odasodródtam a húgához, Marisához, csak hogy közel lehessek hozzá, és együtt mehessünk hazáig. De kétségkívül rosszkor jött a vallomása. Nino nem tudhatta, mennyire elvesztettem a talajt a lábam alól, mennyire megrázott Tina eltűnése, mennyire felemészt az erőfeszítés, hogy tartsam Lilával a lépést, mennyire fojtogat az udvar, a házak, a telep zsúfoltsága. Egy ideig még ha összefutottunk, hosszú, riadt pillantásokkal bombázott a távolból, aztán ő is kerülni kezdett. Nyilván félt, hogy beszélek az ajánlatáról a többi lánynak, és legfőképp a húgának. Tudtuk, hogy Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya mindenkinek elkotyogta, amikor Enzo megkérte, hogy legyen a barátnője. Enzo persze megtudta, berágott, az iskola előtt üvöltözött Gigliolával, hazugnak nevezte, sőt megfenyegette, hogy leszúrja egy nagy késsel. Nekem is megfordult a fejemben, hogy világgá kürtölöm a vallomást, de aztán letettem róla, nem mondtam el senkinek, még Lilának sem, miután barátnők lettünk. Szép lassan magam is megfeledkeztem róla.

Akkor jutott újra eszembe a dolog, amikor nem sokkal később a Sarratore család elköltözött. Egyik reggel bedöcögött az udvarra Nicola lovas kordéja; ugyanaz a vén gebe és ugyanaz a kocsi, melyről a feleségével, Assuntával zöldséget és gyümölcsöt árult, a telep utcáit járva. Nicolának szép széles arca volt és ugyanolyan szőke haja meg kék szeme, mint a fiának, Enzónak. A gyümölcsárusítás mellett költöztetéssel is foglalkozott. Neki is álltak, Nicola, Donato Sarratore, Nino és Lidia lehordani a holmit, matracokat, bútorokat, limlomokat, és fölpakolni mindent a kocsira.

Az asszonyok és lányok, ahogy meghallották a kerekek zaját az udvaron, kíváncsian kihajoltak az ablakon. Anyám is kihajolt, én is. Azt beszélték, hogy Donato szolgálati lakást kapott a vasúttól a Nazionale tér környékén. Vagy – mondta az anyám – Lidia rendelte el a költözést, hogy megszabaduljon a férjére hajtó Melina kellemetlenkedéseitől. Lehetséges. Anyám mindenben meglátta a rosszat, és előbb-utóbb nagy bosszúságomra mindig kiderült, hogy beletrafált, kancsal szemével kérlelhetetlenül kifürkészte a telep titkait. De mit lép majd erre Melina? Vajon igaz, amit suttognak, hogy teherbe esett Sarratorétól, aztán megölte a babát? Lehet, hogy elkezd majd szörnyűségeket kiabálni, köztük ezt is? Ott lógtunk az ablakokban mindannyian, kicsik és nagyok, talán hogy elköszönjünk a távozó családtól, talán hogy le ne maradjunk a rusnya, szikkadt özvegy dühkitöréséről. Láttam, hogy Lila és az anyja is nyújtogatja a nyakát.

Kerestem Nino tekintetét, de neki volt elég dolga. Egyszerre minden különösebb ok nélkül, ahogy szokott, elfogott a kimerültség, és mindent elgyengített körülöttem. Arra gondoltam, hogy Nino talán azért vallott szerelmet nekem, mert tudta, hogy elköltöznek, és előtte szerette volna elmondani, mit érez irántam. Néztem, ahogy cipeli a dugig tömött dobozokat, és bűntudatot meg fájdalmat éreztem, amiért visszautasítottam. És most elrepül, mint egy kismadár.

Végül elfogytak a bútorok és berendezési tárgyak, befejeződött a jövés-menés. Nicola és Donato nekiállt lekötözni a holmit a kocsin. Aztán megjelent Lidia Sarratore, elegánsan, mintha bálba készülne, még egy könnyű, kék szalmakalapot is feltett. Babakocsiban tolta a legkisebb fiát, mellette lépdelt a két lány, a velem egykorú, nyolc-kilenc éves Marisa és a hatéves Clelia. Hirtelen csörömpölés hallatszott a másodikról. Nagyjából ugyanebben a pillanatban felharsant Melina üvöltése. Rettenetes volt, láttam, hogy Lila befogja a fülét. Melina második lánya, Ada is kiabált, kétségbeesetten: mama, ne, mama! Pillanatnyi habozás után én is betapasztottam a fülem. De időközben mindenféle tárgyak kezdtek el röpködni kifelé az ablakon, és olyannyira eluralkodott rajtam a kíváncsiság, hogy meggondoltam magam, mintha a helyzet megértéséhez muszáj lett volna mindent tisztán hallanom. Melina nem szavakat üvöltött, csak azt, hogy áááá, áááá, mint aki megsebesült. Ő maga nem látszott, még a karja sem, és a keze sem, mellyel rendületlenül hajigálta a dolgokat. Rézfazekak, poharak, palackok, tányérok röpdöstek az ablakból, mintha szárnyuk nőtt volna; lenn az utcán Lidia Sarratore leszegett fejjel iszkolt, a babakocsi fölé hajolva, mögötte szaporázták a lányai, Donato fölmászott a telipakolt kordéra, Nicola a zablát markolva tartotta a lovat, s közben a tárgyak egyre csak záporoztak az aszfaltra, visszapattantak, darabokra törtek, repkedtek a szilánkok az állat ideges patái közé.

Megkerestem Lilát a tekintetemmel. Más volt, mint szokott, zavarodottság ült az arcán. Észrevehette, hogy figyelem, mert rögtön eltűnt az ablakból. A kordé elindult. Lidia és a négy kisebbik gyerek a falat súrolva igyekezett a nagykapu felé, anélkül hogy bárkitől is elköszöntek volna, viszont úgy tűnt, Ninónak nemigen akaródzik elmenni, megbűvölten bámulta a pusztítás temérdek darabkáját az aszfalton.

Utoljára egy fekete foltszerűséget láttam kirepülni. Egy vasaló volt, csupa vasból, még a fogantyúja is. Anyámnak is volt egy ugyanilyen, hajóorr alakú vasalója, és amikor még megvolt Tina, gyakran játszottam vele, kineveztem bárkának a viharban. Melina vasalója rövid zuhanórepülés után nagy robajjal becsapódott, lyukat ütve a földben, néhány centire Ninótól. Kevés híja volt – nagyon kevés –, hogy agyon nem ütötte.

12.

Lilának egyetlen fiú sem vallott szerelmet, de sose mondta, hogy szenvedne miatta. Gigliola Spagnuolo egymás után kapta az ajánlatokat, és nekem is jutott jó néhány. Lila viszont senkinek sem tetszett, főleg azért, mert girhes volt meg koszos, és a bőrén mindig sebek éktelenkedtek; éles nyelve se volt túlságosan megnyerő. Megalázó gúnyneveket talált ki, és bár a tanárnővel olaszul társalgott, olyan kifejezéseket használva, melyeket egyikünk sem ismert, velünk csakis nyelvjárásban beszélt, alpári stílusban, durva szavakkal, melyek csírájában elfojtottak minden gyengéd érzést. Csak Enzo tett valamit, ami ugyan messze volt a szerelmi vallomástól, de mégis tiszteletről és csodálatról árulkodott. Jóval azok után, hogy betörte Lila fejét a kővel, de még azelőtt, hogy Gigliola Spagnuolo kikosarazta volna, ha jól emlékszem, egyszer utánunk szaladt az úton, és a legnagyobb meglepetésemre odanyújtott Lilának egy fürt berkenyét.

– Mit csináljak vele?

– Edd meg.

– Éretlen.

– Majd megérik.

– Nem kell.

– Akkor dobd el.

Ennyi történt. Enzo sarkon fordult, és rohant dolgozni. Belőlünk meg kitört a nevetés. Keveset beszélgettünk, de nevetni mindenen tudtunk. Csak annyit mondtam Lilának, vidám hangon:

– Én szeretem a berkenyét.

Nem igaz, nem szerettem. De tetszett az éretlen gyümölcs sárgás-piros színe, meg az is, ahogy ragyognak a napfényben a kemény bogyócskák. Viszont amikor megérett a balkonokon, barnává, löttyedtté vált, mint sok apró, fonnyadt körte, és könnyen leváló héja alól kibukkanó, amúgy nem rossz ízű, kásás, mállékony húsa az országút mentén heverő egértetemekre emlékeztetett, úgyhogy ilyenkor hozzá sem értem. Csak azért mondtam, hogy szeretem, mert próbára akartam tenni Lilát: reméltem, hogy azt feleli, tessék, legyen a tiéd. Éreztem, ha odaadná nekem Enzo ajándékát, jobban örülnék neki, mint ha a saját dolgai közül adna valamit. De nem tette meg, hazavitte a berkenyét, és még mindig bennem él az érzés, hogy elárult. Ő maga verte be a szöget az ablakfélfába. Láttam, amikor ráakasztotta a fürtöt.

13.

Enzo soha többé nem ajándékozott semmit Lilának. Miután összeveszett Gigliolával, amiért világgá kürtölte, hogy szerelmet vallott neki, alig mutatkozott. Habár a fejszámolásban nagyszerűen helytállt, túlságosan lusta volt, úgyhogy a tanár úr föl sem ajánlotta neki a felvételit a középiskolába, de Enzo nem bánta, sőt még örült is. Beiratkozott egy szakmunkásképzőbe, de közben már dolgozott a szüleivel. Kora hajnalban kelt, elment az apjával a nagybani piacra, vagy járta a telep utcáit a kordéval, és árulta a termelői portékát, így aztán hamar kimaradt az iskolából.

Velünk viszont az ötödik év végén közölte a tanárnő, hogy vétek lenne, ha nem tanulnánk tovább. Behívta a szüleimet meg Gigliola és Lila szüleit, hogy elmondja nekik, a záróvizsga után mindenképpen felvételiznünk kell a középiskolába. Én minden fortélyt latba vetettem, hogy apám ne a sánta, kancsal, méregzsák anyámat küldje el Oliviero tanárnőhöz, hanem menjen be hozzá maga, hisz ő, portás lévén, ismeri az illemet. Hiába minden, anyám ment be, beszélt a tanárnővel, és roppant morcosan tért haza.

– A tanárnő pénzt akar. Azt mondja, különórák kellenek, mert nehéz a vizsga.

– De mire jó ez a vizsga? – kérdezte apám.

– Hogy latint tanulhasson.

– Minek?

– Mert azt mondták, hogy ügyes.

– Ha ügyes, miért akar a tanárnő pénzért különórákat adni neki?

– Hogy ő jobban éljen, mi meg rosszabbul.

Sokat vitatkoztak. Az elején anyám ellenkezett, apám tétovázott; aztán apám kezdett hajlani a dologra, anyám is kevésbé ágált; végül úgy határoztak, hogy megpróbálhatom a felvételit, de ha mégsem lennék annyira ügyes, azonnal kivesznek az iskolából.

Lilának viszont nem engedték meg a szülei. Nunzia Cerullo tett néhány bátortalan kísérletet, hogy meggyőzze a férjét, de az hallani sem akart róla, sőt amikor Rino kijelentette, hogy hibát követ el, megpofozta. Be sem akartak menni a tanárnőhöz, de Oliviero behívatta őket az igazgatóval, így aztán Nunzia kénytelen-kelletlen bement. A riadt asszony félszeg, de egyértelmű elutasítása hallatán Oliviero tanárnő bosszús nyugalommal ecsetelni kezdte Lila remekbe szabott fogalmazásait, a legnehezebb számtanpéldákra talált ragyogó megoldásait és a gyönyörű, színes rajzait is, mert Lila, ha volt kedve, olyan élethűen rajzolta meg az innen-onnan elcsent temperával a hercegnőket csodás frizurákkal, ékszerekkel, ruhákkal, cipőkkel, hogy ahhoz foghatót egyetlen könyvben sem láttunk, de még a parókia mozijában sem. Ám amikor Lila anyja ismét nemet mondott, a tanárnő kijött a sodrából, és berángatta az igazgatóhoz, mint valami neveletlen diákot. De Nunzia nem adta be a derekát, nem másíthatta meg a döntését a férje engedélye nélkül. Kitartott, amíg bele nem fáradtak mindhárman.

Másnap iskolába menet Lila a szokásos stílusában közölte velem: ő akkor is elmegy arra a vizsgára. Elhittem, mindannyian tudtuk, hogy fölösleges bármit is megtiltani neki. Erősebb volt nálunk, lányoknál, meg Enzónál is, Alfonsónál is, Stefanónál is, a bátyjánál, Rinónál is, a szüleinknél is, erősebb volt a felnőtteknél, beleértve a tanárnőt is és a rendőröket, akik dutyiba zárhatják az embert. Törékenynek tűnt, de lepergett róla minden tiltás. Tudta, hogyan hágja át a határokat anélkül, hogy igazán megütné a bokáját. Végül mindenki kénytelen volt engedni neki, és a tetejébe még meg is dicsérni.

14.

Don Achilléhez is tilos volt fölmenni, de Lila csak azért is fölment, és én követtem. Sőt akkor vált meggyőződésemmé, hogy semmi sem állíthatja meg, és hogy az összes engedetlenségéből lélegzetelállítóan csodálatos dolgok sülnek ki.

Vissza akartuk szerezni don Achillétől a babáinkat. Ezért lépdeltünk fölfelé a lépcsőn, ahol engem minden egyes fokon elfogott a kísértés, hogy megforduljak, és visszamenjek az udvarra. Még ma is érzem Lila kezét, amint megragadja az enyémet, és jólesik azt gondolni, hogy nemcsak azért tette, mert rájött, hogy nem tart ki a bátorságom a legfelső emeletig, hanem maga is lelkierőt merített belőle a folytatáshoz. Így kapaszkodtunk fel az utolsó lépcsősoron, én a fal felőli, Lila a korlát felőli oldalon, egymás izzadt kezét szorongatva. Őrülten vert a szívem don Achille ajtaja előtt, a fülemben zakatolt, de azzal vigasztaltam magam, hogy Lila szívének robaját is hallom. A lakásból hangok hallatszottak, Alfonsóé vagy Stefanóé vagy Pinucciáé. Hosszú-hosszú ideig álltunk némán az ajtó előtt, végül Lila megnyomta a csengőt. Csönd, aztán csoszogás. Donna Maria nyitott ajtót, kifakult zöld pongyolában. Amikor megszólalt, kivillant egy csillogó aranyfoga. Azt hitte, Alfonsót keressük, egy kicsit meg is lepődött. Lila nyelvjárásban felvilágosította:

– Nem, don Achilléhez jöttünk.

– Mondd el nekem.

– Vele kell beszélnünk.

Az asszony bekiáltott:

– Achì!

Megint csoszogás. Egy tömzsi alak tűnt fel a félhomályban. Hosszú felsőteste volt, rövid lába, a karja a térdéig ért, a szájából cigaretta lógott, látszott a parázs. Rekedt hangon megkérdezte:

– Ki az?

– A cipész lánya a Grecóék nagylányával.

Don Achille kilépett a fényre, és most először jól megnézhettük. Semmi ásvány, semmi üvegcsillogás. Húsból volt az arca, hosszúkás, csak a fülénél volt egy kevés göndör haj, középen világított a feje. Csillogó szemének fehérét vérerek barázdálták; széles szája volt, keskeny ajka, vaskos álla a közepén egy gödörrel. Csúnya volt, de nem annyira, amennyire elképzeltem.

– Na?

– A babák – mondta Lila.

– Miféle babák?

– A mi babáink.

– Nekünk nem kellenek a babáitok.

– Maga vitte el őket a pincéből.

Don Achille megfordult, és bekiabált a lakásba:

– Pinù, te vitted el a suszter lányának a babáját?

– Nem.

– Alfò, te voltál?

Nevetés.

Lila nem tágított, ki tudja, honnan vette a bátorságot:

– Maga vitte el őket, láttuk.

Egy pillanatnyi csend következett.

– Hogy én? – kérdezte don Achille.

– Igen, berakta őket a fekete zsákjába.

Don Achille bosszúsan összeráncolta a homlokát.

El sem akartam hinni, hogy ott állunk don Achille előtt, hogy Lila így beszél vele, és don Achille értetlenül bámulja, és a háttérben látszik Alfonso, Stefano, Pinuccia, meg donna Maria, amint a vacsorához terít. Nem akartam elhinni, hogy don Achille ugyanolyan ember, mint bárki más, kicsit alacsony, kicsit kopasz, kicsit aránytalan, de ember. Vártam, hogy egyik pillanatról a másikra átváltozzon.

Don Achille megismételte, talán hogy felfogja a szavak értelmét:

– Én vittem el a babátokat, és beleraktam őket a fekete zsákomba?

Nem dühösen kérdezte, inkább fájdalmat éreztem a hangjában, mintha megerősítést nyert volna valami felől, amit már úgyis tudott. Mondott még valamit nyelvjárásban, de nem értettem. Donna Maria kikiabált neki:

– Achì, kész a vacsora!

– Megyek.

Hosszú, széles kezével benyúlt a nadrágja hátsó zsebébe. Mi erősen szorítottuk egymás kezét, azt hittük, kést ránt. De a pénztárcáját vette elő, kinyitotta, belenézett, és Lila felé nyújtott valamennyi pénzt, nem emlékszem, mennyit.

– Vegyetek rajta babát – mondta.

Lila elkapta a pénzt, és maga után vonszolt. Rohantunk lefelé a lépcsőn, don Achille meg a korláton áthajolva dörmögött:

– Ne feledjétek, hogy az én ajándékom.

Olaszul válaszoltam, vigyázva, hogy le ne essek a lépcsőn:

– Viszontlátásra és jó étvágyat.

15.

Rögtön húsvét után elkezdtünk járni a tanárnőhöz, Gigliola Spagnuolo és én, hogy felkészítsen minket a vizsgára. A tanárnő közvetlenül a Szent Család-templom mellett lakott, az ablakai a parkra néztek, és a messzeségben, a szántóföldeken túl látszottak a vasúti oszlopok is. Hetente kétszer, azt hiszem, Gigliola megjelent az ablakom alatt, felkiabált, és én rohantam is. Szerettem ezeket a különórákat. A végén mindig kaptunk a tanárnőtől szív alakú mézeskalácsot és üdítőt.

Lila sosem jött velünk, a szülei nem voltak hajlandóak fizetni a különóráért. De Lila egyre csak mondogatta nekem, mert akkor már barátnők voltunk, hogy ő bizony leteszi azt a vizsgát, és bekerül a középiskolába, velem egy osztályba.

– És a könyvek?

– Majd kölcsönadod őket.

Addig is don Achille pénzéből vett egy regényt, Kisasszonyok volt a címe. Azért vette meg, mert már ismerte, és nagyon tetszett neki. Negyedikben a tanárnő a legjobbaknak mindenféle olvasnivalót adott. Lila a Kisasszonyokat kapta, a következő mondattal kísérve: „Ez nagyoknak való, de te már olvashatod." Nekem a Szív jutott, egyetlen szó nélkül. Lila ripsz-ropsz elolvasta a Kisasszonyokat és a Szívet is, és kijelentette, hogy össze sem lehet hasonlítani őket, annyival jobb a Kisasszonyok. Én nem tudtam elolvasni, vissza kellett adnunk őket a tanárnőnek, épphogy sikerült befejeznem a Szívet. Mindig lassan olvastam, ma sincs másképp. Lila szomorúan adta vissza a Kisasszonyokat Olivierónak, bántotta, hogy nem olvashatja el újra, és hogy nem beszélgethet róla velem. Ezért aztán egyik reggel elszánta magát. Felszólt nekem az utcáról, elmentünk a mocsárhoz, ahol korábban egy fémdobozban elástuk don Achille pénzét, kiástuk, elmentünk Iolanda papírboltjába, és megkérdeztük, hogy elég-e a pénz a Kisasszonyok napszítta példányára, mely ki tudja, mióta porosodott a kirakatban. Elég volt. Miután megszereztük a könyvet, az udvaron találkozgattunk, hogy közösen olvassuk, egymás mellett, magunkban vagy hangosan. Néhány hónap alatt rongyosra olvastuk, összekoszolódott, levált a gerince, kijártak a lapjai. De a miénk volt, imádtuk. Én őriztem az iskolai könyvek között, mert Lila nem szívesen tartotta volna náluk. Egy ideje az apja dühbe gurult, ha olvasáson kapta.

Rino viszont megvédte. Ha szóba került a felvételi vizsga, mindig összeveszett az apjával. Rino tizenhat éves volt, csupa ideg kamasz, akkoriban kezdte el a harcát, pénzt akart a munkájáért. Így érvelt: hatkor kel, bemegy a műhelybe, és este nyolcig dolgozik; fizetést kér. Ám ezzel nemcsak az apját, de az anyját is felbőszítette. Van hol aludnia, van mit ennie, minek neki a pénz? Az a dolga, hogy segítse a családot, nem pedig hogy koldusbotra juttassa. De Rino kötötte az ebet a karóhoz, igazságtalannak tartotta, hogy ugyanannyit gürcöl, mint az apja, és nem kap érte egy petákot sem. Fernando Cerullo látszólag higgadtan válaszolt neki: „Én már így is fizetek neked, Rino, busásan megfizetlek azzal, hogy megtanítalak a cipészmesterség összes fortélyára, nemsokára már nem csak a sarkaláshoz, szegélyezéshez és talpaláshoz fogsz érteni; apád átadja neked minden tudományát, mestert farag belőled, hamarosan teljes cipőket fogsz készíteni." De Rino kevesellte ezt a fajta fizetséget, így hát sokat veszekedtek, különösen vacsoránál. A pénzzel kezdték, Lilával folytatták.

– Majd én taníttatom, ha megfizetsz – hajtogatta Rino.

– Tanulni? Talán én tanultam?

– Nem.

– És te tanultál?

– Nem.

– Akkor minek tanulna a húgod, aki ráadásul lány?

A vita legtöbbször egy pofonnal ért véget, Rino kapta, mert néha szándékosan, néha akaratlanul tiszteletlen volt az apjával. Nem sírt, csak ellenséges hangon bocsánatot kért.

Lila a veszekedések alatt hallgatott. Sosem mondta, de úgy vélem, hogy míg én gyűlöltem az anyámat, őszintén és mélységesen, ő mindenek ellenére egyáltalán nem haragudott az apjára. Lila azt állította, hogy csupa kedvesség; ha ki kell számolnia valamit, vele csináltatja a számításokat; hallotta, amint dicsekszik a barátainak, hogy az ő lánya a legokosabb az egész negyedben; és a névnapján ágyba viszi neki a forró csokoládét meg a kekszet. De hiába minden, az apja fejébe nem fért bele, hogy Lila továbbtanuljon. És a családi költségvetésbe sem: sokan voltak, mindannyian a cipészműhelyből éltek, még Fernando két hajadon húga és Nunzia szülei is. Úgyhogy falra hányt borsó volt Fernandónak fölemlegetni a tanulást, és mindent egybevetve Nunzia is hasonlóan vélekedett. Csak Rino gondolta másképp, s elszántan küzdött az apjával. És Lila, számomra érthetetlen okokból, meggyőződéssel hitte, hogy a testvére fog győzni. Kiharcolja a bérét, és a pénzből iskolába járatja őt.

– Ha fizetni kell, majd Rino fizet – mondogatta.

Biztos volt benne, hogy a bátyja megveszi neki a könyveket is, meg a tollakat, tolltartót, zsírkrétát, földgömböt, a köpenyt és a kendőt. Imádta Rinót. Azt mondta, csakis azért akar tanulni és sok pénzt keresni, hogy a negyed leggazdagabb emberévé tegye a bátyját.

Az elemi utolsó évében rögeszménkké vált a gazdagság. Olyan lett, mint a kincskeresés a regényekben. Álmodoztunk, soroltuk, hogy mit teszünk, ha gazdagok leszünk. Úgy sejtettük, ott rejtőzik valahol a telepen, vasládikák mélyén, melyek csakis arra várnak, hogy mi megtaláljuk és kinyissuk őket. Azután, fogalmam sincs, miért, megváltoztak a dolgok, és onnantól a tanulást társítottuk a pénzhez: ha sokat tanulunk, könyvet írhatunk, és a könyvekből meggazdagszunk. A gazdagságot továbbra is temérdek csillogó aranytallérnak képzeltük, számtalan ládába zárva, de a megszerzéséhez elég volt csupán tanulni és írni egy könyvet.

– Írunk egyet együtt – mondta egyszer Lila, és velem madarat lehetett volna fogatni.

Talán onnan származott az ötlet, hogy kiderítette, a Kisasszonyok szerzője annyit keresett a könyvvel, hogy a családjának is jutott belőle egy kis gazdagság. De nem mernék rá megesküdni. Meghánytuk-vetettük a dolgot, és én azt javasoltam, hogy a felvételi után kezdjünk neki. Beleegyezett, de nem bírta kivárni. Amíg én a délutáni különórák miatt ki sem látszottam a tanulásból, ő munkához látott, és írt egy regényt nélkülem.

Rosszulesett, amikor a kezembe nyomta, hogy olvassam el, de nem szóltam semmit, nem mutattam ki a csalódottságomat, sőt lelkendeztem. Tucatnyi félbehajtott kockás lap volt a regény, egy biztosítótűvel összetűzve. A borítót zsírkrétával rajzolta meg. Emlékszem a címére: A kék tündér. Csodálatos volt, teli nehéz szavakkal. Mondtam Lilának, hogy mutassa meg a tanárnőnek. Nem akarta. Kérleltem, felajánlottam, hogy elviszem neki én. Bizonytalanul bólintott.

Az egyik különórán Gigliola kiment a mosdóba, én meg kaptam az alkalmon, és elővettem A kék tündért. Elmondtam, hogy Lila írt egy remek regényt, és szeretné, ha a tanárnő elolvasná. De Oliviero, aki öt éven keresztül Lila minden tettéért lelkesedett, kivéve a rosszaságokat, hűvösen azt felelte:

– Mondd meg Cerullónak, hogy jobban tenné, ha időpocsékolás helyett inkább a záróvizsgára tanulna.

Azért elvette Lila regényét, de rá se pillantott, lerakta az asztalra.

Nem értettem. Mi történhetett? Dühös Lila anyjára, és ezért Lilára is? Haragszik, mert a barátnőm szülei nem fizetnek neki? Érthetetlen. Néhány nappal később óvatosan rákérdeztem, hogy elolvasta-e A kék tündért.

Szokatlanul ködösen válaszolt, mintha mi ketten úgyis megértenénk egymást:

– Tudod, mi az a plebs, Greco?

– Persze: a nép, néptribunusok, Gracchusok.

– A plebs az aljanép, közönséges csürhe.

– Igen.

– És ha valaki aljanép akar maradni, ő is, a gyerekei is, az unokái is, semmit sem érdemel. Ne törődj Cerullóval, csak magaddal.

Soha egyetlen szót sem szólt A kék tündérről. Lila egy ideig kérdezgetett felőle, aztán abbahagyta. Egyszer komoran megjegyezte:

– Ha lesz időm, írok egy másikat, ez nem jó.

– Csodás.

– Pocsék.

De már kevésbé volt lelkes, különösen az iskolában, mert észrevette, hogy Oliviero nem dicséri, sőt időnként láthatóan bosszantja, ha Lila túl ügyes. Azért az év végi versenyen megint Lila nyert, de a korábbi pimaszsága eltűnt. Zárásként az igazgató feladott a még versenyben lévőknek – Lilának, Gigliolának és nekem – egy bitang nehéz példát, melyet ő maga talált ki. Gigliola és én hiába törtük a fejünket. Lila szokás szerint résnyire összehúzta a szemét, hosszasan gondolkodott, nem adta fel. Végül azt mondta, szokatlanul félénken, hogy a példát nem lehet megoldani, mert valamelyik adat hibás, de nem tudja, melyik. Égszakadás-földindulás. A tanárnő csúnyán leszidta Lilát. Lila csak állt a táblánál, törékenyen, sápadtan, kezében a krétával, és záporoztak rá Oliviero szemrehányásai. Éreztem a fájdalmát, elviselhetetlen volt látni az alsó ajka remegését. Kis híján sírva fakadtam.

– Ha nem tudsz megoldani egy feladatot – fejezte be a tanárnő fagyosan –, nem azt kell mondani, hogy rossz a feladat, hanem azt, hogy nem tudom megoldani.

Az igazgató hallgatott. Emlékeim szerint így ért véget a nap.

16.

Nem sokkal a záróvizsga előtt Lila megint rávett valamire – sokszor megtörtént –, amit egyedül nem mertem volna megtenni. Elhatároztuk, hogy nem megyünk iskolába, hanem csatangolunk egyet.

Sosem hagytuk még el a telepet, a négyemeletes, fehér házakat, az udvart, a parókiát, a parkot, és sosem éreztem késztetést, hogy megtegyem. Láttuk a vonatokat a földeken túl, a kocsikat és a teherautókat az országúton, de nem emlékszem, hogy egyetlenegyszer is föltettem volna a kérdést magamnak, apámnak, a tanárnőnek: Hová mennek az autók, a teherautók, a vonatok, melyik városba, milyen világba?

Korábban úgy tűnt, Lilát sem izgatja különösebben a dolog, de ezúttal mindent megszervezett. Azt mondta, szóljak anyámnak, hogy iskola után évzárót tartunk a tanárnőnél, és hiába akadékoskodtam, hogy még soha egyetlen tanár sem hívta meg magához az egész osztályt, Lila visszavágott, hogy éppen ezért kell ezt mondanunk. Biztos, hogy egy ilyen különleges alkalomnak egyikünk szülei sem fognak utánaszaglászni az iskolában. Bíztam benne, mint általában, és pontosan úgy történt, ahogy megjósolta. Nálunk mindenki elhitte, nemcsak apám és a testvéreim, hanem anyám is.

Előző éjjel nem tudtam aludni. Mi van a telepen túl, a jól ismert környéken túl? Mögöttünk egy fákkal sűrűn benőtt domb emelkedett, és volt néhány építmény a csillogó sínek közelében. Előttünk, az országút túloldalán a tavakhoz vezető csupa kátyú földút húzódott. Jobbra, ha kiléptünk a kapun, végeláthatatlan, csupasz mezők terültek el a hatalmas égbolt alatt. Balra egy háromlyukú alagút volt, de ha felmásztunk a dombra a vasúti sínekig, tiszta időben az alacsony házak, a terméskő falak és a sűrű növényzet fölött elláttunk egy kékes hegypárig, melynek a magasabb csúcsát Vezúvnak hívták, és egy vulkán volt.

De egyikünket sem hozta lázba, amit naponta láthattunk, sem az, amit csak néha, a dombtetőről. A tankönyvek hozzászoktattak, hogy gond nélkül beszéljünk sosem látott dolgokról; a láthatatlan vonzott minket. Lila azt mondta, hogy egyenest a Vezúv irányában van a tenger. Rino mesélte, hogy gyönyörűséges, sziporkázóan kék. A bátyja vasárnaponként, leginkább nyáron, de időnként télen is, oda járt a haverjaival fürdeni, és megígérte neki, hogy egyszer magával viszi. Persze nem csak Rino látta már a tengert az ismerőseink közül. Nino Sarratore és a húga, Marisa is mesélt róla egyszer, olyan hangon, mintha a világ legtermészetesebb dolga volna odajárkálni perecet és tengeri herkentyűket enni. Gigliola Spagnuolo is volt már a tengernél. Szerencsések voltak, Gigliola, Nino és Marisa, a szüleik elvitték őket messzire is, nem csak a parkban sétálgattak a parókia mellett. Minket bezzeg sehová sem vittek a mieink, nem volt idejük, nem volt pénzük, nem volt kedvük. Mégis derengett valami ködös kékség az emlékeim között: anyám állította, hogy kiskoromban, amikor homokfürdő-kezelésre járt az elfuserált lábával, egyszerkétszer én is elmentem vele. De anyámnak nemigen hittem, és azt mondtam Lilának, hogy hozzá hasonlóan én sem tudok semmit a tengerről. Erre Lila elhatározta, hogy Rino nyomdokaiba lép, útnak indul, és elgyalogol a partig. És rávett, hogy kísérjem el. Másnap.

Korán fölkeltem, úgy tettem, mintha iskolába készülnék, ettem egy kis meleg tejbe mártogatott kenyeret, bepakoltam a táskámat és fölvettem a köpenyt. A kapu előtt megvártam Lilát, mint mindig, csak ezúttal nem jobbra indultunk el, hanem átkeltünk az országúton, és balra fordultunk, az alagút felé.

Korán volt, de már melegen sütött a nap. Száraz föld és kiégett fű erős szaga terjengett. Fölkapaszkodtunk a domboldalon, a terebélyes bokrok között, gazzal benőtt ösvényeken a vasúti sínek irányába. Elértünk egy villanyoszlopig, levettük a köpenyt, beraktuk az iskolatáskánkba, azt meg elrejtettük a cserjék között. Továbbindultunk, őrült izgatottan, és egy csapáson leereszkedtünk az alagút koromfekete szájáig. Még sosem merészkedtünk be oda a sötétbe. Kézen fogva elindultunk. Hosszú volt az alagút, a kijárat fényköre nagyon távolinak tűnt. A szemünk lassan hozzászokott a félhomályhoz, a lépteink dübörögtek, ezüstös csermelyek csörgedeztek a falak mentén, itt-ott jókora pocsolyák látszottak. Szörnyen feszültek voltunk. Aztán Lila kurjantott egyet, és nevetett, hogy mekkorát szól. Erre én is kurjantottam, és én is nevettem. Rákaptunk, kurjongattunk egyedül és együtt, szünet nélkül, nevettünk és kiáltoztunk, kiáltoztunk és nevettünk, élveztük, hogy az alagút felerősíti a hangunkat. Lassan feloldódtunk, elkezdődött a kaland.

Tudtuk, hogy még hosszú órákig senki sem fog keresni minket. A szabadság öröméről még ma is az a pillanat jut eszembe, amikor aznap kiértünk az alagútból, és elénk tárult a messzeségbe vesző nyílegyenes út, amely, Rino elbeszélése szerint, a tengernél végződött. Boldog voltam, várt rám az ismeretlen. Egészen más érzés volt, mint lemenni a pincébe vagy fölmerészkedni don Achilléhez. Gyalogoltunk gazzal benőtt romos falak mentén, düledező házak között, melyekből beszédfoszlányok hallatszottak meg időnként kiabálás. Láttunk egy lovat, óvatosan lépdelt lefelé egy töltésen, és nyerített. Láttunk egy fiatal nőt egy kis erkélyen, keskeny tetűfésűvel fésülködött. Láttunk sok taknyos kölyköt, akik ha észrevettek minket, abbahagyták a játékot, és fenyegetően bámultak. Láttunk egy kövér embert is, kijött az egyik roskatag házból, atlétatrikóban, kigombolta a nadrágját, és megmutatta a fütyülőjét. De kicsit sem ijedtünk meg: Enzo apja, don Nicola néha megengedte, hogy megsimogassuk a lovát, a gyerekek nálunk a telepen is fenyegetően bámultak, és az öreg don Mimì is előkapta az undorító micsodáját, valahányszor összetalálkoztunk vele, hazafelé az iskolából.

Három órája gyalogoltunk, de a környék semmiben sem különbözött attól, amit nap mint nap láthattunk. Egyetlen pillanatra sem éreztem a felelősség súlyát. Egymás mellett mentünk, kéz a kézben, mégis úgy tűnt, szokás szerint, mintha Lila tíz lépéssel előttem járna, és pontosan tudná, mit kell tenni, merre kell menni. Megszoktam, hogy mindig második vagyok, ezért biztos voltam benne, hogy neki, az örök elsőnek minden világos: milyen gyorsan kell haladnunk, mennyi idő alatt tudjuk megjárni, melyik út vezet a tengerhez. Úgy éreztem, a külvilág sohasem zavarhatja össze Lila fejében a tökéletes rendet. Így hát könnyű szívvel rábíztam magam. Emlékszem a furcsa, szórt fényre: mintha nem is az égből jött volna, hanem a föld belsejéből, pedig ronda, sivár volt a táj.

Aztán kezdtünk fáradni, egyre éhesebbek, szomjasabbak lettünk. Erre nem gondoltunk. Lila lassított, én is. Rajtakaptam kétszer-háromszor, hogy úgy pislant rám, mint aki megbánta, hogy kitolt a másikkal. Mi lelte? Észrevettem, hogy hátrafelé nézeget, én is vissza-visszanéztem. Elkezdett izzadni a tenyere. Jó ideje nem látszott már mögöttünk az alagút, a telep határa. Előttünk az ismeretlen vidék semmivel sem ígérkezett barátságosabbnak annál, amit magunk mögött hagytunk. Úgy tűnt, az emberek egyáltalán nem törődnek velünk. Egyre lepusztultabb tájon baktattunk: horpadt kannák, autóroncsok, elszenesedett fadarabok, küllőiket vesztett kocsikerekek, bútormaradványok, rozsdás vasdarabok között. Miért nézeget Lila annyit hátrafelé? Miért némult meg? Mi lehet a baj?

Körbekémleltem. Az imént még oly magas égbolt mintha lejjebb ereszkedett volna. Mögöttünk feketébe borult minden, hatalmas, súlyos felhők ültek a fákon, a villanypóznákon. Előttünk még vakított a fény, de két oldalról egyfajta fojtogató, szürkéslila valami szorongatta. Távoli dörgések hallatszottak. Féltem, de leginkább Lila számomra teljesen új arckifejezése rémített meg. Nyitott szájjal, elkerekedett szemmel, nyugtalanul tekingetett előre, hátra, oldalra, és tiszta erőből szorította a kezem. Csak nem fél? Mi van vele?

Megérkeztek az első esőcseppek, apró barna foltokat hagytak az út porában.

– Visszafordulunk – mondta Lila.

– És a tenger?

– Messze van.

– És a házunk?

– Az is.

– Akkor menjünk a tengerhez.

– Nem.

– Miért?

Sosem láttam még ennyire idegesnek. Hirtelen arra késztette valami – végül nem árulta el, micsoda, pedig a nyelve hegyén lehetett –, hogy hazarángasson engem. Nem értettem: miért nem megyünk tovább? Van még időnk, a tenger nem lehet már túl messze, és édes mindegy, hogy visszafordulunk vagy továbbmegyünk, ha elkap az eső, úgyis elázunk. Tőle tanultam ezt a fajta gondolkodást, és csodálkoztam, hogy nem alkalmazza.

Lilás fény hasította ketté a fekete égboltot, hangosabban dörgött. Lila jó erősen megrántott, és azon kaptam magam, hogy bár nem akaródzik, futok a telep irányába. Feltámadt a szél, egyre sűrűbben esett, néhány perc alatt hatalmas felhőszakadás kerekedett. Egyikünknek sem jutott eszébe menedéket keresni. Rohantunk, az esőtől vakon, csuromvizesen, csupasz lábunk cuppogott a szandálban, csúszkáltunk a sárban. Rohantunk, amíg szusszal bírtuk.

Aztán nem bírtuk tovább, lassítottunk. Villámlott, dörgött, az út két oldalán patakokban folyt az esővíz, teherautók dübörögtek mellettünk, sarat fröcsköltek. Szedtük a lábunkat, zaklatott szívvel, előbb zivatarban, majd csendes esőben, végül a szürke égbolt alatt, ronggyá ázva, a fejünkhöz tapadt hajjal, elkékült szájjal, riadt szemmel. Átmentünk az alagúton, és felmásztunk a domboldalon. Borzongtunk, ahogy az ázott bokrok hozzánk értek. Megkerestük az iskolatáskánkat, fölvettük a vizes ruhára a száraz köpenyt, és elindultunk haza. Lila feszülten lesütötte a szemét, már nem fogta a kezem.

Hamar rájöttünk, hogy semmi sem úgy alakult, ahogy elterveztük. A telep fölött éppen a tanítás végén borult be az ég. Anyám fogta az esernyőt, és elment az iskolához, hogy elkísérjen a tanárnő bulijára. De én nem voltam sehol, és kiderült, hogy buli sincs. Órák óta keresett. Amikor messziről megláttam szánalmasan sántikáló alakját, rögtön otthagytam Lilát, hogy ne rajta töltse ki a dühét, és odafutottam hozzá. Szóhoz sem hagyott jutni. Ütött, ahol ért, még az esernyővel is, és közben ordított, hogy megöl, ha még egyszer ilyesmire vetemedem.

Lila megúszta, náluk senki sem vett észre semmit.

Este anyám beszámolt apámnak, és ráparancsolt, hogy verjen meg. Apám ideges lett, nem fűlött hozzá a foga, hajba kaptak. Apám lekevert egy pofont anyámnak, de rögtön meg is bánta, és mérgében istenesen elagyabugyált engem. Egész éjszaka a történteken gondolkodtam. A tengerhez készültünk, de nem jutottunk el odáig, tehát fölöslegesen húztam ki a gyufát. Valamilyen rejtélyes okból fölcserélődtek a szerepek: én az eső ellenére továbbmentem volna, távol éreztem magam mindentől és mindenkitől, és a távolság – akkor fedeztem fel – kioltotta bennem az összes gátlást és aggodalmat; Lila viszont hirtelen elvetette a tervét, lemondott a tengerről, inkább visszatért a telepre. Sehogy sem állt össze a kép.

Másnap nem vártam meg Lilát a kapunál, egyedül mentem iskolába. A parkban találkoztunk, észrevette a kék foltokat a karomon, és megkérdezte, mi történt. Vonogattam a vállam: ez van.

– Csak megvertek?

– Még mit kellett volna?

– Mehetsz latint tanulni?

Döbbenten meredtem rá.

Lehetséges? Azért cipelt volna magával, hogy büntetésből a szüleim eltiltsanak a középiskolától? Vagy éppen azért hozott sebbel-lobbal haza, hogy elkerüljem ezt a büntetést? Avagy – még ma sem tudom – mindkettőt akarta, különböző pillanatokban?

17.

Együtt tettük le a záróvizsgát. Amikor tudatosult benne, hogy én tényleg elmegyek felvételizni, elfogyott az ereje. Olyasmi történt, ami mindenkit meglepett: én színkitűnő bizonyítványt szereztem, mindenből tízest kaptam, Lila meg csupa kilencest, sőt számtanból nyolcast.

Nem dühöngött, nem is bánkódott, nem szólt egy szót sem. Viszont összemelegedett Carmela Pelusóval, mintha már nem volnék elég neki. Néhány nap alatt trióvá váltunk, melyben azonban én, az osztályelső, szinte mindig a harmadik helyre szorultam. Folyton egymással beszélgettek és viccelődtek, pontosabban Lila beszélt és viccelődött, Carmela meg hallgatta és vihogott. Amikor sétáltunk, a parókia és az országút közötti részen, mindig Lila volt középen. Ha észrevettem, hogy közelebb húzódott Carmelához, szenvedtem, a legszívesebben hazamentem volna.

Lila kábának látszott ebben az időszakban, mint aki napszúrást kapott. Mindig nagyon meleg volt, nem győztük mosni a fejünket az ivókútnál. Még most is magam előtt látom Lilát, ahogy csöpög a víz az arcáról meg a hajából, és másról sem beszél, mint az iskoláról, ahová járni fogunk. A kedvenc témája lett, majd ezt is megírja, gondolhatta, és meggazdagszik belőle. Legtöbbször Carmela Pelusóhoz intézte a szavait, aki mindenből hetest kapott a záróvizsgán, és szintén nem felvételizett.

Lila ragyogóan mesélt, megnevettetett vagy aggodalmat ébresztett, szinte megelevenedett a jövendőbeli iskolánk a tanárokkal együtt. Aztán egyik reggel félbeszakítottam:

– Lila – mondtam –, te nem járhatsz középiskolába, nem felvételiztél. Se te, se Peluso, egyikőtök sem.

Bedühödött.

– Akkor is oda fogok járni – felelte –, nem számít a vizsga.

– Carmela is?

– Ő is.

– Lehetetlen.

– Majd meglátod.

De igencsak megrázhatták a szavaim. Nem beszélt többé a jövőbeli iskolánkról, ismét szótlanságba burkolózott. Aztán egy hirtelen elhatározással nyaggatni kezdte a családját, üvöltözött mindenkivel, hogy latint akar tanulni, mint én és Gigliola Spagnuolo. Legfőképpen Rinót szapulta, amiért nem segít, pedig megígérte. Hiába magyarázták neki, hogy már késő, nincs mit tenni, nem értette meg, csak még inkább belehergelte magát.

Nyár elejétől érlelődött bennem egy érzés, melyet nehéz szavakba foglalni. Idegesnek, agresszívnak láttam Lilát, olyannak, amilyen mindig is volt, és örültem, hogy újra a régi. De éreztem a megszokott énje mögött megbúvó gyötrődést. Szenvedett, és zavart engem a fájdalma. Éppen azt szerettem benne, hogy mások vagyunk, hogy messze elkerülik az én szorongásaim. És a kellemetlen felismerés, hogy ő is törékeny, észrevétlenül átváltozott bennem egyfajta szükséggé, hogy kimutassam a fölényemet vele szemben. Ha csak lehetett, főképp ha Carmela Peluso nem volt velünk, nem mulasztottam el óvatosan emlékeztetni, hogy nekem lett jobb a bizonyítványom. Amint alkalmam nyílt rá, óvatosan megjegyeztem, hogy én továbbtanulok, ő meg nem. Sikerként éltem meg, hogy végre egyszer megelőztem, hogy nem második vagyok. Észrevehette, mert még nyersebbé vált, de nem velem, hanem otthon.

Sokszor hallottam rikácsolni, miközben az ablakuk alatt vártam, hogy lejöjjön az udvarra. Nyelvjárásban, a legalpáribb utcai szavakkal szidalmazta az övéit, nem volt benne semmi tisztelet, nem értettem, hogyan beszélhet így a szüleivel és a bátyjával. Igaz, ami igaz, az apja is bekattant néha, ha rájött az ötperc. De az apák már csak ilyenek. Amúgy, ha a lánya nem hozta ki a sodrából, kedves, rokonszenves figura volt a suszter, roppant dolgos ember. Egy Randolph Scott nevű színészre hasonlított, csak durvább vonásokkal. Semmi kecsesség, semmi világos szín. Csúf fekete szakálla egész a szeméig felért, lapáttenyere barázdáiban és a körme alatt megült a kosz. Szerette a tréfát. Valahányszor náluk jártam, a középső és a mutatóujja közé csippentette az orrom, aztán úgy tett, mintha leszakította volna, és az orrom vergődve próbálna kiszabadulni az ujjai fogságából, hogy visszatérjen az arcomra. Tetszett ez a móka. De ha Rino, Lila vagy a többi gyereke feldühítette, még az utcáról is félelmetes volt hallgatni az üvöltését.

Nem tudom, mi történhetett náluk egyik délután. Nyáron vacsoráig kint lógtunk az udvaron, de aznap Lila nem mutatkozott. Odamentem az ablakuk alá – a földszinten laktak –, és bekiabáltam: „Lì, Lì, Lì!" A hangom összekeveredett Fernando dörgő ordításával, a felesége hangos méltatlankodásával és a barátnőm eltökélt hangjával. Rémisztő volt. Útszéli szavak röpködtek nápolyi tájszólásban, összetört tárgyak csörömpölése hallatszott. Látszólag semmiben sem különbözött a jelenet attól, ami nálunk zajlott, ha anyám berágott apámra, mert kevés volt a pénz, apám meg anyámra, mert máris elköltötte, amit a fizetéséből hazaadott. Mégis, volt egy alapvető különbség: apám nem üvöltött, még akkor se, ha majd szétvetette a düh: kidagadtak az erek a nyakán, vérben forgott a szeme, de visszafogta a hangját, inkább odacsapott. Fernando viszont ordított, tört-zúzott, hergelte magát, nem bírta abbahagyni. Ha a felesége megpróbálta lecsillapítani, az csak olaj volt a tűzre, az lett a vége, hogy a suszter elverte az asszonyt, pedig amúgy nem is rá haragudott. Azért is szólongattam tehát Lilát olyan kitartóan, hogy kiragadjam az ordítozás, a trágárságok és a pusztítás lármás viharából. Kiabáltam: „Lì, Lì, Lì!" – de Lila, hallottam, nem hagyta abba az apja sértegetését.

Tízévesek voltunk, majdnem tizenegy. Én kezdtem egyre teltebbé válni, Lila kicsi maradt, vékony, könnyű és törékeny. Hirtelen abbamaradt az üvöltözés, és néhány pillanattal később a barátnőm kirepült az ablakon, el a fejem fölött, és az aszfalton landolt mögöttem.

Az apja kihajította. Tátott szájjal álltam. Fernando kihajolt, és folytatta a szörnyű ordítást, fenyegetőzött, mindennek elmondta a lányát.

Döbbenten bámultam Lilát, amint megpróbál feltápászkodni, és azt mondja, az arcán egy majdhogynem vidám grimasszal:

– Semmi bajom.

De vérzett, és eltört az egyik karja.

18.

Az apák bármit megtehettek engedetlen gyerekükkel. Az eset után Fernando mogorvábbá vált, és még inkább a munkába temetkezett. Sokszor előfordult azon a nyáron, hogy Carmela, Lila és én elsétáltunk a műhelyük előtt, és Rino mindig kiintett nekünk, de a suszter rá se nézett begipszelt karú lányára. Fernando atyai durvasága semmiség volt a telepen uralkodó erőszakhoz képest. A Solara-bárban, meleg napokon a kártyacsaták vesztesége és a túl sok ital gyakran vezetett kétségbeeséshez (nyelvjárásban a teljes reménytelenséget jelentette a szó, egyben azt is, hogy egy vasa sincs az embernek) és ennélfogva verekedéshez. Silvio Solara, a tulaj, nagydarab, pókhasú férfi, kék szempárral és nagyon magas homlokkal, tartott a pult mögött egy sötét színű husángot, mellyel nem habozott lesújtani azokra, akik nem akarták kiegyenlíteni a számlát, akik késlekedtek visszafizetni a hitelt, akik nem tartották meg az egyezséget. Gyakran a Lila bátyjával egykorú fiai, Marcello és Michele is besegítettek neki, de ők még nagyobbakat sóztak oda. Szép kis bunyók kerekedtek. Aztán hazamentek a férfiak, és felbőszülve az alkoholtól, a játékveszteségtől, az adósságoktól, a lejáró kölcsönöktől, az ütésektől, az első rossz szóra eltángálták a családot. A sérelmek láncolata újabb sérelmeket szült.

A végeláthatatlanul hosszú nyár kellős közepén történt valami, ami mindenkit megrázott, de Lilára különösen nagy hatással volt. Don Achillét, a rettegett don Achillét megölték, a saját lakásában, egy furcsamód esős augusztusi kora délutánon.

Bár sziesztaidő volt, fölkelt, hogy beengedjen egy kis esőszagú levegőt. Egy rettentően elnyűtt kék pizsamát viselt meg sárgás színű, a sarkánál megfeketedett zoknit. Ahogy kinyitotta a konyhaablakot, az arcába vágott az eső, a nyakába pedig, jobboldalt, éppen az állkapcsa és a kulcscsontja között, beleállt egy kés.

Kifröccsent a vére, rá a falra akasztott rézfazékra. A csillogó rézen tintafoltnak tűnt a vér – mesélte Lila –, melyből bizonytalanul csordogált egy fekete csermely. A gyilkos – Lila szerint nő lehetett – belopózott a lakásba, kihasználta, hogy abban az órában a gyerekek, kicsik és nagyok, kint vannak az utcán, a felnőttek meg munkában vagy pihennek. Álkulccsal nyithatta ki az ajtót. Nyilván álmában akarta szíven szúrni don Achillét, de ébren találta, így hát nyakon döfte. Don Achille megfordult, nyakában a késsel, kimeredt szemmel, patakokban folyt a vére, rá a pizsamájára. Aztán térdre zuhant, majd arccal a földre.

Olyan mély hatást gyakorolt Lilára a gyilkosság, hogy szinte mindennap újra elmesélte nekünk, nagy komolyan, újabb és újabb részletekkel tarkítva, mintha jelen lett volna. Félelmetes volt hallgatni, olyannyira, hogy Carmela nem tudott tőle aludni éjszakánként. A legborzalmasabb pillanatoknál, amikor a fekete vércsík végigfolyt a rézlábason, Lila szeme két könyörtelen nyílássá szűkült. Biztosan azért gondolta nőnek a gyilkost, mert így könnyebben a helyébe képzelhette magát.

Akkortájt gyakran jártunk Pelusóékhoz dámázni vagy tercezni, Lila imádott kártyázni. Carmela anyja az étkezőben ültetett le minket, ahol az összes bútort a férje készítette, még mielőtt don Achille elorozta volna a szerszámait és az asztalosműhelyt. Leültünk az asztalhoz a két tükrös kredenc között, és játszottunk. Egyre kevésbé bírtam Carmelát, de úgy tettem, mintha ugyanannyira a barátnőm volna, mint Lila, sőt olykor eljátszottam, hogy inkább hozzá húzok. Viszont Peluso asszonyt tényleg kedveltem. Korábban a dohányüzemben dolgozott, de néhány hónappal korábban elküldték, azóta otthon volt. Giuseppina terebélyes, jóban-rosszban vidám nő volt, pirospozsgás arccal, nagy mellel, s bár nem vetette föl őket a pénz, mindig megkínált minket valami finomsággal. A férje egy pizzériában pincérkedett, úgy tűnt, megnyugodott, kitartóan kerülte a Solara-bárt, nehogy elkártyázza kevéske fizetését.

Egyik délelőtt az étkezőben dámáztunk, én Carmelával voltam, Lila ellenünk. Az asztalnál ültünk, mi ketten az egyik oldalon, Lila a másikon. A hátunk mögött a két egyforma tükrös kredenc. Sötét fából készültek, míves kerettel. Néztem hármunk tükörképét, és nem tudtam a játékra figyelni, egyrészt, mert nem tetszett, amit látok, másrészt, mert aznap Alfredo Peluso rettentő ideges volt, és veszekedett a feleségével.

Egyszer csak kopogtak. Peluso asszony ment ajtót nyitni. Kiáltások, ordítozás. Mi hárman kikukucskáltunk a folyosóra, és megláttuk a rendőröket. Rettegtünk a rendőröktől. Megragadták Alfredót, és vonszolni kezdték kifelé. Alfredo kapálózott, üvöltött, a gyerekei nevét kiabálta, Pasquale, Carmela, Ciro, Immacolata, belekapaszkodott a saját kezével készített bútorokba, a székekbe, Giuseppinába, esküdözött, hogy ártatlan, nem ő ölte meg don Achillét. Carmela kétségbeesetten zokogott, mindenki sírt, én is sírva fakadtam. Lila nem, Lila ugyanazzal a tekintettel nézte Alfredót, mint évekkel korábban Melinát, de azért volt egy kis különbség a két eset között: ezúttal, habár Lila nem mozdult, úgy tűnt, mintha együtt mozogna Alfredo Pelusóval, aki tovább üvöltött, ááááá, rekedten, szívszaggatóan.

Ez volt a gyerekkorunk legszörnyűbb élménye, nagyon felkavart. Lila oltalmába vette Carmelát, vigasztalgatta. Azt mondta, ha tényleg az apja ölte meg don Achillét, nagyon jól tette, de szerinte nem ő volt: biztosan ártatlan, és hamarosan kiengedik a börtönből. Folyton egymással sustorogtak, és ha közelítettem hozzájuk, odébb mentek, hogy ne halljam, miről beszélnek.

KAMASZKOR * A cipők története

1.

1958. december 31-én volt Lila első kontúrvesztése. Nem az enyém a kifejezés, Lila találta ki, megváltoztatva a szó eredeti jelentését. Azt mondta, hogy ilyenkor hirtelen szétcsúszik előtte minden, tárgyak és élőlények egyaránt. Amikor azon az éjszakán a telep egyik házának tetején az 1959-es év kezdetét ünnepeltük, váratlanul rátört ez az érzés, és annyira megijesztette a dolog, hogy magában tartotta; akkor még nem is tudta volna szavakba önteni. Csak évekkel később, 1980-ban, egy novemberi estén – harminchat évesek voltunk, már mindketten családanyák – mesélte el, töviről hegyire, mi történt vele azon a szilveszteren, és azóta számtalanszor, és akkor használta először ezt a kifejezést.

Nagyon hideg volt azon az éjszakán a tetőteraszon, de mi könnyű, kivágott ruhákat viseltünk, szépek akartunk lenni. Figyeltük a fiúkat, vidámak voltak és rámenősek, fekete figurák a sötétben, akiket felszabadított a buli, az étel, a pezsgő. Egymás után gyújtották meg az újévköszöntő tűzijáték kanócait, és Lila boldogan nézte a tűzcsíkokat az égen, mert ő is nagyban hozzájárult az előkészületekhez, később elmondom, hogyan. De hirtelen – mesélte –, a nagy hideg ellenére elöntötte a veríték. Mintha egyszerre túl hangosan beszélt, túl gyorsan mozgott volna mindenki. Émelygett, és úgy érezte, hogy az a teljességgel materiális valami, amely észrevétlenül, ősidők óta jelen van körülötte és minden más körül, most felszínre tör, és eltörli a tárgyak és személyek kontúrjait.

Elkezdett összevissza verni a szíve. Megrémisztette a kiáltozás: mintha a lármával a nyüzsgő sokadalom új, addig ismeretlen törvényeknek engedelmeskedett volna a teraszon a füstös durrogásban. Fokozódott az émelygése, egyszerre felismerhetetlennek tűnt számára a megszokott nyelvjárás, és elviselhetetlennek a gondolat, hogy a szavak nyálban fürdenek mindannyiunk nedves torkában. Iszonyodva nézte a nyughatatlan testeket, undorodott minden porcikájuktól, az őket mozgató szenvedélytől. Milyen formátlanok, milyen tökéletlenek, gondolta. A széles hátak, a karok, a lábak, a fülek, az orrok, a szemek: mintha a fekete égbolt valamelyik zugából alászállt szörnyek testrészei lettek volna. És ez az iszony, ki tudja, miért, éppen a szívéhez legközelebb álló lény, az imádott báty, Rino testére összpontosult.

Most először látta igaz valójában: állatias, zömök, köpcös, a legharsányabb, a legerőszakosabb, a legmohóbb, a legszánalmasabb. Legyőzte a szívében dúló vihar, úgy érezte, megfullad. Túl nagy volt a füst, túl sok a kellemetlen szag, túl vakító a tűzijáték a hideg éjszakában. Próbált megnyugodni, azt mondta magában: meg kell találnom a betolakodót, ki kell vetnem magamból. De ebben a pillanatban újabb hatalmas dörrenés hasított bele az ünnepi kiáltozásba, és valami elsuhant Lila füle mellett. Nem petárda durrant, nem is rakéta, valaki egy pisztollyal lövöldözött. És Rino, a testvére minősíthetetlen ocsmányságokat üvöltözött a sárgás villanások irányába.

Amikor Lila mindezt elmesélte nekem, azt is elárulta, hogy bár akkor tört rá először ennyire nyilvánvalóan ez a valami, amit kontúrvesztésnek nevezett el, mégsem volt teljesen új a számára. Korábban sokszor megtörtént például, hogy úgy érezte, néhány tizedmásodpercre beleköltözik egy másik emberbe, egy tárgyba, egy számba vagy egy szótagba, s ezáltal megsérti a kontúrjait. És amikor az apja kidobta az ablakon, megingathatatlan biztonsággal érezte, miközben repült, hogy aprócska, vöröses, roppant barátságos állatkák lágyítják az aszfaltot, hogy puha legyen és sima, mire ő földet ér. De azon a szilveszteréjszakán esett meg vele először, hogy idegen lényeket érzékelt, melyek megsemmisítik a határokat, és megmutatják a világ félelmetes mivoltát. Nagyon megrendítette.

2.

Amikor Liláról levették a gipszet, és előbukkant alóla vékonyka, fehéres, de tökéletesen működő karja, az apja számot vetett magával, és bár szemtől szemben nem beszélt róla a lányával, Rinón és Nunzián keresztül engedélyezte neki, hogy iskolába járjon, nem is tudom, micsodát tanulni: gyors-és gépírást vagy számfejtést, vagy háztartástant, vagy mind a hármat.

Lilának nem fűlött hozzá a foga. A tanárok behívatták Nunziát, panaszkodtak, hogy a lányának sok az igazolatlan hiányzása, zavarja az órát, viszont ha feleltetik, meg sem mukkan, öt perc alatt elkészül a feladatokkal, utána nekiáll piszkálni a többieket. Aztán Lila elkapott egy csúnya influenzát, pedig korábban sosem volt beteg, és olyan beletörődéssel fogadta, hogy a vírus hamar kiszívta minden erejét. Teltek a napok, de csak nem sikerült rendbe jönnie. Amint kitette a lábát a lakásból, sápadtabban, mint valaha, újra felszökött a láza. Egyszer láttam az utcán, úgy nézett ki, mint egy szellem, mint a mérges bogyókból belakmározó kislány szelleme Oliviero tanárnő könyvében a rajzon. Ezután elterjedt a hír, hogy nem sokáig húzza már: kibírhatatlan szorongást ébresztett bennem, hogy elveszíthetem. Végül mégis felépült, szinte akarata ellenére. De az erőtlenségre hivatkozva alig-alig járt be az iskolába, és év végén megbukott.

Nekem is meggyűlt a bajom az új iskolámmal. Nagy reményekkel indultam neki, és noha vonakodtam bevallani magamnak, örültem, hogy Gigliola Spagnuolo a társam, és nem Lila. Valahol legbelül titokban előre élveztem, hogy olyan iskolába fogok járni, ahová Lila nem juthat be, ahol Lila hiányában a legjobb leszek, és ezzel alkalomadtán eldicsekedhetek neki. De rögtön botladozni kezdtem, jó néhányan ügyesebbnek bizonyultak nálam. Gigliolával együtt megrekedtünk a középszerűség mocsarában, mint két riadt kis állat, és egész évben azért küzdöttünk, nehogy az utolsók közt találjuk magunkat. Rettentően megviselt. Szép lassan kicsírázott bennem a gondolat, hogy Lila nélkül sosem lehet öröm számomra a legjobbak igazán szűk csoportjához tartozni.

Reggel a bejáratnál időnként összefutottam Alfonsóval, don Achille legkisebb fiával, de úgy tettünk, mintha nem ismernénk egymást. Nem tudtam volna mit mondani neki, úgy gondoltam, Alfredo Peluso jól tette, hogy megölte az apját, nem jöttek a számra vigasztaló szavak. Az árvasága sem hatott meg, mintha egy kicsit neki kellett volna bűnhődnie a sok rettegésért, amit don Achille hozott rám. Egy fekete szalag volt a kabátjára varrva, sosem nevetett, elvolt magában. Másik osztályba járt, és azt beszélték, nagyon okos. Aztán megtudtam, hogy nyolcas átlaggal zárta az évet, és nagyon elkeserített a dolog. Gigliolát megbuktatták latinból és matematikából, én épphogy csak átmentem mindenből.

Bizonyítványosztásra a tanárnő behívatta anyámat, és ott előttem közölte vele, hogy latinból csak a nagylelkűségének köszönhetően menekültem meg, de különórák nélkül jövőre biztosan nem fog sikerülni. Dupla megaláztatás volt: szégyelltem, hogy nem vagyok képes olyan jól tanulni, mint az általánosban, és szégyenkeztem a tanárnő és az anyám közötti ordító különbség miatt. A tanárnő kecses volt, jól öltözött, ékes olaszsággal beszélt, ami valamelyest az Iliász nyelvezetére hasonlított; anyám torz volt, ócska cipőben, fénytelen hajjal, és a nyelvjárásról időnként döcögős, nyelvtani hibáktól hemzsegő olaszra váltott.

Anyám is érezhette ennek a megaláztatásnak a súlyát. Hazament, mogorván, és elmondta apámnak, hogy a tanárok nincsenek megelégedve velem, és hogy neki úgyis elkél itthon a segítség, úgyhogy abba kell hagynom a tanulást. Összevesztek, sokat vitatkoztak, végül apám kijelentette, hogy mivel én mégiscsak átmentem, míg Gigliolát két tárgyból is elmeszelték, megérdemlem, hogy folytathassam.

Tikkasztó nyár volt, leginkább Gigliolával töltöttem, az udvarban és a tavaknál. Gigliola gyakran mesélt az egyetemista srácról, aki korrepetálta, és szerinte szerelmes volt belé. Hallgattam, és unatkoztam. Néha láttam Lilát Carmela Pelusóval lófrálni, Carmela is elkezdett valamilyen iskolát, és őt is megbuktatták. Éreztem, hogy Lila már nem akar a barátnőm lenni, és álomkórszerű fáradtsággal telepedett rám ez az érzés. Néha le is dőltem szunyókálni, reménykedtem, hogy anyám nem veszi észre.

Egyik délután tényleg elaludtam, és amikor felébredtem, nedves volt a lábam között. Kimentem a vécére megnézni, mi történt, és láttam, hogy véres a bugyim. Megijedtem, nem is tudom, mitől, talán anyám várható szemrehányásaitól; jól kimostam, kicsavartam, és visszavettem vizesen. Azután kimentem az udvarra a forróságba. Zakatolt a szívem a rémülettől.

Találkoztam Lilával és Carmelával, elsétáltam velük a parókiáig. Éreztem, hogy újra elázom odalent, de azzal nyugtattam magam, hogy csak a vizes bugyi az. Amikor elviselhetetlenné vált a félelem, odasúgtam Lilának:

– Mondanom kell neked valamit.

– Mit?

– Csak neked akarom elmondani.

Megragadtam a karját, próbáltam elrángatni Carmelától, de Carmela követett minket. Annyira aggódtam, hogy végül elmondtam mindkettejüknek, de Lilához fordultam:

– Mi lehet?

Carmela tudta. Neki már egy éve megvolt a havibaja.

– Normális – felelte. – A nők így működnek. Vérzel pár napig, fáj a hasad és a hátad, aztán elmúlik.

– Biztos?

– Biztos.

Lila csendje közelebb sodort Carmelához. Rokonszenvessé tette, hogy megnyugtató természetességgel mondta azt a keveset, amit tudott. Végigbeszélgettük Carmelával a délutánt, egészen vacsoraidőig. Tehát ebbe a sérülésbe nem szoktak belehalni. Sőt azt jelenti, hogy „nagy vagy, és lehet gyereked, ha egy fiú a hasadba teszi a micsodáját".

Lila hallgatott minket, nem szólt semmit, szinte semmit. Megkérdeztük, hogy neki is megjött-e már, tétovázott, aztán kelletlenül kinyögte, hogy nem. Hirtelen kicsinek láttam, kisebbnek, mint valaha. Csont és bőr volt, hat-hét centivel alacsonyabb nálam, és holtsápadt, annak ellenére, hogy a szabadban töltötte a napokat. És megbukott. És azt sem tudja, mi fán terem ez a vérzés. És egyetlen fiú sem vallott még szerelmet neki.

– Megjön majd neked is – vigasztaltuk színleg.

– Leszarom – mondta –, nekem azért nincs, mert nem akarom, hogy legyen, undorodom tőle. És attól is, akinek megvan.

Sarkon fordult, és elindult, de aztán megállt, és megkérdezte:

– Milyen a latin?

– Szép.

– Jól megy?

– Nagyon.

Gondolkodott, aztán kibökte:

– Direkt buktam meg. Nem akarok iskolába járni.

– És mit fogsz csinálni?

– Amihez kedvem van.

Elment, otthagyott minket az udvar közepén.

Színét sem láttuk többé a nyáron. Jó barátnők lettünk Carmela Pelusóval: habár idegesítően ingadozott a túl sok vihogás és a túl sok siránkozás között, korábban olyannyira Lila hatása alá került, hogy időnként a hasonmásának tűnt. Ugyanúgy beszélt, mint Lila, az ő kedvenc szófordulatait használta, ugyanúgy gesztikulált, és próbálta a járását is utánozni, noha külsőre inkább rám hasonlított, csinos volt és pufók, majd kicsattant az egészségtől. Tetszett is meg zavart is ez a bitorló utánzás. Egyrészt bosszantott, hogy néha már-már karikatúraszerű, ahogy Lilát majmolja, másrészt elbűvölt, mert Lilát láttam benne viszont, még ha felhígítva is. És végül ezzel láncolt magához. Elmesélte, mennyire utálja az új iskoláját: a többiek folyton piszkálják, a tanárok meg pikkelnek rá. Mesélt az apjánál tett látogatásokról a poggiorealei börtönben, melyeket mindig végigzokogott az anyjával és a testvéreivel együtt. Az apja ártatlan, mondta, don Achillét egy fekete lény ölte meg, aki kicsit férfi, de inkább nő, a patkányokkal él a csatornákban, és nappal is előjön szörnyűségeket elkövetni, aztán visszabújik a föld alá. És elmesélte, egy bizonytalan félmosollyal, hogy szerelmes Alfonso Carracciba. Rögtön utána sírva fakadt. Meggyötörte és kikészítette ez a szerelem: a gyilkos lánya beleszeretett az áldozat fiába. Valahányszor meglátta Alfonsót az udvaron vagy az úton, az ájulás környékezte.

Nagyon megérintett, hogy ezt is megosztotta velem, megerősítette a barátságunkat. Carmela megesküdött, hogy még senkinek sem beszélt róla, Lilának sem: biztosan azért nyílt meg előttem, mert már nem bírta magában tartani. Tetszettek Carmela drámai kijelentései. Végigvettük a szerencsétlen szerelem lehetséges következményeit, aztán elkezdődött az iskola, és nem maradt időm Carmelára.

Micsoda sztori. Talán még Lila sem tudott volna ilyet kitalálni.

3.

Csúnya idők következtek. Meghíztam, két kőkemény dudor jelent meg a mellemnél a bőröm alatt, szőr nőtt a hónaljamnál és a szeméremtestemen, folyton ideges voltam és levert. Még jobban szenvedtem az iskolában, a matekpéldáim megoldása szinte sosem egyezett a könyvben lévővel, a latin mondatok teljesen értelmetlennek tűntek. Amint lehetett, bezárkóztam a mosdóba, és bámultam magam a tükörben, meztelenül. Már azt sem tudtam, ki vagyok. Gyanakodni kezdtem, hogy addig tart ez a nagy változás, amíg át nem vedlek anyámmá: sántává, kancsallá, és senki sem fog többé szeretni. Sokat sírtam, a legváratlanabb pillanatokban is. A mellem közben megnőtt és felpuhult. Úgy éreztem, titokzatos erők kerítettek a hatalmukba, és a belsőmből irányítanak. Csupa szorongás voltam.

Egyik nap iskola után Gino, a patikus fia a nyomomba szegődött, és heherészve azt mondta, hogy a cimborái szerint nem igazi a mellem, biztosan kitömöm vattával. Aztán folytatta, hogy ő nem hiszi, húsz lírába fogadott, hogy valódi. Végül hozzátette, hogy ha megnyeri a fogadást, tíz lírát megtart magának, tízet pedig nekem ad, csak mutassam meg, hogy nincs vatta.

Nagyon megrémisztett az ajánlata. Nem tudtam, mit lépjek, így hát elhatároztam, hogy kölcsönveszem Lila pimaszságát.

– Add ide a tíz lírát.

– Miért, nekem van igazam?

– Neked.

Elszelelt, én meg csalódottan továbbindultam. De kicsivel később utánam rohant egy nyeszlett, pelyhes bajszú osztálytársával, akinek már nem emlékszem a nevére. Így szólt:

– Neki is látnia kell, különben a többiek nem hiszik el, hogy nyertem.

Megint Lila stílusában válaszoltam:

– Előbb a pénzt.

– És ha van vatta?

– Nincs.

Odaadta a tíz lírát, és szép csöndben fölmentünk a park melletti házak egyikének legfelső emeletére. Ott, a terasz keskeny fénysávokkal csíkozott vasajtaja előtt felhúztam a pólóm, és megmutattam a mellemet. Megkövülten bámulták, mintha csodát látnának. Aztán sarkon fordultak, és leviharzottak a lépcsőn.

Megkönnyebbülten felsóhajtottam, és elindultam a Solara-bárba fagyizni.

Mély nyomokat hagyott bennem ez az eset: akkor tapasztaltam meg először, hogy a testem mágneses vonzerőt gyakorol a férfiakra, és legfőképp ráeszméltem, hogy Lila nemcsak Carmelára hat, hanem rám is, mint valami akaratos kísértet. Ha egy ilyen helyzetben az érzéseim merő zűrzavarában kellett volna döntenem, mit tettem volna? Elmenekülök. És ha velem van Lila? Megrántottam volna a karját, a fülébe súgtam volna, hogy lépjünk le, aztán szokás szerint maradtam volna, csak mert Lila szokás szerint a maradás mellett döntött. A távollétében viszont, rövid habozás után, a helyébe léptem. Pontosabban helyet csináltam neki magamban. Ha visszagondoltam a pillanatra, amikor Gino előhozakodott a kérésével, világosan éreztem, ahogy visszaszorítottam önmagamat, és utánozni kezdtem Lila konfliktushelyzetekben használt nézését, stílusát, gesztusait; és nagyon örültem, hogy így tettem. De egy kicsit aggódtam is: olyan volnék, mint Carmela? Nem, én más vagyok, gondoltam, s bár nem tudtam volna megmagyarázni, miben vagyok más, jólesett ezt gondolni. Amikor a fagylalttal a kezemben elsétáltam Fernando műhelye előtt, és megláttam Lilát, amint cipőket rendezget egy hosszú polcon, kedvem lett volna kihívni, elmesélni neki mindent, és meghallgatni a véleményét. De Lila nem vett észre, így hát továbbmentem.

4.

Rengeteg dolga volt. Rino ráparancsolt, hogy folytassa az iskolát, de Lila abban az évben is csak elvétve járt be, és újra megbukott. Az anyja befogta házimunkára, az apja azt akarta, hogy segítsen az üzletben, és Lila ahelyett, hogy ellenkezett volna, szinte boldognak tűnt, hogy gürcölhet mindkettejüknek. Ritka találkozásaink alkalmával – vasárnap a mise után, vagy ha összefutottunk a parkban vagy az utcán – sosem kérdezett semmit az iskolámról, azonnal nekiállt az apja és a bátyja munkájáról áradozni.

Megtudta, hogy annak idején az apja is a saját feje után ment, fiatalon otthagyta a

családi cipészműhelyt, és beállt egy casoriai üzembe, ahol mindenféle lábbelit gyártottak, még a frontra is. Fölfedezte, hogy Fernando képes a két kezével cipőket készíteni, az elsőtől az utolsó simításig, és hogy jól ismeri az összes masinát: a vágógépet, a szélfestő gépet, a polírozógépet. Mesélt nekem cipőbőrökről, felsőrészekről, bőrművességről és bőrművesekről, magas és félmagas sarkakról, varrásról és varrófonalakról, talpragasztásról, színezésről, fényesítésről. Varázsszavakként használta a cipészmesterség kifejezéseit, mintha az apja egy bűvös világban tanulta volna őket – Casoriában, a gyárban –, ahonnan visszatért, tapasztalatokkal tele, túlságosan is, ezért aztán inkább a családi műhely nyugalmát választotta, a kalapácsot, a kaptafát, a csiriz és az ócska cipők otthonos szagát. Magával ragadott Lila elsöprő lelkesedése, elhitette velem, hogy az apja és Rino a két legrendesebb ember a telepen, csak mert tartós és kényelmes cipőkbe bújtatják a lábakat. Telibeszélte a fejem, olyannyira, hogy mindig azzal az érzéssel kullogtam haza, hogy különleges kiváltságtól foszt meg a sors, amiért az apám csak egy közönséges portás, és nem tölthetem cipészműhelyben a napjaimat.

Az iskolában sem találtam a helyem. Hosszú hónapokon át azt éreztem, hogy a tankönyvekből eltűnt minden ígéret, minden vonzerő. Az órák után, a boldogtalanságtól kábán elsétáltam Fernando üzlete előtt, csak hogy lássam Lilát, amint a kis asztalnál ülve dolgozik a műhely mélyén, hogy lássam papírvékony felsőtestét, melyen nyoma sem volt mellnek, keskeny nyakát, sovány arcát. Nem tudom pontosan, mit dolgozhatott, de ott szorgoskodott az üvegajtón túl, az apja lehajtott feje és a bátyja lehajtott feje között, könyvek nélkül, tanórák nélkül, házi feladatok nélkül. Néha megálltam a kirakat előtt, akár egy igazi vevő, néztem a cipőkrémes tubusokat, a frissen talpalt cipőket meg az újakat, melyeket kisámfáztak, hogy megpuhuljon a bőr, és kényelmesebbek legyenek. Megvártam, hogy Lila észrevegyen és üdvözöljön, visszaintettem neki, majd ő újra belemélyedt a munkába. Akkor kelletlenül továbbindultam. De sokszor Rino látott meg először, vicces pofákat vágott, én meg nevettem, és zavaromban olajra léptem, még mielőtt Lila észrevett volna.

Egy vasárnap azon kaptam magam, hogy Carmela Pelusónak cipőkről mesélek lelkesen. Carmela mindig megvette az Álmok magazint, és falta a fényképregényeket. Először időpocsékolásnak tartottam, aztán én is bele-belenéztem, végül rákaptam, a parkban együtt olvastuk a fehér betűket a fekete mezőben, és megvitattuk a történetet meg a szereplők mondatait. Carmelának veleszületett tehetsége volt ahhoz, hogy észrevétlenül átnyergeljen a képzelt szerelmekről az Alfonso iránti valóságos szerelme taglalására. Én sem akartam lemaradni, beszéltem neki Ginóról, a patikus fiáról, állítottam, hogy belém habarodott. Nem hitte el. Carmela számára Gino amolyan elérhetetlen királyfi volt, a patika jövendőbeli örököse, egy igazi úr, aki sosem venné el egy portás lányát. A nyelvemen volt, hogy elmondom neki, Gino megkért, hogy mutassam meg a mellemet, én megmutattam, és kerestem vele tíz lírát. De ekkor megakadt a tekintetem egy gyönyörű tűsarkú cipőn a térdünkre terített magazinban: az egyik színésznő viselte. Sokkal emelkedettebb témának tűnt a mellmutogatásnál, és nem bírtam megállni, dicsérni kezdtem a cipőt, meg azt is, aki a csodát megalkotta. Ha ilyen cipőnk volna, magyaráztam, Gino és Alfonso a lábunk előtt heverne. De minél többet beszéltem, annál inkább eluralkodott rajtam a zavarba ejtő érzés, hogy megpróbálom a magamévá tenni Lila új szenvedélyét. Carmela szórakozottan hallgatott, aztán közölte, hogy mennie kell. Nemigen érdekelték a cipők és a cipészek. Velem ellentétben, habár utánozta Lila viselkedését, Carmela szigorúan megragadt annál a kevésnél, ami lázba hozta: a fényképregények és a szerelem.

5.

Zűrös időszak volt. Hamar be kellett ismernem magamnak, hogy semmi sem képes megdobogtatni a szívemet, amit egyedül teszek, minden csak akkor válik fontossá, ha valamiképpen Lila is a részese. De ha Lila messze volt, ha a hangja eltávolodott a dolgoktól, azok összepiszkolódtak, beporosodtak. Az iskola, a latin, a tanárok, a könyvek, a könyvek nyelvezete mind-mind jóval érdektelenebbnek tűnt, mint a cipőkészítés, és ez lelombozott.

De egy vasárnapon megint megváltozott minden. Hittanórán voltunk, Carmela, Lila és én, elsőáldozásra készültünk. A végén Lila közölte, hogy dolga van, és elsietett. De láttam, hogy nem hazafelé indul: legnagyobb meglepetésemre bement a régi iskolánkba.

Sétálgattam Carmelával, de meguntam, elköszöntem tőle, megkerültem a háztömböt, és visszamentem az iskolához. Vasárnap zárva van, hogyhogy Lila mégis bemehetett? Tétováztam, aztán beléptem a kapun, és bemerészkedtem a zsibongóba. Először tértem vissza, amióta végeztem, megrohantak az emlékek, az ismerős szag felébresztette bennem a régi érzést, az elveszett magabiztosságot. Beléptem az egyetlen nyitott ajtón, és egy neonokkal megvilágított tágas terembe jutottam. A falakat régi könyvekkel teli polcok borították. Volt bent vagy tíz felnőtt és jó néhány kisebb-nagyobb gyerek. Levettek egy könyvet a polcról, lapozgatták, visszatették, kiválasztottak egy másikat. Aztán beálltak a sorba egy íróasztal előtt, amely mögött Oliviero tanárnő ősi ellensége, a cingár Ferraro tanár úr ült ősz kefehajával. Megvizsgálta a kiválasztott könyvet vagy könyveket, bejegyzett valamit a nyilvántartásba, és az emberek távoztak a zsákmánnyal.

Körülnéztem, de Lilát nem láttam, talán már elment. Mit kereshet itt, abbahagyta az iskolát, a cipők érdeklik, ócskák és elegánsak, mégis, anélkül hogy szólt volna róla, idejár könyvekért? Tetszik neki ez a hely? Miért nem hívott el engem is? Miért hagyott Carmelával? Miért a cipőtalp polírozásáról beszélt, miért nem arról, amit olvasott?

Dühödten elrohantam.

Egy ideig még a szokásosnál is nyögvenyelősebben ment az iskola. Aztán elragadott az év végi dolgozatok és feleltetések örvénye, féltem a rossz jegyektől, nekiálltam tanulni, felületesen, de sokat. Közben más aggodalmak is gyötörtek. Anyám kijelentette, hogy a nagy mellem szemérmetlen, és elvitt melltartót venni. Tüskésebb volt, mint valaha. Mintha szégyellte volna, hogy megnőtt a mellem és menstruálok. Alig szólt hozzám, csak morgott, rövid, nyers utasításokat. S még mielőtt visszakérdezhettem volna, hátat fordított, és odébb kacsázott.

A melltartóval még feltűnőbb lett a mellem. Az iskolaév utolsó két hónapjában ostromolni kezdtek a fiúk. Hamar rájöttem, miért. Gino és a haverja elterjesztette, hogy gond nélkül megmutatom magam, és egymást érték a jelentkezők a műsorra. Elhajtottam őket, összefont karommal takargattam és lapítgattam a mellem, rejtélyes bűntudat kínzott, és egyedül éreztem magam a bűnömmel. A fiúk nem tágítottak, nyaggattak az utcán is, az udvarban is. Egyszerkétszer próbáltam Lila stílusában megszabadulni tőlük, de nem jött be, és amikor nem bírtam tovább, sírva fakadtam. Féltem az újabb zaklatásoktól, inkább bezárkóztam a szobámba. Rengeteget tanultam, nem mentem sehová, csak iskolába, rettentő kelletlenül.

Egy májusi reggelen Gino utánam szaladt, és megkérdezte, mindenféle magabiztosság nélkül, sőt nagyon is félszegen, hogy lennék-e a barátnője. Nemet mondtam, sértettségből, bosszúból, zavarodottságból, de persze hízott a májam, hogy a patikus fia kinézett magának. Másnap megint megkérdezte, aztán még sokszor júniusig, amikor, a szüleink bokros teendői miatt kicsit megkésve, túlestünk az elsőáldozáson, hófehér ruhában, mint három menyasszony.

Azon melegében bűnbe is estünk, még a templomban leálltunk szerelemről beszélgetni. Carmela hitetlenkedve mesélte Lilának, hogy kikosaraztam a patikus fiát. Meglepetésemre Lila ahelyett, hogy unott ábrázattal faképnél hagyott volna minket, érdeklődést mutatott. Hármasban vitattuk meg a dolgot.

– Miért utasítod vissza? – kérdezte Lila nyelvjárásban.

Olaszul válaszoltam, hogy lenyűgözzem, hogy a tudtára adjam, nem vehet egy kalap alá Carmelával, csak mert fiúkról csevegek.

– Mert nem vagyok biztos az érzéseimben.

Úgy tűnt, célba talált az Álmokból kölcsönzött mondat. Hosszú eszmecserébe kezdtünk, a régi versenyek mintájára, a képregények és a könyvek nyelvén, Carmela hozzá sem tudott szagolni. Szívet-lelket melengető pillanatok voltak a számomra: Lila és én, meg azok a remekbe szabott kifejezések. Az új iskolámban sosem éltem át hasonlót, se a társaimmal, se a tanárokkal; csodálatos volt. Addig csűrtük-csavartuk, míg Lila meggyőzött, hogy a szerelemben csakis akkor nyerhet egy kis bizonyosságot az ember, ha kőkemény próbatételeknek veti alá az udvarlóját. Azt tanácsolta, már ismét nyelvjárásban, hogy álljak kötélnek, de csak abban az estben, ha Gino beleegyezik, hogy egész nyáron ellát mindhármunkat fagylalttal.

– Ha nem megy bele, nem szeret igazán.

Megfogadtam a tanácsát, és Gino felszívódott. Tehát nem szeretett igazán, de nem bánkódtam miatta. Olyan mélységes örömöt okozott a Lilával folytatott párbeszéd, hogy elhatároztam, teljes egészében Lilának szentelem magam, főleg nyáron, amikor több szabad időm lesz. Reménykedtem, hogy a jövőben minden találkozásunk az utolsó beszélgetésünkhöz hasonlóan zajlik majd. Mert újra okosnak éreztem magam tőle, mintha varázsütésre feléledtek volna a fejemben a szavak és a képek.

De nem úgy alakultak a dolgok, ahogy elképzeltem. Ahelyett, hogy a történtek újra megerősítették és kizárólagossá tették volna a kapcsolatunkat, seregnyi lányt vonzottak Lila köré. Carmela Pelusót ugyanis annyira elbűvölte a beszélgetésünk, Lila tanácsa és annak hatása, hogy boldogboldogtalannak elújságolta a hírt. Az lett a vége, hogy a suszter lánya, akinek nem volt se melle, se havibaja, se udvarlója, napokon belül a szívügyek leghitelesebb szakértőjévé vált. És Lila, újabb meglepetésemre, elfogadta a szerepet. Amikor nem kellett otthon vagy a műhelyben dolgoznia, folyton különféle lányokkal trécselt. Elsétáltam mellette, köszöntem neki, de annyira belemerült a beszélgetésbe, hogy nem is hallotta. Mindig elkaptam egy-két mondatát, csodálatosak voltak, őrületesen szenvedtem.

6.

Szörnyű napok voltak, melyek egy olyan megaláztatással tetőztek, melyet látnom kellett volna előre, de én becsuktam a szemem: Alfonso Carracci nyolcas átlaggal zárta az évet, Gigliola Spagnuolo hetessel, én csupa hatossal, latinból meg négyessel. Vagyis latinból mehettem szeptemberben pótvizsgázni.

Ezúttal apám mondta, hogy fölösleges folytatnom a tanulást. Már így is egy vagyonba kerültek a tankönyvek. A latin szótár különösen drága volt, pedig használtan vette. Nincs pénz nyári korrepetálásra. És amúgy is kiderült, hogy nem vagyok elég okos, don Achille legkisebb fiának sikerült, nekem nem, a cukrász Spagnuolo lányának sikerült, nekem nem: nincs mit tenni.

Éjjelnappal sírtam, büntetésből szándékosan elcsúfítottam magam. Négyen voltunk testvérek, én a legnagyobb, a két öcsém és a kishúgom, Elisa; a fiúk, Peppe és Gianni felváltva vigasztalgattak, egyszer egy kis gyümölcsöt hoztak, másszor játszani hívtak. De hiába, úgy éreztem, egyedül vagyok, siralmas az életem, és nem találtam megnyugvást. Aztán egyik délután meghallottam anyám közeledő lépteit a hátam mögött. Szokásához híven nem cifrázta:

– Különórákat nem tudunk fizetni, de megpróbálhatsz magad tanulni, hátha átmész a pótvizsgán. – Elbizonytalanodva rámeredtem. Pedig ő volt az: fakó haj, kancsal szem, nagy orr, ormótlan test. Hozzátette: – Sehol nincs megírva, hogy nem sikerülhet.

Ennyit mondott, és kész, vagy legalábbis ennyire emlékszem. Másnap nekigyürkőztem a tanulásnak; megfogadtam, hogy egyetlenegyszer sem megyek le az udvarra vagy a parkba.

De egyik délelőtt valaki felkiabált az utcáról:

– Lenù!

Lila volt. Mióta elvégeztük az általánost, hanyagolta ezt a szokását.

Kihajoltam.

– Mondanom kell valamit.

– Mit?

– Gyere le.

Vonakodva mentem le, nem akaródzott bevallanom neki, hogy megbuktam. Lófráltunk egy kicsit az udvarban, a tűző napon. Kelletlenül megkérdeztem, mi újság a románcokkal. Emlékszem, külön rákérdeztem, hogy állnak a dolgok Carmela és Alfonso között.

– Hogy állnának?

– Carmela szerelmes belé.

Lila összehúzta a szemét. Amikor így tett, nagy komolyan, mosoly nélkül, mintha azért hagyna csak egy kis rést a pupilláinak, hogy koncentráltabban lásson, a ragadozó madarakra emlékeztetett, melyeket a parókián tartott filmvetítések alkalmával láttam. De ezúttal úgy tűnt, rájött valamire, ami feldühítette és egyben megrémisztette.

– Mondott valamit az apjáról? – kérdezte.

– Azt, hogy ártatlan.

– Akkor ki a gyilkos?

– Egy félig férfi, félig nő valaki, aki a csatornákban rejtőzködik, és kibújik a rácsokon keresztül, mint a patkányok.

– Szóval igaz – mondta, hirtelen szinte bánatosan, és hozzátette, hogy Carmela mindent bevesz, amit ő mond, sőt az udvarban mindenki bedől neki. – Nem akarok többet beszélni velük, egyikükkel se – dörmögte durcásan, de nem megvetően.

Nem tette büszkévé, hogy a markában tart minket, igazából nem is értettem, a helyében én nagy mellénnyel járkáltam volna, Lilában viszont nem volt semmiféle gőgösség, sokkal inkább látszott rajta egyfajta felelősségtől való félelemmel vegyes gyötrődés.

– Jó dolog beszélgetni – mormoltam.

– Igen, de csak ha van kivel.

Átjárta a mellkasomat az öröm. Mi ez, ha nem felhívás keringőre? Úgy érti, csak velem akar beszélgetni, mert nem fogadok el mindent, amit kiejt a száján, hanem válaszolok? Úgy érti, csak én tudom követni a gondolatait?

Igen. És számomra ismeretlen hangon beszélt, halkan, jóllehet a szokásos nyersességgel. Én mondtam Carmelának, mesélte, hogy egy filmben vagy egy könyvben a gyilkos lánya beleszeretne az áldozat fiába. Ez csak egy lehetőség: ahhoz, hogy valósággá váljon, egy igaz szerelemnek kellene születnie. De Carmela nem fogta fel, már másnap szétkürtölte, hogy beleszeretett Alfonsóba; hazudott, hogy imponáljon a többieknek, és a hazugságának ki tudja, milyen következményei lehettek volna. Alaposan kitárgyaltuk a dolgot. Tizenkét évesek voltunk, de úgy sétálgattunk szorosan egymás mellett a telep forró utcáin a porban, az országúton repesztő rozzant teherautók zajában a legyek között, mint két vénasszony, akik számot vetnek csalódásokkal teli életükkel. Senki sem érthet minket – gondoltam –, csak mi ketten értjük egymást. Csak mi tudjuk, hogy a nyomás, mely időtlen idők óta, vagyis az emlékezetünk óta a telepre nehezedik, legalább egy kicsikét enyhülne, ha nem Peluso, az egykori asztalos döfte volna a kést don Achille nyakába, hanem az a lény a csatornákból; vagy ha a gyilkos lánya hozzámenne az áldozat fiához. Volt a dolgokban, az emberekben, a házakban, az utcákban valami kibírhatatlan, ami csak akkor vált volna elviselhetővé, ha újrakezdődik minden, mint egy játékban. De a lényeg az volt, hogy ismerjük a játékszabályokat, és Lila meg én, csakis ő meg én, ismertük őket.

Egyszer csak megkérdezte, váratlanul, de olyan természetességgel, mintha máshová nem is lyukadhatott volna ki a beszélgetésünk:

– Még barátnők vagyunk?

– Igen.

– Akkor megteszel nekem valamit?

Bármit megtettem volna neki azon a délelőttön, amikor újra egymásra találtunk: megszökni otthonról, elhagyni a telepet, lakatlan tanyákon aludni, gyökereken élni, átbújni a csatornarácson és lemenni a csatornákba, sosem térni vissza, akkor sem, ha hideg van, akkor sem, ha esik. De amit kért, olyan semmiségnek tűnt, hogy elöntött a csalódottság. Csak azt kérte, hogy találkozzunk mindennap a parkban, egy órácskára, vacsora előtt, és vigyem magammal a latinkönyveket.

– Nem foglak zavarni – mondta.

Már tudta, hogy pótvizsgára készülök, és együtt akart velem tanulni.

7.

A középiskolás éveim alatt sok minden megváltozott körülöttünk, de fokozatosan, napról napra, úgyhogy szinte észre sem vettük.

A Solara-bárt kibővítették, kitűnő cukrászda lett belőle – Gigliola Spagnuolo apja volt a cukrászmester –, vasárnaponként sorba álltak a férfiak, fiatalok és öregek, hogy süteményt vegyenek a családjuknak. Silvio Solara fiai, a húsz év körüli Marcello és az alig kisebb Michele vettek egy kék-fehér Fiat Millecentót, és minden vasárnap pöffeszkedve furikáztak föl-alá a telep utcáin.

Peluso egykori asztalosműhelye, melyet don Achille átalakított csemegebolttá, teli volt mindenféle finomsággal, olyannyira, hogy el se fért odabenn a sok áru, egy kevés még a járdára is jutott belőle. Fűszerek, olajbogyó, szalámi, friss kenyér, szalonna és disznózsír ínycsiklandozó illata lengte körül, rögtön megéheztem, ha elsétáltam előtte. A halála után don Achille vészjósló árnyéka lassan eloszlott az üzlet és az egész család fölül. A boltot immár az özvegy, donna Maria vezette: maga volt a megtestesült szívélyesség. Besegített neki tizenöt éves lánya, Pinuccia, meg Stefano is, aki nagyon megváltozott azóta, hogy ki akarta tépni Lila nyelvét: a dühödt kissrácból kimért, megnyerő mosolyú, szelíd tekintetű fiatalember lett. Jócskán meg is szaporodtak a vevők. Anyám engem is hozzájuk küldött bevásárolni, és apám nem ellenkezett, már csak azért sem, mert ha nem volt pénzünk, Stefano felírta a tartozást egy könyvecskébe, aztán hó elején kifizettük.

Assunta, aki a férjével, Nicolával együtt zöldséget és gyümölcsöt árult a telep utcáin, a hátfájása miatt kénytelen volt felhagyni a munkával, aztán néhány hónappal később egy csúnya tüdőgyulladás majdnem elvitte az urát. De végül szerencsét szült a két csapás. Ezentúl Nicola nagyfia, Enzo járta a telepet a lovas kordéval reggelente, télen-nyáron, esőben, hőségben, és ez a zömök, jó kötésű, kék szemű, göndör szőke srác, aki öblös hangon magasztalta a portékáját, már alig hasonlított a kisfiúra, aki egykor kövekkel dobált meg minket. Mindig ragyogó árut kínált, és minden mozdulatából őszinte, megnyugtató figyelem áradt a vevők felé. Boszorkányos ügyességgel bánt a mérleggel. Imádtam nézni, ahogy szélsebesen tologatja a súlyokat a rúdon, amíg egyensúlyt nem talál, majd egy fémes csattanás, s már csomagolja is a krumplit vagy a gyümölcsöt, aztán zsupsz bele Spagnuolo asszony, Melina vagy az anyám szatyrába.

Csupa vállalkozás volt a telep. A rövidáruboltba, ahová Carmela Peluso nem sokkal korábban elment eladónak, egyszer csak betársult egy fiatal varrónő azzal a céllal, hogy kibővíti és átalakítja női szabósággá. A műhelyt, melyben Melina fia, Antonio dolgozott, a régi tulaj, Gentile Gorresio fia kisebb robogógyárrá fejlesztette. Egyszóval vibrált, remegett minden, mintha a telep levedleni készülne a bőrét, hogy ne lehessen ráismerni a felgyülemlett gyűlöletben, a feszültségben, az ocsmányságban. Miközben Lilával latint tanultunk a parkban, átalakult a közvetlen környezetünk is, az ivókút, a sövény, a kátyúk az országúton. Állandóan kátrányszag terjengett, az úthenger lassan, pöfögve simította a gőzölgő masszát, a munkások félmeztelenül vagy atlétatrikóban aszfaltozták az utcákat és az országutat. A színek is megváltoztak. Carmela Peluso legidősebb bátyja, Pasquale elszegődött bozótirtásra a vasút mellé. Irtottak derekasan, napokig hallottuk a pusztítás zaját: ropogtak a növények, az illatuk, a frissen vágott fa és zöldek illata belehasított a levegőbe, aztán egy hosszú, sóhajszerű hang után a földhöz csapódtak, és Pasquale meg a többiek fűrészeltek, hasogattak rendületlenül, földszagú gyökereket rángattak ki. A zöld folt eltűnt, sárgás tarló maradt a helyén. Pasquale a szerencsének köszönhette ezt a munkát. Nem sokkal korábban egy barátja szólt neki, hogy a Solara-bárban embereket toboroznak éjszakai fakivágásra Nápoly központjában egy téren. Pasquale – noha nem szívelte Silvio Solarát és a fiait, mert annak idején az ő bárjuk okozta az apja vesztét – elment, mert el kellett tartania a családját. Hajnalban tért vissza, hullafáradtan, orrában az élő fa, a megtépázott levelek és a tenger szagával. Aztán, a lehetőség lehetőséget szül, máshová is elhívták. Így került az építkezésre a vasút mellé, gyakran láttuk az állványon, az új épületek több emelet magasságban emelkedő pilonjai előtt, vagy ebédidőben újságpapírból hajtogatott csákóval a fején, amint a tűző napon kolbászos-paprikás kenyeret falatozik.

Lila mérges volt, ha Pasqualét néztem, és nem a tanulásra figyeltem. Hamar kiderült, hogy legnagyobb megdöbbenésemre egész sokat tud latinból. A deklinációkat például ismerte, mind egy szálig, és az igeragozást is. Finoman megkérdeztem, hogy honnan, erre ő a szokásos stílusában, mint egy durcás kislány, aki nem akarja vesztegetni az időt, bevallotta, hogy már tavaly, amikor én elsős voltam a középiskolában, kíváncsiságból kivett egy latin nyelvtant Ferraro tanár úr könyvtárából, és egyedül áttanulmányozta. Valóságos aranybánya az a könyvtár, mondta. Büszkén mutatta az olvasójegyeit, mind a négyet: egy a saját nevére, egy Rinóéra, egy az apjáéra, egy az anyjáéra. Mindegyikkel kikölcsönözhetett egy könyvet, vagyis egyszerre összesen négyet. Hét közben kiolvasta, vasárnap visszavitte őket, és kivett másik négyet.

Sosem faggattam, milyen könyveket olvasott vagy mit olvas éppen, nem volt rá idő, tanulnunk kellett. Kikérdezett, és ha nem tudtam, dühöngött. Egyszer rácsapott a karomra, jó erősen, a hosszú, csontos kezével, és nem kért bocsánatot, sőt megfenyegetett, hogy ha megint hibázom, még nagyobbat kapok. Elbűvölte a vaskos, nehéz latin szótáram, a sok-sok oldal, nem látott még ilyet. Folyton keresgélte benne a szavakat, nemcsak a gyakorlatok szavait, hanem mindent, ami eszébe jutott. És közben kiosztotta nekem a feladatokat, ahogy Oliviero tanárnőtől látta. Napi harminc mondatot kellett lefordítanom, húszat latinról olaszra, tízet olaszról latinra. Ő is megcsinálta, nálam jóval gyorsabban. Nyár vége felé, nem sokkal a pótvizsga előtt, miután fejcsóválva végignézte, ahogy a mondat szavainak sorrendjében kikeresem az ismeretlen szavakat a szótárban, és az első jelentésükbe belekapaszkodva próbálom megérteni a szöveget, óvatosan megjegyezte:

– A tanárnő mondta, hogy így kell?

A tanárnő sose mondott semmit, csak kiadta a feladatot. Az én ötletem volt.

Lila hallgatott egy kicsit, aztán megszólalt.

– Először olvasd el a mondatot latinul, aztán keresd meg az igét. Az ige számából és személyéből rájössz az alanyra. Ha megvan az alany, jöhet a többi: a tárgy, a határozók. Próbáld meg így.

Megpróbáltam. És máris könnyű volt fordítani. Szeptemberben elmentem a pótvizsgára, az írásbeli hibátlan lett, a szóbelin minden kérdésre tudtam válaszolni.

– Ki tanított? – kérdezte a tanárnő kissé bosszúsan.

– Egy barátnőm.

– Egyetemista?

Nem tudtam, mit jelent. Bólintottam.

Lila odakint várt, az árnyékban. Átöleltem, elújságoltam, milyen ügyes voltam, és megkérdeztem, hogy tanulunk-e együtt egész évben. Mivelhogy annak idején ő akart csakis a tanulás miatt találkozgatni velem, úgy éreztem, az ajánlatom a legjobb módja annak, hogy kifejezzem az örömömet és a hálámat. Legyintett, majdhogynem undorodva. Közölte, hogy csak tudni akarta, milyen az a latin, amit az okosok tanulnak.

– És?

– Megtudtam, ennyi.

– Nem tetszik?

– De. Majd kiveszek pár könyvet a könyvtárból.

– Latinul?

– Igen.

– De még sokat kell tanulni.

– Tanulj helyettem is, aztán ha gondom lesz, segítesz. Nekem most a bátyámmal van dolgom.

– Micsoda?

– Majd megmutatom.

8.

Elkezdődött az iskola, és én megtáltosodtam. Alig vártam, hogy Lila a segítségemet kérje latinból vagy másból, azt hiszem, nem is annyira magamért tanultam, hanem inkább érte. Osztályelső lettem, az általánosban sem ment ilyen jól.

Abban az évben úgy éreztem, dagadok, mint a pizzatészta. Kikerekedett a mellem, a combom, a fenekem. Egyik vasárnap, amikor a park felé tartottam, hogy találkozzam Gigliola Spagnuolóval, mellém szegődtek a Solara fivérek a Millecentóval. Az idősebbik, Marcello ült a volánnál, az öccse meg mellette. Szépek voltak mindketten a csillogó, hollófekete hajukkal, hófehér mosolyukkal. Nekem Marcello tetszett jobban, Hektorra hasonlított az Iliász könyvtári példányából. Végigkísértek a parkig, én mentem a járdán, ők mellettem az úton a kocsival.

– Ültél már autóban?

– Nem.

– Gyere, elviszünk egy körre.

– Apám nem engedi.

– Nem mondjuk el neki. Mikor lesz újra alkalmad egy ilyennel furikázni?

Soha, gondoltam. Mégis nemet mondtam, nem is egyszer, a parkig, míg a két testvér végül elhajtott, és egy pillanat alatt eltűnt az épülő házakon túl. Nemet mondtam, mert ha apám megtudja, hogy beültem abba a kocsiba, habár jó ember volt és kedves, azonnal agyoncsap, bármennyire szeret is, és ugyanakkor a két öcsém, Peppe és Gianni, bár még kicsik voltak, kötelességüknek érezték volna, egyszer s mindenkorra, hogy megöljék a Solara fivéreket. Nem voltak írott szabályok, de mindenki tudta, hogy ez a helyzet. A két Solara is tudta, így hát csak csábítgattak, hogy szálljak be, de nem zaklattak.

Valamivel később viszont nem voltak ilyen udvariasak Adával, a Sarratore család elköltözésekor botrányt csapó bolond özvegy, Melina Cappuccio lányával. Ada tizennégy éves volt, mutatós lány. Vasárnaponként kirúzsozta magát, az anyja tudta nélkül, és így idősebbnek látszott, ehhez hosszú lába volt és még az enyémnél is nagyobb melle. A Solara fivérek ocsmányságokat kiabáltak neki, aztán Michele megragadta a karját, és berángatta a kocsiba. Egy órával később visszahozták, és Ada egy kicsit mérges volt, de egy kicsit

nevetett is.

De valaki látta, hogy Adát erőszakkal bezsuppolják az autóba, és szólt Antoniónak, Ada legidősebb bátyjának, aki autószerelőként dolgozott Gorresio műhelyében. Antonio szorgalmas, fegyelmezett, roppant félszeg srác volt, láthatóan megsínylette az apja tragikus halálát és az anyja kiborulásait. Anélkül, hogy egyetlen szót szólt volna a barátoknak vagy a rokonoknak, elment a Solara-bárhoz, megvárta Marcellót és Michelét, és amikor a két testvér megjelent, azonmód nekik támadt. Percekig ütötte-rúgta őket, ahol érte, de aztán kijött az öreg Solara az egyik pultossal. Négyen véresre verték Antoniót, akinek senki sem segített, se a járókelők, se a törzsvendégek.

Minket, lányokat megosztott ez az epizód. Gigliola Spagnuolo és Carmela Peluso a Solara fiúk pártján álltak, de csak mert jóképűek voltak, na meg a Millecento miatt. Én tétováztam. Két barátnőm társaságában a Solarák felé húztam, sőt versenyeztünk, hogy melyikünk imádja őket jobban, mert tényleg gyönyörűek voltak, és lehetetlen volt nem elképzelni, ahogy büszkén feszítünk valamelyikük mellett az autóban. De közben éreztem, hogy nagyon csúnyán viselkedtek Adával, és tetszett, hogy Antonio, habár nem egy szépség, és nem is olyan izmos, mint ők, mert nem jár mindennap súlyokat emelgetni, mégis bátran szembeszállt velük. Lila kerek perec ki is mondta ugyanezt, és a jelenlétében én is felvetettem a kétségeimet.

Egyik alkalommal odáig fajult a vita, hogy Lila, talán mert kislányosabb volt még, és nem ismerte a rémülettel vegyes gyönyört, melyet a Solara fivérek tekintete okoz, kijelentette, a szokásosnál is sápadtabban, hogy ha vele történik, ami Adával történt, ő bizony megkímélte volna az apját és Rinót a kellemetlenségektől, és maga számol el a két pernahajderrel.

– Azok ketten rád se bagóznak – mondta Gigliola Spagnuolo.

Azt hittük, Lila dühbe gurul, de nyugodt maradt.

– Jobb is.

Törékeny volt, mint mindig, és minden porcikájában feszült. Ámultan néztem a kezét: rövid idő alatt olyanná vált, mint Rinóé és az apjáé, az ujjbegyein megsárgult, megvastagodott a bőr. Noha senki sem kényszerítette – nem ez volt a feladata a műhelyben –, besegített a munkában: előkészítette a fonalat, varrást bontott, ragasztott, szegélyezett, s már-már ugyanolyan ügyesen bánt az apja szerszámaival, mint a bátyja. Ezért nem kérdezett tőlem egész évben soha semmit latinból. Egy nap viszont elárulta, hogy mi jár a fejében, és a tervének köze sem volt a könyvekhez: ráveszi az apját, hogy készítsen új cipőket. De Fernando hallani sem akart róla.

– Kézzel cipőt készíteni – mondta – idejétmúlt művészet, a jövő a gépeké, a gépek viszont pénzbe kerülnek, a pénz meg a bankban van, vagy az uzsorásoknál, de nem a Cerullo család zsebében.

Lila nem tágított, elhalmozta az apját őszinte dicséretekkel.

– Amit te tudsz a cipőkkel, apa, azt senki más nem tudja.

Erre az apja azt felelte, hogy még ha igaz volna is, amit Lila mond, manapság már mindent gyárakban csinálnak, sorozatgyártásban, alacsony költséggel, és mivelhogy dolgozott ilyen helyen, jól tudja, miféle förmedvények kerülnek ki onnan. De nincs mit tenni, aki új cipőt akar, már nem a környékbeli suszterhez megy, hanem a központ bevásárlóutcáira, úgyhogy minden hiába, csakis tönkremenni lehet a kézművestermékekkel, kidobott pénz, fölösleges fáradság.

Lila nem hagyta annyiban, és szokásához híven maga mellé állította Rinót. A bátyja kezdetben az apja pártját fogta, mert bosszantotta, hogy Lila, ahelyett hogy a könyveket bújná, a férfiak dolgába üti az orrát. Aztán Lila mégiscsak bogarat ültetett a fülébe, és onnantól fogva Rino is egyre többször nyaggatta Fernandót.

– Legalább próbáljuk meg.

– Nem.

– Láttad, milyen kocsija van a Solara fivéreknek, láttad, milyen jól megy a Carracciék csemegeboltja?

– Láttam, hogy a rövidáruüzletből nem lett szabóság, és láttam, hogy Gorresio, a fia ostobasága miatt, tovább nyújtózkodott, mint ameddig a takarója ér.

– De a Solarák egyre terjeszkednek.

– Törődj a magad dolgával, ne a Solarákkal foglalkozz.

– A vasút mellett új lakónegyed épül.

– Ki nem szarja le?

– Apa, az emberek el akarják költeni, amit megkeresnek.

– Az emberek ennivalóra költenek, mert enni mindennap kell. És a cipőt, egy, nem lehet megenni, kettő, ha tönkremegy, megjavíttatod, és kihúzhat még húsz évet. A mi munkánk a cipőjavítás, ma is és holnap is, punktum.

Tetszett, hogy ez a velem mindig kedves, az apjával szemben viszont néha félelmetesen kemény srác mindig, minden körülmények között kiáll a húga mellett. Irigyeltem Lilát a nagy és erős bátyja miatt, sokszor gondoltam, hogy az igazi különbség kettőnk között az, hogy nekem csak kisebb testvéreim vannak, vagyis senki sincs, aki az erejével támogatna, és bátorítana az anyámmal szemben, míg Lila számíthat Rinóra, aki bárki ellen képes megvédeni őt, és segíteni, bármi jusson is Lila eszébe. Ebben az esetben azonban Fernandóhoz húztam, úgy éreztem, neki van igaza. És mikor megvitattuk a dolgot Lilával, kiderült, hogy ő is így gondolja.

Egyszer megmutatta a rajzokat a cipőkről, melyeket a bátyjával együtt akart elkészíteni. Gyönyörű rajzok voltak, férfi és női cipőkről egyaránt, kockás lapokon, aprólékosan kidolgozva, mintha Lila valahol egy másik, párhuzamos világban jól megfigyelhette volna azokat a cipőket, mielőtt lerajzolta volna őket. Igazából minden egyes részletükben az ő találmányai voltak, mint amikor hercegnőket rajzolt az iskolában, olyannyira, hogy bár nem volt bennük semmi különös, mégsem hasonlítottak azokra a cipőkre, amelyeket a telepen láttunk, de a fényképregények színésznőinek cipőire sem.

– Tetszenek?

– Őrült elegánsak.

– Rino azt mondja, nagy munka lenne.

– De meg tudja csinálni?

– Esküszik rá.

– És apád?

– Ő biztosan.

– Akkor álljatok neki.

– Apám nem akarja.

– Miért?

– Azt mondta, miközben én jót játszom, Rino meg ő nem vesztegethetik az idejüket.

– Mit jelent ez?

– Azt jelenti, hogy ha tényleg jutni akarsz valamire, ahhoz idő kell meg pénz.

Előhúzott néhány gyűrött fecnit, melyeken titokban, Rino tudta nélkül összeírta, mennyi pénz kellene a tervéhez. De végül mégsem mutatta meg a számításait, összehajtotta a cetliket. Időpocsékolás, mondta, apámnak igaza van.

– És akkor?

– Csak azért is megpróbáljuk.

– Fernando mérges lesz.

– Ha meg se próbáljuk, nem változik semmi.

Még mindig ugyanaz volt a vesszőparipája: szegényekből gazdagokká kell válnunk, a semmitől el kell jutnunk a mindenig. És mi lesz a könyvekkel, pedzegettem, miért nem írunk regényeket, mint a Kisasszonyok szerzője? Én leragadtam a régi tervünknél, hittem benne. Ezért tanultam latinul, és a szívem mélyén meg voltam róla győződve, hogy Lila, bár nem jár már iskolába, és mostanság belebolondult a cipőkbe, csakis azért vesz ki annyi könyvet Ferraro tanár úr könyvtárából, hogy írjunk együtt egy regényt, és keressünk vele egy rakás pénzt. De csak vonogatta a vállát, a szokásos flegmaságával, rég elfelejtette a Kisasszonyokat.

– Manapság – magyarázta – vállalkozni kell, hogy igazán meggazdagodjon az ember.

Először csak egyetlen pár cipőt akart készíteni, hogy megmutassa az apjának, milyen szép és kényelmes, aztán ha megfűzte Fernandót, kezdődhet a gyártás: két pár ma, négy holnap, harminc egy hónapban, négyszáz egy évben: rövid idő alatt beindíthatnák a Cerullo cipőgyárat, ő, az apja, Rino, az anyja és a testvérei, mindenféle géppel és legalább ötven munkással.

– Egy cipőgyárat?

– Azt.

A szokásos szilárd meggyőződésével beszélt, olaszul, a szavai nyomán kirajzolódott előttem a gyár logója: Cerullo; a márkajel a cipőkbe nyomva: Cerullo; meg az a sok szép, elegáns cipő, pont, mint Lila rajzain, olyan gyönyörűek és kényelmesek, mondta Lila, hogy

aki egyszer fölhúzza őket, le sem akarja többé venni, este cipőben megy aludni.

Ezen jót nevettünk.

Aztán Lila leblokkolt. Bevillanhatott neki, hogy most is ugyanúgy játszunk, mint évekkel korábban a babáinkkal, Tinával és Nuval a pince szellőzőablaka előtt, és mintha hirtelen sürgetőnek érezné, megkérdezte abban az egyre jellemzőbbé váló kislányos-öregasszonyos stílusban:

– Tudod, miért hiszik magukat a Solara fivérek a telep urainak?

– Mert beképzeltek.

– Nem, hanem mert gazdagok.

– Azt mondod?

– Persze. Látod, hogy Pinuccia Carraccit nem molesztálják?

– Látom.

– És tudod, miért viselkedtek Adával úgy, ahogy viselkedtek?

– Nem.

– Mert Adának nincs apja, és Antonio, a testvére semmit sem számít, és Ada lépcsőházat takarít Melinával.

Következésképp vagy mi is keresünk egy csomó pénzt, és gazdagabbak leszünk, mint a két Solara, vagy megvédjük magunkat, és jól ellátjuk a bajukat. Elővett egy éles dikicset, az apja műhelyéből szerezte.

– Hozzám nem nyúlnak, mert csúnya vagyok, és nem menstruálok – mondta –, de téged zaklathatnak. Ha megtörténne, szólj.

Zavarodottan néztem rá. Fogalmunk sem volt, nem egész tizenhárom évesen, a jogról, a törvényekről, az igazságszolgáltatásról. Azt utánoztuk, általában meggyőződéssel, amit kiskorunk óta a környezetünkben láttunk-hallottunk. Tán nem ököllel szerez érvényt igazának az ember? Peluso nem ölte meg don Achillét? Hazamentem. Ráébredtem, hogy az utolsó mondataival Lila beismerte, hogy nagyon is ragaszkodik hozzám, és ez boldoggá tett.

9.

A középiskolai záróvizsgán olaszból és latinból kilencest kaptam, a többi tárgyból pedig nyolcast. Én voltam a legjobb az iskolában: jobb Alfonsónál, akinek nyolcas átlaga lett, és sokkal-sokkal jobb Ginónál. Napokig nem tudtam betelni az elsőséggel. Apám nem győzött dicsérni, és fűnek-fának eldicsekedni, hogy elsőszülött lánya kilencesre vizsgázott olaszból, sőt mi több, latinból is. Anyám meg, egyszer a konyhában, miközben a mosogató mellett állva zöldséget pucolt, nagy meglepetésemre azt mondta, anélkül hogy felém fordult volna:

– Vasárnap felveheted az ezüst karkötőmet, de el ne veszítsd!

Az udvarban nem volt ekkora sikerem. Ott csak a szerelmek és a fiúk számítottak. Amikor elújságoltam Carmela Pelusónak, hogy iskolaelső lettem, rögtön arról kezdett beszélni, hogy milyen pillantásokat vet rá Alfonso, ha összefutnak. Gigliola Spagnuolo lógatta az orrát, mert latinból és matekból is megbukott, és azzal próbálta visszaszerezni a presztízsét, hogy elterjesztette, Gino odavan érte, de őt nem érdekli, mert Marcello Solarába szerelmes, és talán Marcello is szereti. Lila sem mutatott különösebb lelkesedést. Felsoroltam neki a jegyeimet, tárgyról tárgyra, de ő csak annyit mondott nevetve, a szokásos gonoszkodó stílusában:

– Tízest nem is kaptál?

Rosszulesett. Tízes csak magatartásból létezett, fontosabb tantárgyakból senkinek sem adtak a tanárok. De elegendő volt ez a mondat, hogy előtörjön egy gondolat, mely addig bujkált valahol: ha Lila az én iskolámba járt volna, az én osztályomba, ha megengedték volna neki, csupa-csupa tízese lenne, és ezt mindig is tudtam, ő is tudta, és most a fejemre olvassa.

Hazamentem, szívemben a fájdalommal, hogy bár első vagyok, mégsem vagyok igazán első. Ráadásul a szüleim másról sem diskuráltak egymás közt, mint hogy milyen állásba tudnának benyomni a jó kis középiskolás végzettségemmel. Anyám a papírboltos nőt akarta megkérni, hogy vegyen fel segédnek: úgy gondolta, ha már ilyen ügyes vagyok, remekül árulnék tollakat, ceruzákat, iskolai füzeteket és könyveket. Apám arról álmodozott, hogy a városházán kötött ismeretségei révén talál nekem valami előkelőbb állást. Rajtam meg eluralkodott valamiféle meghatározhatatlan szomorúság, amely egyre csak nőtt, nőtt, nőtt, olyannyira, hogy már vasárnap sem akaródzott kimozdulnom.

Nem voltam kibékülve magammal, ködösnek tűnt minden. Belenéztem a tükörbe, és nem azt láttam, amit látni szerettem volna. Szőke hajam teljesen bebarnult. Az orrom széles volt és nyomott. Egyre terebélyesedtem, de közben nem nőttem. És a bőröm is megcsúnyult: a homlokomon, az államon, az állkapcsomnál vöröses, később lilássá, majd a tetejükön sárgává váló pattanások garmadája éktelenkedett. Elkezdtem besegíteni anyámnak a házimunkában, önszorgalomból, takarítottam, főztem, rendet raktam a testvéreim után, foglalkoztam a legkisebbel, Elisával. A szabad időmben se mentem sehová, behúzódtam egy sarokba, és a könyvtárból kivett regényeket olvastam: Grazia Deleddát, Pirandellót, Csehovot, Gogolt, Tolsztojt, Dosztojevszkijt. Időnként rám tört a vágy, hogy elmenjek Lilához a műhelybe, és meséljek neki a kedvenc szereplőimről meg mondatokról, melyeket kívülről fújtam, de aztán meggondoltam magam: gonosz megjegyzéseket tett volna, nekiállt volna a Rinóval közös terveiről beszélni, cipőkről, gyárról, pénzről, és én egyre fölöslegesebbnek éreztem volna az elolvasott regényeket; az életemet meg silánynak és kilátástalannak: kövér, ragyás eladó leszek a parókiával szemközti papírboltban, vagy alkalmazott a városházán, vénlány, előbb-utóbb kancsal és bicebóca.

Aztán egy vasárnap reggel, miután Ferraro tanár úr névre szóló meghívót küldött postán, végre feléledtem, és elmentem a könyvtárba. Próbáltam kicsinosítani magam, reméltem, hogy ugyanolyan szép leszek, mint korábban. Kinyomkodtam a pattanásaimat, sokáig eltartott, és még pirosabb lett utána az arcom, fölvettem anyám ezüst karkötőjét, és kibontottam a hajam. De továbbra sem tetszett a látvány. Rosszkedvűen baktattam a könyvtár felé a hőségben, mely ilyenkor láztól duzzadt kézként nehezedett a telepre, már kora reggeltől fogva.

Amikor odaértem, rögtön láttam, hogy valami készül: szülők, kisiskolások és nagyobb gyerekek áramlottak befelé a főbejáraton. Bementem. Volt bent többsornyi szék, mind foglalt, színes díszek, ott volt a plébános, Ferraro tanár úr, Oliviero tanárnő, és még az iskolaigazgató is. Kiderült, hogy Ferraro kitalálta, megjutalmazza egy könyvvel a leglelkesebb olvasóit. A kölcsönzés a ceremónia idejére szünetelt, így hát leültem a terem végében. Kerestem Lilát, de csak Gigliola Spagnuolót láttam, Ginóval és Alfonsóval. Idegesen fészkelődtem a széken. Kisvártatva leült mellém Carmela Peluso és a bátyja, Pasquale. Szia, szia. Gyulladt arcomat még jobban eltakartam a hajammal. Elkezdődött a díjátadó. Első Raffaella Cerullo, második Fernando Cerullo, harmadik Nunzia Cerullo, negyedik Rino Cerullo, ötödik Elena Greco, vagyis én.

Fölnevettem, és Pasquale is. Egymásra néztünk, próbáltuk visszafojtani a nevetést, közben Carmela suttogva kérdezgette:

– Min nevettek?

Nem válaszoltunk, újra összenéztünk, a szánk elé kaptuk a kezünket, és folytattuk. Még éreztem a szememben a nevetést, a lelkemben meg valami váratlan örömféleséget, amikor Ferraro, miután hiába tette föl többször is a kérdést, hogy jelen van-e valaki a Cerullo családból, engem szólított, hogy átvegyem az ötödik helyezettnek járó díjat. Nagyon megdicsért, és átnyújtotta Jerome K. Jerome Három ember egy csónakban című regényét. Megköszöntem, és gyorsan megkérdeztem:

– Átvehetném Cerullóék jutalmait is? Elviszem nekik.

Ferraro odaadta a Cerullo család összes jutalomkönyvét. Elindultunk kifelé, Carmela sértődötten átpártolt Gigliolához, aki vidáman csevegett Alfonsóval és Ginóval, Pasquale meg tovább nevettetett, azt magyarázta, hogy Rinónak kifolyik a szeme a sok olvasástól, meg hogy Fernando, a suszter éjjel nem alszik a könyvek miatt, és hogy Nunzia a tűzhely mellett olvas, miközben csinálja a krumplis tésztát, egyik kezében egy regény, a másikban fakanál. Egy osztályba járt Rinóval, sőt padtársak voltak – mondta a nevetéstől könnyes szemmel –, de a hat-hét év iskola után, beleértve az évismétléseket is, a barátjával ketten együtt legfeljebb annyit tudnak elolvasni, hogy Trafik, Csemegebolt, Posta és Távírda. Így hát tőlem kérdezte meg, milyen könyvet kapott jutalmul a volt padtársa.

– Bruges, a halott város.

– Valami kísértetes?

– Nem tudom.

– Veled mehetek, amikor átadod neki? Sőt, átadhatom én?

Megint hahotázni kezdtünk.

– Persze.

– Rinuccio díjat kapott… Őrület. Pedig Lina olvasta el az összes könyvet, szédületes a

kiscsaj.

Tetszett, hogy Pasquale Peluso szóval tart és megnevettet. Vigaszt nyújtott: talán mégsem vagyok annyira csúnya, gondoltam, talán én látom rosszul magamat.

Egyszer csak valaki a nevemen szólított, Oliviero tanárnő volt.

Odamentem hozzá, végigmért a szokásos ítélkező tekintettel, és azt mondta, mintegy annak megerősítéseképpen, hogy jogosan lehetnék egy kicsit kegyesebb magammal szemben:

– Hogy megnőttél, és milyen szép vagy!

– Nem igaz, tanárnő.

– Dehogynem, majd kicsattansz, jó húsban vagy, csak úgy ragyogsz. És okos is vagy. Hallottam, hogy iskolaelső lettél.

– Igen.

– És mihez kezdesz?

– Dolgozni fogok.

Elkomorult.

– Szó sem lehet róla, neked tovább kell tanulnod.

Csodálkozva bámultam rá. Lehet még tanulni? Semmit sem tudtam az iskolarendszerről, fogalmam sem volt, mi van a középiskola után. Gimnázium, egyetem, ezek csak szavak voltak, mint megannyi másik megfoghatatlan szó a regényekben.

– Nem lehet, a szüleim nem engedik.

– Hányast kaptál latinból?

– Kilencest.

– Biztos?

– Igen.

– Na, majd én beszélek a szüleiddel.

Megrémültem. Ha Oliviero tényleg eljön hozzánk, és megmondja a szüleimnek, hogy taníttassanak, apám és anyám újra hajba kap, és nekem semmi kedvem sincs hallgatni a veszekedést. Jobb a békesség: segítek anyámnak, dolgozom a papírboltban, elfogadom a csúnyaságomat és a pattanásaimat, meg hogy jó húsban vagyok, ahogy Oliviero tanárnő mondta, és hogy gürcölhetek a nyomorban életem végéig. Talán nem ugyanezt teszi már három éve Lila a cipészműhelyben az apjával és a bátyjával, őrült álmai dacára?

– Köszönöm, tanárnő – mondtam –, viszontlátásra.

De Oliviero megragadta a karomat.

– Ne vesztegesd az időt vele – intett a rám váró Pasquale felé. – Kőműves, sosem lesz több. Meg aztán rossz családból való, az apja kommunista, és megölte don Achillét. Meg ne lássalak vele többé, biztos ugyanolyan kommunista, mint az apja.

Bólintottam, és köszönés nélkül elmentem Pasquale mellett. Pasquale megdöbbent, de örömmel konstatáltam, hogy elindul utánam, és tíz lépés távolságból követ. Nem volt szép, de már én sem voltam az. Koromfekete, göndör haja volt, sötét, napbarnított bőre, széles

szája, és egy gyilkos fia volt, meg talán kommunista.

Forgattam a fejemben a szót, kommunista, amely nekem semmit sem mondott, de a tanárnő szájából lesújtóan hangzott. Kommunista, kommunista, kommunista. Bizsergető. Kommunista és egy gyilkos fia.

Alighogy befordultam a sarkon, Pasquale utolért. Együtt mentünk tovább, majdnem egészen hazáig, újra nevettünk, és megbeszéltük, hogy másnap elmegyünk a cipészműhelybe átadni Lilának és Rinónak a könyveket. Mielőtt elváltunk, Pasquale azt mondta, hogy következő vasárnap a húgával együtt Gigliolánál tanul táncolni, mehet bárki, aki akar. Megkérdezte, nem jönnék-e én is, esetleg Lilával. Tátva maradt a szám, de tudtam, hogy anyám nem engedne el. De azért azt feleltem, hogy rendben, meggondolom. Ekkor Pasquale kezet nyújtott, de én haboztam, szokatlan gesztus volt, épp csak megérintettem a kezét, kemény volt és érdes, aztán visszakoztam.

– Még mindig kőműveskedsz? – kérdeztem, noha tudtam a választ.

– Igen.

– És kommunista vagy?

Meglepődött.

– Igen.

– És jársz apádhoz Poggiorealéba, a börtönbe?

Elkomolyodott.

– Megyek, ha tudok.

– Szia.

– Szia.

10.

Oliviero tanárnő még aznap délután megjelent nálunk, csak úgy, váratlanul, hogy teljes kétségbeesésbe kergesse apámat és felbosszantsa anyámat. Megeskettette mindkettejüket, hogy beíratnak a legközelebbi humán gimnáziumba. Felajánlotta, hogy megszerzi nekem a szükséges könyveket. Beszámolt apámnak, miközben engem nézett szigorúan, hogy látott kettesben Pasquale Pelusóval, aki tökéletesen alkalmatlan társaság egy ilyen szépreményű lánynak.

A szüleim nem mertek ellenkezni. Ünnepélyesen megesküdtek, hogy beíratnak a gimnáziumba, és apám zordan rám förmedt:

– Lenù, ne merészelj többé szóba állni Pasquale Pelusóval!

Mielőtt elbúcsúzott volna tőlünk, a tanárnő megkérdezte, mit tudok Liláról. Elmondtam, hogy besegít az apjának és a bátyjának, rendben tartja a számlákat és az üzletet. Oliviero elhúzta a száját.

– Tudja, hogy kilencest kaptál latinból?

Bólintottam.

– Mondd meg neki, hogy most görögöt is fogsz tanulni. Mondd csak meg.

Elköszönt a szüleimtől, és nagy peckesen távozott. De még visszakiáltott az ajtóból:

– Ez a lány sok örömet fog még szerezni nekünk!

Este aztán, miközben anyám dühöngött, hogy kénytelenek úri iskolába küldeni engem, mert különben a tanárnő addig jár a nyakára, amíg kikészíti, és a tetejébe bosszúból ezerszer is megbuktatja a kis Elisát; miközben apám, mintha az volna a legfőbb bajunk, fenyegetőzött, hogy eltöri mindkét lábam, ha megtudja, hogy még egyszer kettesben maradok Pasquale Pelusóval, egy velőtrázó kiáltás a torkukra fagyasztotta a szót. Ada volt, Melina lánya, segítségért kiáltott.

Rohantunk az ablakhoz: nagy felfordulás volt az udvaron. Kiderült, hogy Melinára, aki Sarratoréék elköltözése után egész rendesen viselkedett – kicsit ápolatlan volt, kicsit szétszórt, de a bolondériái ritkábbá és ártatlanabbá váltak; mondjuk hangosan énekelt, miközben a lépcsőházakat takarította, és kizúdította a felmosóvizet az utcára, anélkül hogy körülnézett volna –, megint rájött az ötperc, ezúttal egyfajta boldogságroham. Nevetett, felugrott az ágyra, fölhúzta a szoknyáját, megmutatta vézna lábát és a bugyiját a rémült gyerekeinek. Mindezt anyám az ablakokban lógó asszonyoktól tudta meg. Nunzia Cerullo és Lila is megjelent az udvaron, látni akarták, mi történik, én is mentem volna utánuk, de anyám nem engedett. Megigazította a haját, és elbicegett, hogy személyesen mérje föl a helyzetet.

Felháborodva tért vissza. Melina kapott egy könyvet. Egy könyvet, igen, egy könyvet. Ő, aki legföljebb két osztályt végzett, és soha életében nem olvasott. Donato Sarratore neve volt a borítón. Belül, az első lapon egy tollal írt ajánlás Melinának, és piros tintával megjelölve a neki szóló versek.

Apám, amint meghallotta a furcsa hírt, ócsárolni kezdte a vasutas-költőt. Anyám fröcsögött, hogy valaki igazán betörhette volna már ennek a tetűnek a tetves fejét. Melina egész éjjel énekelt örömében, hallottuk, ahogy a gyerekei, főleg Antonio és Ada, próbálják lecsendesíteni, de nem sok sikerrel.

Én közben egyik ámulatból a másikba estem. Egyetlen nap leforgása alatt sikerült felkeltenem egy olyan titokzatos srác figyelmét, mint Pasquale, új lehetőség nyílt előttem a gimnáziummal, és megtudtam, hogy valaki, aki a telepen lakott, éppen velünk szemben, kiadott egy könyvet. Ez utóbbi azt bizonyítja, Lilának igaza volt, hogy úgy vélte, nekünk is összejöhet. Persze Lila már letett róla, de én, a nehéz iskola és Pasquale szerelmének segítségével, talán írhatok egyet egyedül is, ahogy Sarratore. És ha minden jól megy, előbb gazdagszom meg, mint Lila a tervrajzaival meg a cipőgyárával.

11.

Másnap titokban találkoztam Pasquale Pelusóval. Izzadtan érkezett, munkásruhája fehér mészfoltokkal volt teli. Útközben elmeséltem neki Donato és Melina történetét. A mostani események igazolják, mondtam, hogy Melina nem bolond, meg hogy Donato tényleg beleszeretett, és még mindig szereti. De már miközben beszéltem, miközben Pasquale helyeselt, váratlan érzékenységet mutatva a szerelmi ügyek iránt, ráeszméltem, hogy a legújabb fejleményekből egyetlen dolog lelkesít igazán, mégpedig hogy Donato Sarratore megjelentetett egy könyvet. Egy könyvet, mely akár bekerülhet Ferraro tanár úr könyvtárába, kikölcsönzésre. Tehát, magyaráztam Pasqualénak, nem akárkit ismertünk, nem egy pipogya alakot, akinek a fejére nőtt a felesége, hanem egy költőt. A szemünk láttára született meg tragikus szerelme, és szintén jól ismertük, aki iránt lángra gyúlt, vagyis Melinát. Őrült izgatott voltam, kalapált a szívem. Rájöttem, hogy Pasquale rég elvesztette a fonalat, csak azért helyesel, mert nem akar ellentmondani. És tényleg, gyorsan el is terelte a szót, Liláról kezdett kérdezgetni, hogy ment neki az iskola, mit gondolok róla, mennyire jó barátnőm. Örömmel válaszolgattam: először kérdezett valaki a barátságunkról, egész úton lelkesen meséltem róla. És először éreztem, miközben kerestem a szavakat, mert nem voltak kész szavaim ehhez a témához, hogy hajlamos vagyok leegyszerűsíteni a Lilával való kapcsolatomat lelkes és harsányan pozitív kijelentésekre.

Még akkor is erről beszélgettünk, amikor megérkeztünk a cipészműhelyhez. Fernando hazament sziesztázni, de Lila és Rino ott volt, komoran görnyedtek a pult fölött, és ellenségesen méregettek valamit, amit gyorsan elraktak, amint megláttak minket az üvegajtón túl. Átadtam Lilának Ferraro tanár úr ajándékát, Pasquale meg ugratni kezdte a barátját. Az orra alá dugta a könyvet, kinyitotta, és így szólt:

– Majd ha elolvastad, szólj, ha tetszett ez a halott Bruges, esetleg én is elolvasom.

Nagyokat nevettek és sugdolóztak, nyilván trágárságokat. Ám egyszer csak arra lettem figyelmes, hogy bár Rinóval ökörködik, Pasquale lopva Lila felé pislog. Miért nézi, mit akar tőle, mit lát benne? Hosszú és tüzes pillantások voltak, melyeket Lila észre sem vett, viszont Rino – úgy tűnt – annál inkább, úgyhogy hamarjában kituszkolta Pasqualét az utcára, mintha nem akarná, hogy halljuk, mi olyan mulatságos Bruges-ben, de persze valójában azért, mert idegesítette, ahogy Pasquale a húgát bámulja.

Bekísértem Lilát a hátsó helyiségbe, és közben próbáltam valahogy rájönni, mi foghatta meg benne Pasqualét. Szemügyre vettem, de csak a szokásos törékeny, csont és bőr, sápatag kislányt láttam. Talán a nagy szeme vagy a melle parányi hulláma? Lila berakta a könyveket a többi közé, az ócska cipők és néhány roppant megviselt borítójú füzet mellé. Szóba hoztam Melina bolondériáit, és próbáltam átragasztani Lilára a lelkesedésemet, hogy végre elmondhatjuk, ismerünk valakit, aki írt egy könyvet. Olaszul mormoltam neki:

– Gondolj bele, Donato fia, Nino az iskolatársunk volt; gondolj bele, lehet, hogy az egész Sarratore család gazdag lesz.

Lila megeresztett egy kétkedő félmosolyt.

– Ezzel? – kérdezte.

Felém nyújtotta Sarratore könyvét. Melina nagyfia, Antonio adta oda neki, hogy az

anyja ne láthassa többé, ne kerülhessen a kezébe. Elvettem az apró kötetet, és megnéztem. Derűbizonyság volt a címe. Vöröses borítóján egy rajzolt nap ragyogott egy hegycsúcs felett. Megindító volt látni közvetlen a cím fölött a nevet: Donato Sarratore. Kinyitottam, és hangosan felolvastam a tollal írt ajánlást: Melinának, amiért táplálta dalom. Donato. Nápoly, 1958. június 12. Beleborzongtam, bizsergett a tarkóm a hajam tövénél. Azt mondtam:

– Ninónak még szebb kocsija lesz, mint a Solara fivéreknek.

De Lila csak metsző pillantással bámulta a könyvet a kezemben, szinte egybeforrt vele.

– Meglátjuk – dünnyögte. – Eddig ezek a versek csak kárt okoztak.

– Miért?

– Sarratorénak nem volt mersze megkeresni Melinát, a könyvet küldte maga helyett.

– De hát nem gyönyörű?

– Ki tudja. Melina most várja Sarratorét, és ha nem jön, még jobban fog szenvedni, mint korábban.

Micsoda okfejtés! Néztem Lila hófehér, tükörsima bőrét. Néztem a száját, formás fülét. Igen, gondoltam, talán ő is változik, és nemcsak testileg, hanem a kifejezésmódja is. Úgy tűnt, hogy – ahogy ma mondanám – nem csupán képes világosan kifejezni magát, hanem továbbfejlesztette egy adottságát, melyet már kislány kora óta ismertem: teljes természetességgel töltötte meg feszültséggel a tényeket; megerősítette a valóságot, miközben szavakra bontotta és életre keltette. De azt is éreztem, nagy örömömre, hogy immár bennem is megvan a képesség, hogy ugyanezt tegyem: meg is próbáltam, és sikerült. Ez különböztet meg – gondoltam elégedetten – Carmelától és a többiektől: én Lilával együtt jövök tűzbe, itt helyben, mialatt beszél. Milyen szép erős keze van, micsoda tekintete, milyen szépen gesztikulál!

De miközben Lila a szerelemről magyarázott, velem együtt, szöget ütött a fejembe egy gondolat. Rádöbbentem, hogy tévedtem: a kőműves Pasquale, a kommunista, egy gyilkos fia nem miattam akart elkísérni, hanem Lila miatt, azért, hogy őt láthassa.

12.

Egy pillanatra elakadt a lélegzetem ettől a gondolattól. Amikor a fiúk visszajöttek, félbeszakítva a beszélgetésünket, Pasquale vigyorogva bevallotta, hogy ellógott az építkezésről, nem szólt a brigádvezetőnek, úgyhogy azonnal vissza kell mennie. Észrevettem, hogy megint Lilát bámulja, hosszan, áthatóan, szinte akarata ellenére, mintha azt szeretné közvetíteni a tekintetével, hogy csakis miattad kockáztatom, hogy kirúgnak. Aztán odafordult Rinóhoz:

– Vasárnap táncolni megyünk Gigliolához, Lenuccia is jön, ti jöttök?

– Meggondoljuk, messze még a vasárnap – felelte Rino.

Pasquale vetett egy utolsó pillantást Lilára, aki rá se hederített, aztán elszelelt, anélkül

hogy megkérdezte volna, nem tartok-e vele.

Rosszulesett, felhúzott. Önkéntelenül tapogatni kezdtem az arcom, a leggyulladtabb részeknél, aztán föleszméltem, és abbahagytam. Miközben Rino elővette a pult alól a holmit, amin dolgozott, mielőtt megérkeztünk volna, és tanácstalanul szemlélni kezdte, újra beszédbe elegyedtem Lilával, könyvekről, szerelemről. Jól kiveséztük Sarratorét, Melina szerelmi őrületét, a könyv szerepét. Mi fog történni? Milyen reakciókat fog kiváltani? Nem is a versek, hanem maga a könyv, az a tény, hogy a borító, a cím, a név újra lángra lobbantotta Melina szívét. Annyira magával ragadott bennünket a szenvedély, hogy Rino hirtelen kijött a sodrából, és ránk förmedt:

– Abbahagynátok? Lila, lássunk munkához, mert nemsokára visszajön apa, akkor aztán fújhatjuk.

Abbahagytuk. Vetettem egy pillantást arra, amivel foglalatoskodtak: egy sámfa, talpbélések kuszasága, bőrcsíkok és vastag bőrdarabkák, kések, árak és mindenféle szerszám. Lila elárulta, hogy egy férfi utazócipőt szeretnének készíteni, mire Rino azonnal megesketett aggodalmasan a kishúgom, Elisa életére, hogy erről soha senkinek nem beszélek. Fernando semmit sem sejtett, Rino szerezte a különböző bőröket egy barátja segítségével, aki egy cserzőműhelyben kereste a kenyerét a Ponte di Casanova úton. Öt-tíz perceket tudtak csak dolgozni, mert az apjukat sehogy sem lehetett volna rávenni, hogy segítsen nekik, sőt valahányszor szóba került a dolog, Fernando hazazavarta Lilát, üvöltött, hogy meg ne lássa többé az üzletben, és fenyegetőzött, hogy megöli Rinót, amiért annyira tiszteletlen, hogy tizenkilenc évesen többnek képzeli magát az apjánál.

Úgy tettem, mintha érdekelne a titkos üzelmük, de valójában elszomorított. Mert ugyan a két testvér a bizalmába fogadott és beavatott a tervébe, mégis kívülálló maradtam: Lila nélkülem fog végigmenni ezen az úton, nélkülem fogja learatni a babérokat. És főleg, hogyan lehetséges, hogy miután az előbb még elmélyülten diskuráltunk szerelemről és költészetről, most se szó, se beszéd kikísér, mert érdekesebbnek találja ezt a felhajtást egy cipő körül? Olyan jót beszélgettünk Sarratoréról és Melináról. Persze valamennyire bevont a bőrök és szerszámok kavalkádjába, de nem akartam elhinni, hogy nem tart ki benne, ahogy bennem, a szerelemtől szenvedő asszony iránti aggodalom. Mit érdekeltek engem a cipők! Még ott voltak köröttem, a lelki szemeim előtt a forró szenvedély, a megszegett hűség, a könyvvé vált líra legtitkosabb mozzanatai, mintha Lila és én együtt olvastunk volna egy regényt, mintha együtt láttunk volna az imént, csak mi ketten, hátul a műhelyben és nem vasárnap a parókia mozijában, egy rettentően drámai filmet. Fájt, hogy szertefoszlott a varázs, hogy el kell mennem, hogy Lila többre tartja a cipős kalandot a beszélgetésünknél; hogy önálló, nekem viszont szükségem van rá; hogy ahhoz, amit legbelül hordoz, nincs hozzáférésem; hogy Pasquale, aki kész férfi, nem kisfiú, biztosan újabb alkalmakat fog keresni, hogy bámulhassa, és megpróbálja rávenni, hogy titokban legyen a kedvese; és hogy csókolóznak majd, meg fogdossák egymást, ahogy szokás, ha összejön az ember valakivel; egyszóval fájt, hogy egyre kevésbé fogok neki hiányozni.

Ezért aztán, hogy elűzzem a rossz érzést, amit ezek a gondolatok ébresztettek bennem, és nyomatékosítsam, milyen értékes és nélkülözhetetlen vagyok, gyorsan kiböktem, hogy gimnáziumba fogok járni. Az ajtóban közöltem vele, pontosabban már az utcán. Elmeséltem, hogy Oliviero tanárnő kikövetelte a szüleimnél, és azt is megígérte, hogy szerez nekem használt könyveket ingyen. Azért mondtam el mindezt, hogy rájöjjön, pótolhatatlan vagyok, és ha meg is gazdagszik abból, hogy cipőket készít Rinóval, engem sosem nélkülözhet, mint ahogy én sem őt.

Nagy szemeket meresztett.

– Mi az a gimnázium? – kérdezte.

– Egy fontos iskola, ami a középiskola után jön.

– És te minek mész oda?

– Tanulni.

– Mit?

– Latint.

– Mást nem?

– Görögöt is.

– Görögöt?

– Igen.

Elveszetten nézett, mint aki nem tudja, mit mondjon. Aztán valami egészen mást dünnyögött.

– Múlt héten megjött a menzeszem.

És bár Rino nem hívta, visszament a műhelybe.

13.

Szóval már ő is vérzik. A test titkos jelzései, melyek nálam előbb mutatkoztak, utolérték őt is, akár egy földrengés hullámai, és megváltoztatják, már el is indult a változás. Pasquale – gondoltam – előbb észrevette, mint én. És valószínűleg a többi fiú is. Egy csapásra leértékelődött a tény, hogy gimnazista leszek. Napokig másra sem tudtam gondolni, mint a Lilára váró mindenféle változásra. Olyan szép lesz, mint Pinuccia Carracci vagy Gigliola vagy Carmela? Megcsúnyul, mint én? Otthon nem győztem nézegetni magam a tükörben. Milyen vagyok valójában? Milyen lesz, előbb vagy utóbb, Lila?

Elkezdtem jobban odafigyelni a külsőmre. Egyik vasárnap délután az országút és a park között tett szokásos sétához fölvettem az ünnepi ruhámat, egy égszínkék ruhát négyszögletes kivágással, és fölraktam anyám ezüst karkötőjét is. Amikor összetalálkoztam Lilával, valamiféle titokzatos örömöt éreztem, hogy ugyanolyan, mint mindig, kócos, koromfekete hajával, elnyűtt, színehagyott ruhájában. Semmiben sem különbözött a szokásos szikár, vézna kislánytól. Viszont megnyúlt, korábban jóval kisebb volt nálam, de már talán csak egy-két centivel lehettem magasabb. De miféle változás ez? Nekem megnőtt

a mellem, nőiesebb lettem.

Elsétáltunk a parkig, aztán vissza az országútig, majd megint vissza a parkig. Korán volt, nem kezdődött még el a vasárnapi zsongás, nem jöttek még ki a pörköltmogyoró-, mandula-meg farkasbabárusok. Lila puhatolózni kezdett a gimnáziumról. Elmondtam azt a keveset, amit tudtam, de a lehető legjobban felnagyítva. Kíváncsivá akartam tenni, azt akartam, hogy legalább egy kicsikét vágyjon rá, hogy kívülről részese legyen a kalandomnak, hogy azt érezze, különben elveszít belőlem valamit, ahogy én mindig is tartottam tőle, hogy rengeteget elveszítek belőle. Sétáltunk a járdán, én az út felőli oldalon, Lila belül. Beszéltem, ő meg hallgatott figyelmesen.

Aztán mellénk szegődött a Solara fivérek Millecentója, Michele vezetett, Marcello ült az anyósülésen. Utóbbi nekiállt szellemeskedni. Mindkettőnknek címezte, nem csak nekem. Nyelvjárásban beszélt, majdhogynem énekelt, ilyesmiket: szépségeim, nem fáradtok el, hogy föl-alá járkáltok, Nápoly nagy, a világ legszebb városa, olyan szép, mint ti, szálljatok be, fél óra, és visszahozunk titeket.

Nem kellett volna, de megtettem. Ahelyett, hogy továbbmentem volna, mintha nem is léteznének, sem ő, sem a testvére, sem az autójuk; ahelyett, hogy levegőnek nézem, és tovább beszélgetek Lilával, mert vonzónak és szerencsésnek érzem magam, hiszen nemsokára úri iskolába fogok járni, minden bizonnyal olyan fiúkkal együtt, akiknek szebb autójuk van, mint a Solara fivéreknek, odafordultam hozzá, és olaszul azt feleltem:

– Köszönjük, de nem lehet.

Erre Marcello kinyújtotta a kezét. Széles volt a kézfeje és rövid, habár Marcello magas, jókötésű srác volt. Az öt ujj kinyúlt az ablakon, és megragadta a csuklómat, s közben hallottam Marcello hangját:

– Michè, fékezz, láttad, milyen szép karkötője van a portás lányának?

A kocsi megállt. Marcello ujjai meggyűrték a bőrt a csuklómon, undorodva elrántottam a kezem. A karkötő szétszakadt, leesett az autó és a járda közé.

– Úristen, látod, mit csináltál? – kiáltottam fel, anyámra gondolva.

– Nyugi – felelte, kinyitotta az ajtót, és kiszállt. – Megjavítom.

Vidám volt, szívélyes, megint megpróbálta megfogni a csuklómat, ezúttal megnyugtatásnak szánta. Egy pillanat volt. Lila, feleakkora, mint ő, nekilökte az autónak, és a torkának szegezte a cipészkést.

Higgadtan, nyelvjárásban azt mondta:

– Ha még egyszer hozzáérsz, megnézheted magad.

Marcello megmerevedett, nem hitt a fülének. Michele gyorsan kiszállt a kocsiból, és megnyugtató hangon megszólalt:

– Nem bánt, Marcè, nem meri a ribanc.

– Gyere – felelte Lila –, gyere, nézd meg, merem-e.

Michele megkerülte az autót, én meg sírva fakadtam. Jól láttam, hogy a kés hegye már megszúrta Marcello bőrét, a karcolásból egy vékony csíkban csordogált a vér. Világosan emlékszem a jelenetre: még nagyon meleg volt, járókelő alig, Lila úgy állt Marcello előtt, szorosan, mintha valami rusnya bogarat látna az arcán, és el akarná hessegetni. Megmaradt bennem a tökéletes elszántsága: nem habozott volna elvágni Marcello torkát. Michele is észrevette.

– Jól van, rendben – mondta, ugyanolyan nyugodtan, szinte vidáman, és visszaült a kocsiba. – Szállj be, Marcè, kérj bocsánatot a hölgyektől, és menjünk.

Lila lassan elhúzta a kés hegyét Marcello torkától. Marcello félszegen rámosolygott, zavart volt a tekintete.

– Egy pillanat – szólt.

Letérdelt a járdára, éppen elém, mintha ezt a mélységesen megalázkodó módját akarná választani a bocsánatkérésnek. Keresgélt az autó alatt, megtalálta a karkötőt, szemügyre vette, és a körmével összenyomta a kilazult ezüstkarikát. Felém nyújtotta, de közben Lilát nézte. Neki címezte:

– Bocsáss meg.

Aztán beült a kocsiba, és elhajtottak.

– A karkötő miatt sírtam, nem félelmemben – mondtam.

14.

Azon a nyáron elmosódtak a telep határai. Egyik reggel apám elvitt magával a városba. Ha már októbertől gimnazista leszek, tudnom kell, hogyan jutok el az új iskolámba.

Gyönyörű, kristálytiszta, szeles nap volt. Éreztem apám szeretetét, törődését, és az iránta érzett szeretetemhez hamar egyre növekvő csodálat is társult. A kisujjában volt az egész város, tudta, hol kell helyiérdekű vasútra, buszra, villamosra szállni. Csupa szívélyesség és kedvesség volt az úton, otthon szinte sosem láttam ilyennek. Mindenkivel szóba elegyedett a járműveken, a hivatalokban, és sosem mulasztotta el beszélgetőtársa tudomására hozni, hogy a városházán dolgozik, és alkalomadtán segíthet ügymenetet meggyorsítani vagy ajtókat megnyitni.

Együtt töltöttük az egész napot, úgy emlékszem, életemben először és utoljára. Rengeteget foglalkozott velem, mintha néhány óra leforgása alatt át akarna adni minden hasznosat, amit mindaddig megtanult. Megmutatta a Garibaldi teret és az épülő pályaudvart: olyan modern, mondta, hogy még a japánok is a csodájára járnak, eljönnek csak azért Japánból, hogy tanulmányozzák, különösen az oszlopokat, aztán otthon építsenek egy ugyanilyet. De bevallotta, hogy a régi állomást jobban szerette, a szívéhez nőtt. Mindegy. Nápoly, szerinte, mindig ilyen volt: fúrnak-faragnak, építkeznek, folyik a veríték meg a pénz.

Végigvitt a Garibaldi úton, a jövendő iskolámig. Végtelenül megnyerően intézkedett a titkárságon, remek érzéke volt hozzá, hogy elnyerje mások rokonszenvét, de ezt az erényét otthon és a telepen titokban tartotta. Eldicsekedett a kiváló bizonyítványommal egy pedellusnak, akinek, mint kiderült, jól ismerte az esküvői tanúját. Hallottam, hogy gyakran ismételgeti: minden rendben? vagy: megtesszük, amit tudunk. Megmutatta a III. Károly teret, a királyi menhelyet, a botanikus kertet, a Foria utat, a múzeumot. Elvitt a Konstantinápoly útra, az Alba kapuhoz, a Dante térre, a Toledo útra. Zsongott a fejem a sok névtől, a forgalom zajától, a hangoktól, a színektől, a vidám nyüzsgéstől, az erőfeszítéstől, hogy megjegyezzek mindent, és majd beszélgethessek róla Lilával. Apám meg csak csevegett kedélyesen a pizzásfiúval, akitől vett nekem egy forró ricottás pizzát; a zöldségessel, akitől meg egy aranysárga őszibarackot vásárolt. Lehet, hogy csak nálunk a telepen van tengernyi feszültség meg erőszak, a város többi része csupa mosoly és kedvesség?

Elvitt a munkahelyére is, a Városháza térre. Ez a tér is teljesen megújult, mondta, kivágták a növényeket, eltakarítottak mindent, látod, mennyi hely lett, egyedül az Anjouerőd a régi, de ugye szép, kicsikém, Nápolyban nincs ennél férfiasabb, talán csak apád. Bementünk a városházára, nem győzött köszöngetni, mindenki ismerte. Egyesekkel nyájasan beszélt, engem is bemutatott nekik, ezredszer is elismételte, hogy kilencest kaptam olaszból és latinból; másokhoz viszont alig szólt, rendben, igen, ahogy parancsolja. Végül bejelentette, hogy megmutatja közelről a Vezúvot és a tengert.

Felejthetetlen pillanat volt. Elindultunk a Caracciolo úton, egyre jobban fújt a szél, egyre jobban vakított a nap. A Vezúv formás, pasztellszínű kúpjának tövében fehér kavicsokként ragyogtak a város házai, előbukkant a Castel dell'Ovo földbarna vonulata, a tenger. De micsoda tenger! Háborgó, robajló; süvített a szél, ránk tapasztotta a ruhát, kifújta a hajunkat a homlokunkból. Megálltunk az út túloldalán, egy kis csoport bámészkodóval együtt gyönyörködtünk a látványban. Kékes fémhengerként görögtek a hullámok, tojásfehérje-szerű tajtékot vetettek, aztán ezernyi csillámló szilánkra törtek, és a nézőközönség ámuldozó és rémült kiáltásai közepette kiszóródtak egész az utcáig. Milyen kár, hogy Lila nem láthatja. Elkábított a dühöngő szél, a zaj. Úgy éreztem, hogy bár sikerült sokat, nagyon sokat magamba szívni a látványból, rengeteg minden kavarog körülöttem, amit nem tudok befogadni.

Apám megszorította a kezem, mintha attól tartana, hogy elillanok. Valóban kedvem lett volna otthagyni, elfutni, át az úton, hogy beborítsanak a tenger ezüstös pikkelyei. Egyedül akartam lenni ebben a borzongató, fényes-lármás pillanatban, egyedül ebben az új városban, ahol én magam is megújultam: előttem az élet, és én győztes leszek, biztosan, bárhogy tomboljanak is az elemek. Én, én meg Lila, mi ketten, mert csak mi vagyunk képesek rá – és csakis együtt –, hogy megértsük a színek, hangok, emberek, dolgok forgatagát, és életre keltsük azzal, hogy elmeséljük egymásnak.

Úgy tértem vissza a telepre, mintha messzi földön jártam volna. Újra az ismert utcák, Stefano és a húga, Pinuccia új csemegeboltja, Enzo, a gyümölcsárus és a bár előtt a Solara fivérek utálatos Millecentója. Mit nem adtam volna, ha eltűnik a föld színéről! Szerencsére anyám nem szerzett tudomást a karkötős esetről. És szerencsére Rinónak sem mondta el

senki.

Meséltem Lilának az utcákról, a nevükről, a zsivajról, a különleges fényről. De hamar elbizonytalanodtam. Ha Lila mesélte volna ugyanezt, én bekapcsolódom, mint valamiféle nélkülözhetetlen második szólam, és beleélem magam, hiába nem voltam jelen, érdeklődöm, kérdezek, tudatom vele, hogy együtt is el kell mennünk oda, muszáj, mert velem még nagyobb élmény, sokkal jobb társasága lennék, mint az apja. Lila viszont unottan hallgatott, megfordult a fejemben, hogy talán gonoszságból, hogy letörje a lelkesedésemet. De gyorsan be kellett látnom, hogy nem így van, az ő gondolatait a konkrét dolgok táplálják, mint egy könyv vagy egy utcai ivókút. A fülével biztosan figyelt rám, de a szeme és az agya sziklaszilárdan lehorgonyzott az utcánál: a park kevéske növényénél; az Alfonsóval meg a Carmelával sétálgató Gigliolánál; az állványzatról integető Pasqualénál; Melinánál, aki Donato Sarratoréról szavalt fennhangon, miközben Ada próbálta hazarángatni; Stefanónál, don Achille fiánál, aki az újonnan vásárolt Fiat Topolinóban feszített, mellette az anyja, a hátsó ülésen meg a húga, Pinuccia; a Millecentóval furikázó Solara fivéreknél, Michele úgy tett, mintha nem látna minket, de Marcello küldött felénk egy barátságos pillantást; de legfőképp a titkos tervénél, az apja tudta nélkül készülő cipőnél. Számára az elbeszélésem abban a pillanatban nem jelentett többet egy halom, fölösleges helyekről szóló haszontalan értesülésnél. Csakis akkor foglalkozott volna ezekkel a helyekkel, ha lehetősége adódik elmenni oda. Így hát, miután kibeszéltem magam, csak annyit mondott:

– Szólok Rinónak, hogy fogadjuk el Pasquale Peluso meghívását vasárnapra.

Tessék, én Nápoly központjáról mesélek neki, ő meg a telep egyik házát, Giglioláék lakását helyezi a középpontba, ahová Pasquale táncolni hívott minket. Sajnáltam. Mindig igent mondtunk Peluso meghívásaira, de sosem mentünk el, én azért, hogy elkerüljem a vitát a szüleimmel, Lila azért, mert Rino ellenezte. De ünnepnapokon gyakran láttuk, ahogy jól kimosakodva várja a barátait. Jószívű srác volt, nem tett különbséget kisebbek és nagyobbak között, mindenkit elvitt magával. Általában a benzinkútnál várta őket, és jöttek is, egymás után, Enzo, Gigliola, Carmela, akit újabban Carmennek hívtak, néha Rino is, ha nem volt más dolga, meg Antonio, aki ugyanolyan vékony volt, mint az anyja, és időnként, ha Melina éppen nyugodt volt, a húga, Ada is, akit annak idején a Solara fivérek berángattak a kocsiba, és elvittek, ki tudja, hová, egy jó órára. Ha szép idő volt, a tengerhez mentek, és lepirult arccal tértek vissza. Vagy leginkább Gigliolánál gyűltek össze, az ő szülei engedékenyebbek voltak a mieinknél, és aki tudott táncolni, táncolt, aki meg nem tudott, megtanult.

Aztán valahogyan Lila rákapott a táncra, és engem is elcsábított ezekre az összejövetelekre. Meglepetésünkre Pasquale és Rino kitűnő táncosnak bizonyult, tőlük tanultunk meg tangózni, keringőzni, polkázni, mazurkázni. Rino, meg kell hagyni, gyorsan felkapta a vizet, különösen a húgával szemben, viszont Pasquale igazán türelmes tanár volt. Kezdetben rá kellett állnunk a lábfejére, így tanította meg a lépéseket, aztán amikor

belejöttünk, körbetáncolhattuk a lakást.

Rettenetesen élveztem, legszívesebben folyton csak táncoltam volna. Lila viszont nem ragadtatta el magát, úgy tűnt, számára maga a tanulás jelenti az élvezetet, olyannyira, hogy gyakran nem is táncolt, csak ült és nézett, tanulmányozott minket, és megtapsolta a legügyesebb párokat. Egyszer, amikor átmentem hozzájuk, mutatott egy kis könyvecskét, amit a könyvtárból szerzett: benne volt minden a táncokról, a mozdulatokat pedig apró, fekete férfi-és nőalakok szemléltették. Aznap is szokatlanul vidám volt, mint általában ebben az időszakban. Hirtelen elkapta a derekamat, és mintha ő volna a férfi, vezetni kezdett, s közben tangót dudorászott. Rino bekukkantott, és kitört belőle a nevetés. Ő is kedvet kapott, először a húgát forgatta meg, aztán engem. Tánc közben elmesélte, hogy Lila állandóan gyakorolni akar vele, a rögeszméjévé vált, pedig nincs is gramofonjuk. De amint kimondta ezt a szót – gramofon, gramofon, gramofon –, Lila rám nézett a szoba sarkából, összehúzott szemmel.

– Tudod, milyen szó ez?

– Nem.

– Görög.

Bizonytalanul néztem rá vissza. Rino elengedett, elkapta a húgát, Lila felkiáltott, a kezembe nyomta a tánclexikont, és már repült is a bátyjával keresztül a szobán. Mit beszélt? A gramofon olasz szó, nem görög. De ekkor észrevettem, hogy a Háború és béke alól, melyen Ferraro tanár úr könyvtájának címkéje virított, kikandikál egy szakadozott kötet. Görög nyelvtan. Görög. Nyelvtan. Hallottam Lila ziháló hangját:

– Később leírom neked a gramofont görög betűkkel.

Dolgom van, mondtam, és olajra léptem.

15.

Nekiállt görögül tanulni, még mielőtt én elkezdtem volna a gimnáziumot? Egyedül, amikor nekem eszembe sem jutott, nyáron, a vakáció idején? Mindig azt csinálja, amit nekem kellene, hamarább és jobban, mint én? Meglóg, ha követném, de közben a sarkamban van, hogy lekörözzön?

Egy darabig kerültem, haragudtam rá. Elmentem a könyvtárba, hogy én is kivegyek egy görög nyelvtant, de nem volt több, azt az egyet meg felváltva kölcsönözték ki a Cerullo család tagjai. Talán ki kellene törölnöm Lilát magamból, gondoltam, azt hiszem, először akkor, ahogyan az ember egy rajzot töröl le a tábláról. Törékeny vagyok és sebezhető, gondoltam, nem tölthetem azzal az időmet, hogy Lilát követem, vagy azt lesem, hogy ő követ-e, és hogy így vagy úgy, de kevesebbnek érezzem magam nála. De nem bírtam sokáig, mégis megkerestem. Hagytam, hogy megtanítson francia négyesezni. Hagytam, hogy megmutassa, le tudja írni az összes olasz szót görög betűkkel. Erősködött, hogy én is tanuljam meg a görög ábécét, még mielőtt elkezdődne az iskola, szinte kényszerített, hogy írjak és olvassak. Még több pattanás jött ki rajtam. Szemernyi önbizalom nélkül, szégyenkezve jártam Gigliola táncdélutánjaira.

Reméltem, hogy elmúlik, de csak erősödött a szégyenérzet és az önbizalomhiány. Egyszer Lila keringőt táncolt a bátyjával. Olyan jól csinálták, hogy átengedtük nekik az egész teret. Ámultam-bámultam. Szépek voltak, ügyesek. Néztem őket, és végérvényesen ráeszméltem, hogy nemsokára eltűnik majd Lila kislányos-öregasszonyos kinézete, ahogy a jól ismert zenei motívum is elvész egy túlságosan ihletett feldolgozásban.

Nőiesebbé vált az alakja. Magas homloka, egy pillanat alatt összeszűkülő nagy szeme, apró orra, arca, ajka, füle mind-mind új hangszerelést keresett, és úgy tűnt, közel áll hozzá, hogy megtalálja. Hosszú nyaka megkapóan ragyogott, ha copfban viselte a haját. A melle bájos almácskái egyre látványosabban gömbölyödtek. Háta kecsesen ívelt egyre feszesebb fenekéig. A bokája még túl vékony volt, kislányos; mikor idomul majd nőies alakjához? Rájöttem, hogy a fiúk, miközben csodálják, ahogy Rinóval táncol, más részleteket is észrevesznek. Főleg Pasquale, de Antonio is és Enzo is. Úgy bámulták, mintha mi, a többi lány eltűntünk volna. Pedig nekem nagyobb mellem volt. Pedig Gigliola vakítóan szőke volt, szép szabályos alakkal, tökéletes lábbal. Pedig Carmelának gyönyörű szeme volt, és a tetejébe mindig kihívóan riszálta magát. De hiába minden: Lila mozgékony testéből sugározni kezdett valami, amit a fiúk megéreztek, valamiféle titkos erő, az egyre közelgő szépség szédítő ereje. Csak akkor tértek magukhoz, arcukon bizonytalan mosollyal, túlontúl lelkesen tapsolva, amikor elhallgatott a zene.

16.

Lila gonosz: továbbra is ezt gondoltam, valahol a lelkem mélyén. Megmutatta, hogy nemcsak a szavakkal tud sebeket ejteni, hanem habozás nélkül képes lenne ölni is, és gyanítottam, van még egy s más a tarsolyában. Előhúz majd valami még gonoszabbat, egy rút galádságot, ugrott be a kifejezés gyermekkorom meséiből. De ha a gyermeki énem hozta felszínre ezeket a gondolatokat, csak lehet benne igazság? És valóban, lassanként mindenki számára nyilvánvalóvá vált, nem csak nekem, aki elsős korunk óta figyelemmel kísérte, hogy Lilából valamiféle misztikus erő sugárzik, amely egyszerre vonzó és veszélyes.

Nyár vége felé egyre többet rágták Rino fülét a fiúk, hogy vigye magával a húgát a közös pizzázásokra, sétákra, a telepen kívüli bandázásokra. De Rino ragaszkodott a szabadságához. Úgy láttam, ő is változik, Lila felszította a fantáziáját és a reményeit. Azonban abból ítélve, ahogy viselkedett és beszélt, nem vált előnyére a változás. Folyton hencegett, egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy dicsekedjen, milyen jól megy neki a munka, és milyen gazdag lesz. Egy mondatot különösen szeretett ismételgetni: nem kell sok hozzá, csak egy kis szerencse, és szembepisálja a Solarákat. De csak Lila távollétében ment neki a nagyzolás. Ha jelen volt a húga, összezavarodott, és néhány mondat után abbahagyta. Észrevette, hogy Lila rossz szemmel néz rá, mintha megszegett volna egy titkos egyezményt a viselkedésről és a távolságtartásról, ezért inkább nem vitte magával sehová, úgyis egész nap együtt güriztek a cipészműhelyben. Lelépett, és elment páváskodni a haverjaival. De néha azért kénytelen volt kivételt tenni.

Egyik vasárnap, ezer vita után, a szüleim beadták a derekukat (Rino nagylelkűen értem is felelősséget vállalt), és elengedtek, méghozzá este. Láttuk a kivilágított várost, a reklámfeliratokat, a zsúfolt utcákat, éreztük a melegben megromlott hal bűzét, az éttermekből, sütödékből és a Solara-bárnál jóval fényűzőbb cukrászdákból szálló illatokat. Nem emlékszem, Lila járt-e korábban a központban a testvérével vagy másokkal. Mindenesetre nekem sosem említette. Jól emlékszem viszont, hogy miközben gyalogoltunk, egy szót sem szólt. Átvágtunk a Garibaldi téren, de Lila folyton lemaradt, megbámult egy cipőpucolót, egy terebélyes, tarka ruhás asszonyságot, komor férfiakat, mindenféle srácokat. Elmélyült figyelemmel tanulmányozta őket, szemtől szemben, olyannyira, hogy némelyikük elnevette magát, mások meg mutogatni kezdtek, nem értették, mit akar. Nem győztem magam után rángatni, féltem, hogy elveszítjük Rinót, Pasqualét, Antoniót, Carmelát, Adát.

Aznap este a Rettifilo egyik pizzériájában kötöttünk ki. Jókedvűen falatoztunk, Antonio félénkségét legyőzve finoman csapta nekem a szelet, és én örültem, mert ezzel kiegyenlítette Pasquale Lilának címzett figyelmességeit. Aztán egyszer csak a szakács, egy harminc körüli férfi, pörgetni kezdte a pizzatésztát a levegőben, túlzott lelkesedéssel, és többször összemosolygott Lilával, aki megbűvölten figyelte.

– Hagyd abba – szólt rá Rino.

– Nem csináltam semmit – felelte Lila, és másfelé nézett.

De kisvártatva mégis rossz irányt vettek a dolgok. Pasquale benyögte, vigyorogva, hogy a pizzás fickó – aki nekünk, lányoknak, vénembernek tűnt, és nyilván családapa lehetett, mert jegygyűrű volt az ujján – lopva csókot dobott Lilának. Azonnal megfordultunk, de semmi, a fickó a pizzákkal foglalatoskodott. Ekkor Pasquale megkérdezte Lilát, még mindig vigyorogva:

– Igaz, vagy tévedtem?

Lila egy ideges nevetéssel válaszolt Pasquale széles vigyorára.

– Én nem láttam semmit.

– Fejezd be, Pascà – mondta Rino, és lesújtó pillantást vetett a húgára.

De Pasquale felállt, odament a pizzapulthoz, körbejárta, és ártatlan mosollyal az arcán lekevert egy akkora pofont a pizzás fickónak, hogy az majdnem beleesett a kemencébe.

Gyorsan előkerült a tulaj, egy hatvan körüli, apró, sápadt férfi. Pasquale közölte vele, hogy fölösleges aggódnia, csak elmagyarázott az alkalmazottjának valamit, ami nem volt elég világos, de most már nem lesz gond. Csöndben, lesütött szemmel ettük meg a maradék pizzánkat, lassú falatokban, mintha mérgezett volna. Odakint aztán Rino alaposan leteremtette Lilát, és ezzel a fenyegetéssel fejezte be a fejmosást: ha így folytatod, nem hozlak többet magammal.

De mi történt? Az utcán mindnyájunkat megnéztek a férfiak, szépeket, csinosakat, csúnyákat, és nem is annyira a fiatalok, hanem inkább a meglettebbek. Így volt ez a telepen és máshol is, és Ada, Carmela meg jómagam – különösen a Solara fivérekkel történt incidens után – ösztönösen rájöttünk, hogy le kell sütnünk a szemünket, úgy kell tennünk, mintha nem hallanánk a nekünk címzett ocsmányságokat, és tovább kell mennünk. Lila nem jött rá. Merő feszültség volt vele a vasárnapi séta. Ha valaki rápillantott, viszonozta a pillantást. Ha szóltak hozzá, csodálkozva megállt, mintha nem hinné el, hogy hozzá beszélnek, és néha kíváncsian visszaszólt. És láss csodát, a férfiak szinte sosem zaklatták trágárságokkal, azokat megtartották nekünk.

Egy augusztus végi délutánon elkeveredtünk a Villa comunale parkhoz, és beültünk egy bárba, mert Pasquale, aki akkortájt úrként viselkedett, mindnyájunkat meg akart hívni egy szelet fagyitortára. A szemközti asztalnál egy család ette a fagylaltot: apa, anya és három fiú: hét és tizenkét év között lehettek. Rendes embereknek látszottak, az apa testes férfi volt, ötven körüli, amolyan professzoros kinézetű. És esküszöm, hogy Lila külsejében nem volt semmi kihívó, semmi rúzs, és csak a szokásos rongyok, melyeket az anyja varrt neki. Mi sokkal feltűnőbbek voltunk, különösen Carmela. De az a férfi – ezúttal mindannyian észrevettük – nem bírta levenni a szemét Liláról, és Lila, bármennyire is próbálta türtőztetni magát, vissza-visszanézett, mint aki nem akarja elhinni, hogy valaki ennyire bámulja. Végül, miközben az asztalunknál egyre nőtt Rinóban, Pasqualében és Antonióban a feszültség, a pasas felállt, nyilvánvalóan nem sejtve a rá leselkedő veszélyt, odalépett Lila elé, és a fiúk felé fordulva kedvesen megjegyezte:

– Maguk szerencsések, ez a lány szebb lesz, mint Botticelli Vénuszai. Bocsássanak meg, de mondtam a feleségemnek és a fiaimnak, és muszáj volt elmondanom maguknak is.

Lila idegesen fölnevetett. A férfi is elmosolyodott, és egy tapintatos meghajlás után visszaindult az asztalukhoz, de Rino tarkón ragadta, jól megtaszította, lelökte a székre, és a felesége meg a gyerekei előtt szidalmazni kezdte, a telepi stílusban. A pasas bedühödött, a felesége visítva közéjük állt, Antonio elrángatta Rinót. Megint lőttek a vasárnapnak.

De a legcsúnyább esetnél Rino ott sem volt. Nem is annyira maguk a történtek ütöttek szíven, hanem inkább a Lila körül összeérő, különböző eredetű feszültségek. Gigliola anyja a névnapja alkalmából – azt hiszem, Rosának hívták – bulit rendezett, mindenféle korú meghívottakkal. A férje, a Solara-bár cukrásza alaposan kitett magáért: hegyekben álltak a fánkok, linzerek, minyonok, mandulás sütemények meg az italok – üdítők a gyerekeknek, likőrök a nagyoknak – és a lemezek, a megszokott és a legújabb, divatos zenékkel. Olyanok is megjelentek, akik a mi bulijainkra sosem jöttek volna el. Például a patikus a feleségével és velem együtt gimnáziumba készülő nagyfiával, Ginóval. Ferraro tanár úr a teljes pereputtyával. Maria, don Achille özvegye, meg a két fia, Alfonso és Stefano, és a lánya, Pinuccia, rikítóan tarka ruhában.

Amikor ez utóbbiak beléptek, megfagyott a levegő, mert ott volt már Carmela és Pasquale Peluso is, a gyilkos gyerekei. De aztán jól alakultak a dolgok. Alfonso udvarias fiú volt (őt is felvették ugyanabba a gimnáziumba, ahová engem), még beszélgetett is egy keveset Carmelával; Pinuccia örült, hogy egyáltalán sikerült kiszabadulnia a csemegeboltból, és eljutott végre egy buliba; Stefano már rég rájött, hogy az üzletnek nem használnak a viszályok: a telep összes lakójában lehetséges vevőt látott, aki nála fogja elkölteni a pénzét, ezért aztán mindenkire szép, szelíd mosolyt virított, és gondosan kerülte, hogy a tekintete egyetlen pillanatra is találkozzon Pasqualééval; Maria pedig, aki különben elfordította a fejét, amint meglátta Peluso asszonyt, ezúttal, a gyerekeivel mit sem törődve, hosszasan elcsevegett Gigliola anyjával. Aztán hamarosan elkezdődött a tánc, és a nagy forgatagban végképp eloszlott minden feszültség.

Először jöttek a hagyományos táncok, majd következett egy új, a rock 'n' roll, melyre mindnyájan, öregek és fiatalok egyaránt, nagyon kíváncsiak voltunk. Én felhevülten behúzódtam egy sarokba. Tudtam, persze, rokizni, otthon gyakran táncoltam az öcsémmel, Peppével, vasárnaponként meg Lilával náluk, de túlságosan ügyetlennek éreztem magam azokhoz a hirtelen, gyors mozdulatokhoz, így hát nehéz szívvel, de eldöntöttem, hogy csak néző leszek. Egyébként korábban Lilának sem ment valami fényesen, kicsit nevetségesen mozgott, meg is mondtam neki. Kihívásnak vette a kritikát, és nekiállt elszántan gyakorolni otthon, egyedül, mert Rino nem állt kötélnek. És amilyen maximalista volt mindenben, aznap este legnagyobb örömömre velem tartott, hogy ő is a sarokból figyelje, milyen szépen táncol Pasquale és Carmela Peluso.

De egyszer csak odalépett hozzá Enzo. A fiúcska, aki annak idején megdobált minket kövekkel, aki általános megrökönyödést kiváltva versenyre kelt Lilával fejszámolásban, aki egyszer egy fürt berkenyét ajándékozott neki, az évek során mintha megrekedt volna a növésben, viszont jól megerősödött a kemény munkától. Még Rinónál is öregebbnek látszott, pedig Rino volt köztünk a legidősebb. Minden vonásán látszott, hogy kora hajnalban kel, hogy benne van a gyümölcspiaci maffiában, hogy télen-nyáron, ha esik, ha fúj, járja a telep utcáit a kordéjával, a portékáját kínálgatva. De az arcvonásaiban – kék szemű volt és tejfelszőke, a szempillája meg a szemöldöke is – maradt még valami az egykori lázadó kölyökből. Amúgy Enzo nyugodt, szófukar fiú volt, csakis nyelvjárásban beszélt, nekünk, lányoknak eszünkbe sem jutott volna tréfálkozni vagy szóba elegyedni vele. Ezúttal is ő kezdeményezett. Megkérdezte Lilát, miért nem táncol. Lila így felelt: mert ez a tánc még nem megy jól neki. Enzo hallgatott, aztán kibökte: neki sem. Ám a következő rock 'n' roll számnál karon ragadta Lilát, és teljes természetességgel bevezette a terem közepére. Lila, aki máskor úgy ugrott odébb, ha valaki az engedélye nélkül hozzáért, mint akit darázs csípett meg, nem ellenkezett: nyilván győzött benne a tánc utáni vágy. Mi több, hálásan nézett Enzóra, és átengedte magát a zenének.

Rögtön látszott, hogy Enzo nem a parkett ördöge. Keveset mozgott, komoly volt és merev, de láthatóan nagyon igyekezett, hogy a barátnőm kedvében járjon, és Lila megmutathassa, mit tud. És Lila, habár nem ért Carmen nyomába, vonzotta a tekinteteket. Enzónak is tetszik, gondoltam csüggedten. És – rögtön észrevettem – a csemegeboltos

Stefanónak is: úgy csodálta, mint valami filmsztárt a moziban.

Ekkor érkeztek meg a Solara fivérek.

Már a látványuktól ideges lettem. Üdvözölték a cukrászt és a feleségét, barátságosan hátba veregették Stefanót, aztán megálltak ők is nézni a táncolókat. Először Adát vizslatták, mint két beképzelt kiskirály, amíg Ada el nem fordította a fejét; azután tanakodtak egy kicsit, Antonio felé mutogattak, széles mozdulatokkal integettek neki, de Antonio úgy tett, mintha nem látná őket; végül észrevették Lilát, hosszasan bámulták, összesúgtak, Michele nagyokat bólogatott.

Figyeltem őket, és nem kellett sok hozzá, hogy rájöjjek, Marcello – főleg Marcello, aki minden lánynak tetszett – egyáltalán nem haragszik Lilára a késes affér miatt. Ellenkezőleg. Másodpercek alatt teljesen elvarázsolta Lila hajlékony, elegáns teste, na meg az arca, melyhez fogható nem volt a telepen, s talán egész Nápolyban sem. Le sem bírta venni róla a szemét, mintha azt a kevéske eszét is elvesztette volna. Már rég nem szólt a zene, de még mindig bámulta.

Egy pillanat alatt történt. Enzo visszakísérte Lilát a sarokba, ahol én is álltam, Stefano és Marcello egyszerre mozdult, hogy felkérje, de Pasquale megelőzte őket. Lila bemutatott egy kecses pukedlit, és boldogan összecsapta a tenyerét. Egyszerre négy, különböző korú fiú versengett egy törékeny, tizennégy éves kislányért, és így vagy úgy mindegyikük meg volt győződve saját vitathatatlan fölényéről. A tű beleszántott a lemezbe, elindult a zene. Stefano, Marcello és Enzo bizonytalanul hátrált. Pasquale táncolni kezdett Lilával, és az ügyes partnerrel Lila rögtön megtáltosodott.

Ekkor Michele Solara, talán testvéri szeretetből, vagy talán mert szerette a zűrzavart, úgy döntött, összekuszálja a szálakat. Oldalba bökte Stefanót, és ráripakodott:

– Hát nincs vér a pucádban? Ez az alak apád gyilkosának a fia, egy szemét kommunista, és te elnézed, hogy azzal a csajjal táncol, akivel te akartál?

Pasquale biztosan nem hallotta, mert üvöltött a zene, és lekötötték az akrobatikus figurák Lilával. De én hallottam, és hallotta mellettem Enzo is, és természetesen Stefano is. Vártuk, hogy történjen valami, de nem történt semmi. Stefano komoly fiú volt, a csemegebolt nagyon jól ment, azt tervezte, hogy megveszi a szomszédos helyiséget, és kibővíti az üzletet, egyszóval szerencsésnek érezhette magát, és biztos volt benne, hogy minden vágyát valóra váltja majd az élet. Elbűvölő mosolyt villantott, és azt mondta Michelének:

– Hadd táncoljon, jól táncol.

És tovább bámulta Lilát, mint akit pillanatnyilag semmi más nem érdekel. Michele elhúzta a száját, és elindult megkeresni a cukrászt meg a feleségét.

Miben sántikálhat? Láttam, hogy indulatosan magyaráz a házigazdáknak, Maria felé mutogat az egyik sarokban, aztán Stefano, Pinuccia és Alfonso, majd Pasquale meg a Carmelával táncoló Antonio felé. Amint elhallgatott a zene, Gigliola anyja udvariasan belekarolt Pasqualéba, félrehúzta, és a fülébe súgott valamit.

– Mehetsz – mondta Michele nevetve a bátyjának. – Szabad a pálya.

És Marcello Solara újra felkérte Lilát.

Mérget vettem volna rá, hogy kikosarazza, tudtam, mennyire gyűlöli. De nem így történt. Újraindult a zene, és Lila, csapzottan, minden porcikájában a táncra vágyva, előbb Pasqualét kereste a tekintetével, majd miután nem találta, megragadta Marcello kezét, mintha csak egy kéz volna, nem tartozna hozzá kar, mintha nem Marcello testéhez tartozna, és folytatta azt, ami számára akkor a legfontosabb volt: a táncot.

Néztem Stefanót, néztem Enzót. Vágni lehetett a feszültséget. Kalapált a szívem az idegességtől. Pasquale odament Carmelához, mogorván, és mondott neki valamit. Carmela halkan tiltakozott, Pasquale, szintén halkan, lehurrogta. Odalépett hozzájuk Antonio, tanácskoztak Pasqualéval. Ádáz pillantásokat vetettek Michele Solarára, aki ismét Stefanóval beszélt, és Marcellóra, aki pörgette, forgatta, dobálta Lilát a tánc hevében. Aztán Antonio kiparancsolta Adát a táncolók közül. Véget ért a zene. Lila visszajött mellém. Szóltam neki:

– Valami készül, le kell lépnünk.

Nevetett, és felkiáltott:

– Tőlem lehet földrengés is, én táncolok még egyet! – és ránézett a falat támasztó Enzóra.

De Marcello újra felkérte, és Lila ismét elfogadta a felkérést.

Pasquale odajött hozzám, és komoran közölte, hogy mennünk kell.

– Várjuk meg, míg Lila befejezi.

– Nem, most azonnal – jelentette ki gorombán, ellentmondást nem tűrően.

Aztán elindult, nyílegyenesen Michele Solara irányába, és amikor odaért hozzá, jó erősen meglökte a vállával. Michele elvigyorodott, és odavetett neki valami trágárságot. Pasquale továbbment a kijárat felé, mögötte Carmela, kelletlenül, és az Adát vonszoló Antonio.

Megfordultam, hogy megnézzem, mit lép Enzo, de ő tovább támasztotta a falat, és bámulta a táncoló Lilát. Befejeződött a szám. Lila elindult felém, Marcello csillogó szemmel követte.

– Mennünk kell!

Szinte visítottam idegességemben. Annyi ijedtség szorulhatott a hangomba, hogy Lila végre körülnézett, mint aki álmából ébredt.

– Jól van, menjünk – mondta hökkenten.

Azonnal elindultam kifelé, újra felcsendült a zene. Marcello Solara elkapta Lila karját, és kicsit mosolygósan, kicsit könyörgősen így szólt hozzá:

– Maradj, majd én hazaviszlek.

Lila, minta csak akkor ismerné fel, hitetlenkedve rámeredt, hirtelen képtelenségnek érezte Marcello bizalmaskodó érintését. Megpróbálta kiszabadítani a karját, de Marcello erősen szorította, és tovább győzködte.

– Csak még egy tánc.

Enzo ellépett a faltól, és egyetlen szó nélkül megragadta Marcello csuklóját. Itt van előttem: habár termetre és életkorra is kisebb volt, teljes nyugalommal és minden erőfeszítés nélkül szorította Marcello csuklóját. Csak Marcello Solara arcán látszott a szorítás ereje: egy fájdalmas grimasszal elengedte Lilát, és megtapogatta a csuklóját a másik kezével. Faképnél hagytuk, és miközben mentünk kifelé, hallottam, hogy Lila felháborodva, ízes nyelvjárásban odaszól Enzónak:

– Láttad? Fogdosott a rohadék. Szerencse, hogy nincs itt Rino. Ha még egyszer hozzám merészel érni, halott.

Lehetséges, hogy nem tűnt föl neki, hogy kétszer is táncolt Marcellóval? Lehetséges, ő ilyen. Pasquale, Antonio, Carmela és Ada kint várt. Pasquale magánkívül volt, ordítozott, sosem láttuk még ilyennek. Káromkodott, fenyegetőzött torkaszakadtából, vérben forgott a szeme, sehogy sem lehetett megnyugtatni. Michelét is szidta, persze, de főleg Marcellót és Stefanót. Számunkra érthetetlen dolgokat üvöltözött. Azt mondta, hogy a Solara-bár mindig is a maffiózó uzsorások törzshelye volt, a csempészek tanyája, a monarchisták főhadiszállása. Hogy don Achille náci kém volt, hogy a pénzt, amiből Stefano felvirágoztatta a csemegeboltot, az apja a feketepiacon kereste.

– Papa jól tette, hogy megölte! – rikácsolta. – Kinyírok minden Solarát, apát és fiút, aztán Stefanót és az összes családtagját is, eltüntetem őket a föld színéről! – rikácsolta. És végül, Lila felé fordulva, mintha ez volna a legsúlyosabb bűn: – És te táncoltál vele, ezzel a mocsokkal!

Ekkor, mintha Pasquale haragjából merített volna szuflát, Antonio is üvölteni kezdett, és majdhogynem úgy tűnt, Pasqualéra dühös, mert meg akarja fosztani attól az örömtől, hogy ő ölje meg a Solarákat azért, amit Adával tettek. Ada azonnal elsírta magát, és Carmelánál is eltörött a mécses. Enzo próbált jobb belátásra bírni minket:

– Gyertek, menjünk aludni – mondta.

De Pasquale és Antonio lehurrogta, meg akarták várni a Solarákat. Elszántan ismételgették, tettetett nyugalommal:

– Menj csak, menj, holnap találkozunk.

Enzo halkan azt felelte:

– Ha ti maradtok, én is maradok.

Erre én is sírva fakadtam, és egy pillanattal később – ez kavart fel a legjobban – Lila is: Lila, akit soha nem láttam sírni, soha.

Már négyen zokogtunk lányok, keservesen. De Pasquale csak akkor enyhült meg, amikor Lilát sírni látta.

– Jól van, ma este nem, majd máskor lerendezem a Solarákat, menjünk – mondta beletörődve.

Két oldalról belekaroltunk, hüppögve, Lila meg én, és magunkkal vonszoltuk. Vigasztalgattuk egy kicsit, szidtuk a Solarákat, mint a bokrot, de azt is ismételgettük, hogy a legjobb, ha úgy teszünk, mintha nem is léteznének. Aztán Lila a kézfejével letörölte a könnyeit, és megkérdezte:

– Kik azok a nácik, Pascà? Kik a monarchisták? Mi az a feketepiac?

17.

Nehéz lenne megmondani, mennyire érintették meg Pasquale válaszai Lilát, és lehet, hogy tévednék, már csak azért is, mert rám akkor semmilyen konkrét hatást nem tettek. Lila viszont szokás szerint elraktározta őket, és megváltozott általuk, olyannyira, hogy utána nyár végéig egyetlen, felettébb utálatos témával nyaggatott. A mai eszemmel így foglalnám össze: nincsenek szavak, gesztusok, sóhajok arra a tömérdek gaztettre, amit az ember elkövetett és elkövet.

Természetesen Lila másképp fogalmazta meg. De a lényeg az, hogy megszállta valamiféle fékezhetetlen leleplezési mánia. Bármerre jártunk, mutogatta az embereket, dolgokat, helyeket.

– Az ott részt vett a háborúban, és ölt; az ott ütötte-verte az embereket, és ricinusolajat itatott velük; az ott mindenkit feljelentett; az ott még az anyját is kiéheztette; abban a házban kínoztak és gyilkoltak; ezen a kövön meneteltek a nácik a karlendítésükkel; ezen a sarkon sokakat megbotoztak; ennek a vagyona mások éhezéséből származik; ezt az autót márványporral készült kenyérből meg a feketepiacon eladott romlott húsból vették; azt a hentesüzletet lopott rézből meg kifosztott tehervagonokból nyitották meg; az a bár maffiózók, csempészek, uzsorások tanyája.

Nem sokáig érte be Pasquale válaszaival. Úgy tűnt, mintha Pasquale beindított volna egy gépezetet Lila fejében, és ezentúl az a feladat várna rá, hogy rendet tegyen a feltételezések összevisszaságában. Lila egyre zaklatottabban, egyre rögeszmésebben kutatott – talán mert hajtotta a vágy, hogy mihamarább kialakítsa a maga megdönthetetlen álláspontját – a Pasqualétól kapott kevéske információ mellé a könyvtárban. Így sikerült kézzelfogható magyarázatot találnia arra a rejtett feszültségre, amely kislánykorunk óta átitatta a telep levegőjét. Fasizmus, nácizmus, háború, szövetségesek, monarchia, köztársaság: Lila számára utcákká, házakká, arcokká váltak. Don Achille és a feketepiac, Peluso a kommunista, a Solara fivérek maffiózó nagyapja meg a fasiszta apjuk, Silvio, aki még Marcellónál és Michelénél is rosszabb, a saját apja, Fernando, a suszter meg az én apám mind-mind a velejükig romlottak, rejtélyes bűnök száradnak a lelkükön, mindannyian elvetemült gonosztevők vagy morzsákkal lefizetett néma cinkosok. Rettenetes világ volt ez, amelybe Lila és Pasquale engem is bezárt: nem menekülhettem.

Aztán egyszer csak Pasquale nem beszélt többet, nyilván őt is eltántorította Lila ördögi képessége, mellyel szorongató-fojtogató lánccá forrasztotta össze a dolgokat. Gyakran láttam őket sétálni, és míg korábban Lila csüggött Pasquale szavain, most fordult a kocka. Szerelmes, gondoltam. És még azt gondoltam, hogy Lila is beleszeret majd, eljegyzik egymást, összeházasodnak, mindig ezekről a politikai ügyekről fognak beszélgetni, aztán gyerekeik születnek, és ők is erről fognak beszélgetni.

Amikor újrakezdődött az iskola, egyfelől nagyon szenvedtem, mert tudtam, hogy nem lesz többé időm Lilára, másfelől viszont reméltem, hogy sikerül megszabadulnom a litániáktól, melyekkel Lila mindazok gaztetteit, hitványságát, alávalóságát ecsetelte, akiket ismertünk, szerettünk és mindannyian – Lila, én, Pasquale, Rino – a vérünkben hordoztunk.

18.

A gimnázium két éve sokkal fárasztóbb volt, mint a középiskola. Negyvenketten jártunk az iskola kevés koedukált osztályának egyikébe. Alig voltunk lányok, és senkit sem ismertem a többiek közül. Gigliola a sok nagyzolás után („Persze, én is megyek a gimnáziumba, biztosan, padtársak leszünk") inkább beállt segíteni az apjának a Solara-cukrászdába. A fiúk közül ellenben ismertem Alfonsót és Ginót, akik viszont tényleg egy padban ültek, egészen elöl, szorosan egymás mellett, rémült arccal, és a legtöbbször úgy tettek, mintha nem ismernének. Büdös volt a teremben, csípős izzadságszag, lábszag és félelemszag. Az első hónapokat csendben vészeltem át, és le sem vettem a kezem pattanásoktól hemzsegő homlokomról és állkapcsomról. Egy vadidegen lánnyal osztottam meg a padot, hátul, ahonnan nemigen láttam a tanárokat, se azt, amit a táblára írtak. Hála Oliviero tanárnőnek, hamar megkaptam a szükséges könyveket, koszosak voltak és elhasználtak. A középiskolában kidolgozott rendszer szerint tanultam: egész délután és este, tizenegyig, aztán reggel öttől hétig, indulásig. Ahogy kiléptem a házból, a könyveimet cipelve, sokszor összefutottam Lilával, ment kinyitni az üzletet, söpörni, felmosni, rendet tenni, mielőtt megjönne az apja és a bátyja. Mindig kifaggatott, hogy milyen óráim lesznek aznap és mit tanultam: kimerítő válaszokat várt. Ha nem volt megelégedve, újabb kérdésekkel kezdett bombázni, amitől elfogott a szorongás, hogy nem tanultam eleget, és nem fogok tudni jól felelni a tanároknak sem. Hideg hajnalokon, miközben a konyhában magoltam, ahelyett hogy az igazak álmát aludtam volna a meleg paplan alatt, néha átfutott az agyamon, hogy talán nem is annyira az úri iskola tanárainak akarok megfelelni, hanem, mint általában, a suszter lányának. A reggelit is elsiettem miatta. Bekaptam egy kis tejet meg kávét, és rohantam, nehogy egyetlen méterrel is rövidebb legyen az út, amit együtt teszünk meg.

A nagykapunál vártam. Néztem, ahogy felém tart, és mindig megállapítottam, hogy változik. Már magasabb volt nálam. Már nem olyan volt a járása, mint egy csontos kislánynak, ahogy a teste kikerekedett, mintha a léptei is meglágyultak volna. Köszöntöttük egymást, szia, szia, és máris megeredt a nyelvünk. Aztán amikor elváltunk a kereszteződésnél, ő ment a cipészműhelybe, én a helyiérdekű megállójához, még sokszor vissza-visszanéztem egy utolsó pillantásra. Néha láttam, hogy nagy sietve megjelenik

Pasquale, és Lila mellé szegődik.

A vasút dugig volt az álmosságtól és az első cigarettától bódult fiúkkal és lányokkal. Én nem dohányoztam, nem beszélgettem senkivel. A rövidke utazás alatt elszántan ismételtem a leckét, tömtem a fejembe az idegen szavakat, a telepitől oly távol álló stílust. Rettegtem a bukástól, anyám elégedetlenkedő, csálé árnyékától, Oliviero tanárnő megvető pillantásaitól. Mégis, a gondolataim immár egyetlen dolog körül forogtak: udvarlót kell találnom, azonnal, mielőtt Lila bejelentené, hogy összejött Pasqualéval.

Napról napra jobban aggasztott, hogy kifutok az időből. Féltem, hogy egyszer az iskolából hazafelé összetalálkozom vele, és már a bűbájos hangjából kiderül számomra, hogy szerelmeskedik Pelusóval. Vagy ha nem vele, akkor Enzóval. Vagy ha vele se, akkor Antonióval. Vagy, mit tudom én, a boltos Stefano Carraccival vagy akár Marcello Solarával: Lila kiszámíthatatlan. A körötte legyeskedő fiúk már szinte férfiak voltak, teli elvárással. Következésképp a cipős tervek, a fiúk meg a sok olvasás mellett, a rettenetes világról, melyre megszülettünk, nem lesz többé ideje rám. Mégis, ha messziről megláttam az utcán, elfogott a pánik, és kereket oldottam. De aztán sosem bírtam ki, engedtem a sorsnak, és odamentem hozzá.

Szokásommá vált bámulni a fiúkat a gimnázium szürke, komor, irtó lerobbant épülete előtt, reggel befelé és délután kifelé. Feltűnően bámultam őket, hogy észrevegyék, és visszanézzenek. Néhányan még rövidnadrágot hordtak, mások bricseszt vagy hosszúnadrágot. Néztem a nagyokat, a gimnazistákat, leginkább zakót és nyakkendőt viseltek, kabátot sosem, meg kellett mutatniuk, főleg saját maguknak, hogy bírják a hideget: felnyírt kefehaj, fehér tarkó. Közülük szerettem volna fiút találni magamnak, de igazából beértem volna egy végzős középiskolással is, csak hosszúnadrágja legyen.

Egyik nap megakadt a szemem egy esetlen mozgású, cingár, borzas barna hajú, nagyon szép arcú fiún. Valahogy ismerősnek tűnt. Hány éves lehet: tizenhat, tizenhét? Jobban megnéztem, és majdnem megállt a szívem: Nino Sarratore volt, a vasutas-költő Donato Sarratore fia. Visszanézett rám, de csak futólag, nem ismert meg. A könyökénél kinyúlt, vállban szűk kabátot viselt, kopott nadrágot, bütykös cipőt. Nyoma sem volt rajta annak a jómódnak, ami lerítt Stefanóról és főleg a Solarákról. Hiába írt verseskötetet az apja, szemmel láthatóan még nem gazdagodott meg.

Rettentően felkavart ez a váratlan találkozás. Kifelé az iskolából belém mart a vágy, hogy elrohanjak Lilához, és elmeséljem neki, de aztán meggondoltam magam. Ha elmondtam volna, biztosan rávesz, hogy elkísérhessen az iskolába megnézni Ninót. És jól tudtam, mi történne. Ahogyan Nino nem vett észre engem, nem ismert rá a tizennégy éves, kövér és pattanásos lányban a vékonyka szőkére az általános iskolából, úgy Lilát azonnal felismerte volna, és elájult volna tőle. Elhatároztam, hogy csendben megtartom magamnak Nino Sarratore képét, ahogy billegő járással, lehajtott fejjel kilép az iskolából, és elindul a Garibaldi úton. Attól fogva úgy éreztem, csakis azért érdemes gimnáziumba járnom, hogy Ninót megpillanthassam.

Gyorsan elrepült az ősz. Egyik reggel feleltem az Aeneisből, akkor hívtak ki először a katedrához. Gerace tanár úrból, egy hatvan körüli, unott, sistergőseket ásítozó alakból kitört a nevetés, amikor orákulum helyett orakúlúmot mondtam. Nem gondolt bele, hogy habár ismerem a szó jelentését, az én világomban senkinek meg sem fordul a fejében, hogy használja. Mindenki nevetett, különösen Gino, az első padban Alfonso mellett. Megalázó volt. Aztán néhány nap múlva megírtuk az első dolgozatot latinból. Amikor Gerace kiosztotta a kijavított dolgozatokat, megkérdezte:

– Melyikőtök Greco?

Jelentkeztem.

– Gyere ki.

Alaposan kikérdezett deklinációkból, igékből, mondattanból. Rémülten válaszolgattam, főleg azért, mert olyan figyelemmel nézett rám, amilyennel addig egyikünkre se. Végül odaadta dolgozatot, de nem szólt egy szót sem. Kilencest kaptam.

Onnantól beindult a szekér. Az irodalomdolgozatomra nyolcast adott, történelemből egyetlen évszámot sem rontottam el, földrajzból betéve tudtam a felszíni formákat, népeket, ásványkincseket, mezőgazdaságot. Görögből meg egyenesen lenyűgöztem a tanár urat. A Lilával közösen tanultaknak köszönhetően a kisujjamban volt az ábécé, folyékonyan olvastam, jól ment a hangképzés, és csodák csodájára a tanár úr végre meg is dicsért, méghozzá mindenki előtt. Gyorsan elterjedt a tanárok közt, egyfajta dogmaként, hogy ügyes vagyok, olyannyira, hogy egyik reggel a hittantanár félrehívott, és megkérdezte, nem volna-e kedvem beiratkozni egy ingyenes levelező tanfolyamra hittanból. Belementem. Karácsony táján már mindenki tudta a nevem, legtöbben Grecónak hívtak, néhányan Elenának. Gino rendszerint megvárt a tanítás után, hogy együtt menjünk haza a telepre. Aztán egyszer váratlanul újra megkért, hogy legyek a barátnője, és én, habár éretlennek tartottam, fellélegeztem: jobb a semminél.

A karácsonyi szünet idejére megszakadt ez a lelkesítő zsongás. Megint beszippantott a telep, több időm volt, gyakrabban találkoztam Lilával. Megtudta, hogy angolt is tanulok, és természetesen szerzett egy nyelvkönyvet. Már egy csomó szót ismert, egészen esetlegesen mondta ki őket, de persze az én kiejtésem sem volt sokkal különb. De Lila nem hagyta annyiban, nógatott: ha visszamész az iskolába, kérdezd meg a tanártól, hogyan kell kiejteni ezt, hogyan kell kiejteni azt. Egyik nap a műhelyben mutatott egy fémdobozt, teli volt cédulával, az egyik oldalukon olasz szavak voltak, a másikon az angol megfelelőjük: ceruza/pencil, érteni/understand, cipő/shoe. Ferraro tanár úr ajánlotta neki ezt a kitűnő szótanuló módszert. Lila felolvasta az olasz szót, és nyaggatott, hogy mondjam meg az angolt. De én keveset tudtam, szinte semmit. Ráeszméltem, hogy mindenben előrébb tart nálam, mintha valami titkos iskolába járna. És észrevettem rajta egyfajta feszültséget is: meg akarta mutatni, hogy nem fog ki rajta, amit tanulok. Én inkább másról beszélgettem volna, de Lila kérlelhetetlenül kikérdezett a görög deklinációkból, és gyorsan kiderítette, hogy én csak az elsőnél tartok, míg ő már a harmadiknál. Faggatott az Aeneisről is, odavolt érte. Néhány nap alatt elolvasta, miközben mi az iskolában a második ének közepénél tartottunk. Hosszasan mesélt Didóról, egy olyan szereplőről, akiről még nem is hallottam. És egyik délután tett egy megjegyzést, ami mélyen megérintett. Azt mondta:

– Szeretet nélkül nemcsak az ember élete sivár, hanem a városoké is.

Nem emlékszem, egészen pontosan hogyan fogalmazott, de a lényeg ez volt, és én összekapcsoltam a telep koszos utcáival, a poros parkokkal, az új házak körüli elcsúfított tájjal, a mindenhol, minden családban jelen lévő erőszakkal. Féltem, hogy Lila viszont megint a fasizmusról, nácizmusról, kommunizmusról papol majd. Nem bírtam megállni, hogy ne mondjam el neki, velem jó dolgok történnek, így hát elhadartam, egy szuszra, hogy összejöttem Ginóval, és hogy egy iskolába járok Nino Sarratoréval, aki még szebb, mint az általánosban volt.

Összehúzta a szemét, attól tartottam, azt feleli, neki is van barátja. De nem, inkább ugratni kezdett:

– A patikus fiával hetyegsz – mondta. – Remek, beadtad a derekad, belezúgtál, mint Dido Aeneasba.

Aztán Didóról hirtelen Melinára váltott, részletesen beszámolt a fejleményekről, melyekről keveset vagy semmit sem tudtam, hiszen délelőtt iskolában voltam, este meg későig tanultam. Úgy mesélt Melináról, mintha egy pillanatra sem tévesztené szem elől. Fojtogatta őket a nyomor, úgyhogy, mivel Antonio keresete kevés volt mindannyiuknak, Melina továbbra is lépcsőházakat takarított, Adával együtt. De már nem énekelt, elmúlt az eufória, csak görnyedt és sikált, gépies mozdulatokkal. A legfelső emeletről indult, és egyesével súrolta végig a lépcsőfokokat a vizes ronggyal, kétrét görnyedve, olyan erővel és eltökéltséggel, ami nála sokkal robusztusabb embereket is halálosan kimerített volna. Ha bárki felbukkant a lépcsőn, üvöltve szidalmazni kezdte, és hozzávágta a rongyot. Ada mesélte Lilának, hogy egyszer az anyja annyira kikelt magából, amiért valaki a lábnyomaival tönkretette a munkáját, hogy nekiállt meginni a mocskos felmosóvizet, Ada alig tudta kitépni a kezéből a vödröt. Értik? Lila lépésről lépésre haladt, Ginótól Didóig, a hűtlen Aeneasig, a bolond özvegyig. És csak ekkor tért át Nino Sarratoréra, ékes jeléül annak, hogy nagyon is figyelt rám.

– Mesélj neki Melináról – biztatott –, és mondd meg, hogy adja tovább az apjának. – Aztán rosszmájúan hozzátette: – Könnyű csak úgy verseket irkálni. – Végül fölnevetett, és ünnepélyesen megígérte: – Én sose fogok beleszeretni senkibe, és soha, de soha nem írok verseket.

– Nem hiszem.

– Pedig így lesz.

– De attól a fiúk beléd szeretnek.

– Úgy kell nekik.

– Szenvedni fognak, mint Dido.

– Nem, keresnek mást, ahogy Aeneas, aki utána összejött egy király lányával.

Nemigen győzött meg. Otthagytam, de aztán visszamentem, amióta volt barátom, érdekeltek a szívügyek. Óvatosan megkérdeztem tőle:

– Mi van, Marcello Solara csapja neked a szelet?

– Igen.

– És te?

Egy gúnyos félmosollyal válaszolt, mintha azt mondta volna: undorodom Marcello Solarától.

– És Enzo?

– Barátok vagyunk.

– És Stefano?

– Szerinted mindenkinek én kellek?

– Igen.

– Stefano mindig azonnal kiszúr, a legnagyobb tömegben is.

– Látod?

– Nincs mit látni.

– És Pasquale, szerelmet vallott?

– Meghibbantál?

– Láttam, hogy reggelente elkísér a műhelybe.

– Mert akkor meséli el, hogy mi volt előttünk.

Szóval elővette a régi nótát, „előttünk", de máshogy, mint az általánosban. Magyarázta, hogy semmit sem tudunk, ugyanannyira semmit, ahogy régen, ezért aztán nem is érthetünk semmit, nem érthetjük, hogy előttünk is itt volt minden a telepen, minden kő, minden fadarab, minden, de mi úgy nőttünk fel, hogy nem törődtünk vele, sosem gondoltunk bele. És nem csak mi. Az apja úgy tesz, mintha előttünk nem lett volna semmi. Meg az anyja is, az én apám, az anyám, és Rino is. Pedig előttünk Stefano boltja Pasquale Peluso apjának az asztalosműhelye volt. Pedig don Achille előttünk gazdagodott meg. Meg a Solarák is. Lila tett egy próbát a szüleivel. Nem tudtak semmit, nem akartak beszélni semmiről. Se fasizmus, se király. Se kínzások, se visszaélések, se kizsákmányolás. Gyűlölték don Achillét, és féltek a Solaráktól. De túlléptek rajta, és most don Achille fiához meg a Solarákhoz hordják a pénzüket, sőt minket is hozzájuk küldenek vásárolni. És a fasisztákra meg a monarchistákra szavaztak, a Solarák akarata szerint. És úgy gondolták, hogy ami történt, megtörtént, spongyát rá, élnek nyugodtan tovább: de hiába, benne maradtak a múltban, a régi dolgokban, és minket is benne tartottak, s így önkéntelenül a múltat folytatják.

Ez az okfejtése az előttünkről jobban megérintett, mint bármelyik ködös elmélete, melyekkel a nyár folyamán traktált. Végigbeszélgettük a téli szünetet, a cipészműhelyben, az utcán, az udvarban. Megosztottunk egymással mindent, a semmiségeket is: jó volt.

19.

Abban az időszakban majd kicsattantam az erőtől. Remekül ment az iskola, elmeséltem Oliviero tanárnőnek a sikereimet, és ő megdicsért. Mindennap találkoztam Ginóval, elsétáltunk a Solara-bárig, vett nekem egy süteményt, együtt megettük, és hazasétáltunk. Néha már-már úgy éreztem, Lila függ tőlem, és nem én tőle. Kikerültem a telepről, gimnáziumba jártam, az új társaim latint és görögöt tanultak, nem kőművesek, szerelők, zöldségesek, eladók voltak, nem is suszterek, mint Liláék. Egyre nyilvánvalóbbnak tűnt, hogy amikor Didóról beszélt, vagy a módszeréről, mellyel az angol szavakat tanulja, vagy a harmadik deklinációról, vagy arról, amit Pasqualétól hallott és továbbgondolt, volt Lilában egy kis kisebbrendűségi érzés, mintha végre ő látná szükségét, hogy folyamatosan bizonygassa, képes megütni az én szintemet. Olyannyira, hogy amikor egy délután némi tétovázást követően úgy döntött, megmutatja, hogy áll a cipő, melyet titokban készítenek Rinóval, nem éreztem már, amit korábban, hogy nélkülem jár egy csodás úton. Épp ellenkezőleg, úgy tűnt, mintha ő is és a testvére is bizonytalanul hozna szóba ilyen csipcsup dolgokat előttem. Vagy talán csak én kezdtem többnek érezni magam náluk.

Keresgéltek a sufniban, előhúztak egy papírzacskót, és én érdeklődést tettetve buzdítottam őket. De a férficipő, amely előkerült a zacskóból, tényleg rendkívüli darabnak látszott: negyvenhármas, Rino és Fernando mérete, barna, éppen olyan, amilyenre Lila egyik rajzából emlékeztem, egyszerre könnyű és vaskos. Soha senkin nem láttam még ilyet. Miközben biztattak, hogy tapintsam meg, és magasztalták a minőségét, azon kaptam magam, hogy lelkesen méltatom őket.

– Fogd csak meg itt – mondta Rino, a dicséreteimen felbuzdulva –, ugye hogy nem érezni a varrást?

– Nem – feleltem –, semmit sem érezni.

Erre kivette a cipőt a kezemből, hajlítgatta, széthúzogatta, hogy lássam, bírja a strapát. Én lelkendeztem, dicsértem őket, mint annak idején Oliviero tanárnő, ha bátorítani akart minket. De Lila nem tűnt elégedettnek. Minél inkább áradozott a bátyja, ő annál inkább mutogatta nekem a cipő hiányosságait. Odaszúrt Rinónak:

– Szerinted apának mennyi idő kell, hogy észrevegye ezeket a hibákat? – Aztán egyszer csak így szólt nagy komolyan: – Csináljuk meg újra a vízpróbát.

Rino húzódozott, de hiába, Lila megtöltött egy lavórt vízzel, felhúzta az egyik cipőt a lába helyett a kezére, és megsétáltatta a lavórban.

– Muszáj játszania – mondta Rino a húgocskája gyerekességén bosszankodó báty hangján. De amikor Lila kivette a vízből a cipőt, aggodalmas arcot öltött, és megkérdezte: – Na?

Lila kihúzta a kezét, összedörzsölte az ujjait, és odanyújtotta Rinónak a cipőt.

– Fogd meg.

Rino megtapogatta.

– Száraz.

– Nedves.

– Csak te érzed nedvesnek. Megnézed, Lenù?

Megtapogattam.

– Egy kicsit nedves – mondtam.

Lila elhúzta a száját.

– Látod, éri egy kis víz, és máris átnedvesedik, nem jó. Újra kell ragasztanunk és varrnunk.

– Mi a faszt számít, ha egy kicsit nedves?

Rino begurult. De még hogy, a szemem láttára változott át: az arca kivörösödött és felpuffadt a szeme és a járomcsontja körül, nem bírta türtőztetni magát, káromkodva szidta a húgát. Üvöltött, hogy így sosem lesz kész a cipő. Számon kérte Lilát, hogy előbb biztatta, most meg lebeszélné. Ordítozott, hogy nem fog ezen a szar helyen megrohadni az apja szolgájaként, és végignézni, ahogy mások meggazdagodnak. Megragadta a kaptafát, úgy tett, mintha hozzá akarná vágni a húgához; ha tényleg hozzávágja, agyonüti.

Leléptem, egyrészt elbizonytalanodva az amúgy általában udvarias Rino dühödt kirohanásától, másrészt büszkén, amiért ilyen súllyal esett latba a véleményem.

A következő napokban felfedeztem, hogy kezdenek eltűnni a pattanásaim.

– Kivirultál, jót tesz az iskola és a szerelem – mondta Lila, és egy kicsit szomorúnak éreztem.

20.

A szilveszteri buli közeledtével Rinót elkapta a petárdázási láz, fejébe vette, hogy több tűzijátékot akar kilőni mindenkinél, főleg a Solaráknál. Lila folyton ugratta, de időnként kőkeményen odamondogatott neki. Piszkálta a csőrét, hogy a bátyja, aki kezdetben nem hitt benne, hogy egy vagyont kereshetnek a cipőkészítéssel, mostanra átesett a ló másik oldalára, máris a Cerullo cipőgyár tulajdonosának képzeli magát, és nem fűlik a foga a suszterkedéshez. Aggasztotta Rinónak ez az ismeretlen oldala. A bátyja mindig is vehemens volt és szertelen, néha agresszív, de nem hencegő. Most viszont kifordult magából. Megszédítette a pénz. Úgy viselkedett, mint egy nagymenő. Egy nagymenő, aki azzal, hogy kilő temérdek tűzijátékot, jóval többet, mint a Solara fivérek, képes megadni az első jelet a telepnek, hogy szerencsés év következik. Irigyelte és ellenségének tekintette a Solarákat, akiket le kell győznie, hogy a helyükbe léphessen.

Lila sosem beszélt Rino átváltozásáról Carmelának vagy a többi lánynak az udvarban: hitt a tervükben, és a fivére a megvalósítás alappillére volt. Meg persze szerette; Rino hat évvel volt idősebb nála, és nem akarta felelőtlen, álmodozó kiskamasznak beállítani. De nekem sokszor panaszkodott, hogy a bátyja nem elég gyakorlatias, nem tudja higgadtan kezelni a nehézségeket, hajlamos túlzásokba esni. Mint például a versengés a Solarákkal.

– Talán féltékeny Marcellóra – jegyeztem meg egyszer.

– Hogyhogy?

Nevetett, úgy tett, mintha nem értené, pedig ő maga mesélte korábban: Marcello Solara mindennap számtalanszor elmegy a cipészműhely előtt, gyalog vagy a Millecentóval, ami nyilván Rinónak is feltűnt, mert többször is megfenyegette a húgát:

– Ne merészelj szóba állni ezzel a rohadékkal!

Ki tudja, talán a tűzijátékokkal akarja kimutatni a foga fehérét a Solaráknak, akik ráhajtottak a húgára.

– Látod, hogy igazam van?

– Miben?

– Hogy csak szája jár. Honnan szerez pénzt a tűzijátékra?

Igaz. Szilveszter éjszakáján csatatérré válik a telep és egész Nápoly. Vakító fények, robbanások. A sűrű lőporfüst mindent elhomályosít, behatol a házakba, csípi a szemet, megköhögtet. De a petárdadurrogtatásnak, a süvítő rakétáknak, a tűzijátékoknak ára van, így hát általában az lövöldözik, akinek telik rá. Nekünk nem volt pénzünk, úgyhogy a Greco család alig-alig járult hozzá a szilveszteri puffogtatáshoz. Apám vett egy csomag csillagszórót, egy tasak tűzijátékot meg egy doboz vékony rakétát. Éjfélkor a kezembe nyomta nekem mint legnagyobbnak a csillagszórót vagy a tűzijátékot, meggyújtotta a végét, és én mozdulatlanul, izgatottan és rémülten figyeltem a virgonc szikrákat és a rövidke tűzörvényeket az ujjaimtól néhány centiméterre. Apám közben gyorsan bedugta a rakétákat egy üvegbe a márvány ablakpárkányon, nagy lelkesen meggyújtotta a kanócot a cigaretta parazsával, és máris süvítettek a fénycsíkok az ég felé. Végül az üveget is kidobta az ablakon.

Liláék sem sokat pufogtattak otthon, olyannyira, hogy Rino hamar fellázadt. Tizenkét éves korától kezdve máshol ünnepelte az éjfélt, az apjáénál merészebb társaságban, és amint elült a zűrzavar, elindult fel nem robbant petárdákat keresni. Összegyűjtötte őket, kivitte a mocsárhoz, és meggyújtotta, aztán élvezte a villanásokat meg a durranásokat. Volt egy sötét sebhely a kezén, egy széles folt: egyszer nem ugrott félre időben.

Rino kivagyiságának számos nyilvánvaló és rejtett oka volt: talán azért is kelt versenyre

1958 szilveszterén a Solarákkal, hogy elégtételt vegyen szegényes gyerekkoráért. Amint pénzhez jutott valahonnan, tűzijátékot vett rajta. De mindenki tudta – ő maga is, a nagyzási hóbortja ellenére –, hogy a Solarákkal nem lehet versenyezni. Ahogy minden évben, a két testvér már napok óta furikázott fel-alá a Millecentóval, a csomagtartó dugig pakolva robbanótöltettel, ami szilveszter éjszakáján madarakat fog elpusztítani, kutyákat, macskákat, egereket rémiszt halálra, házakat remegtet meg a pincétől a padlásig. Rino dühödten figyelte őket a műhelyből, és még inkább azon mesterkedett Pasqualéval, Antonióval meg főleg Enzóval, akinek volt egy kis pénze, hogy összehozzanak egy tisztességes arzenált.

Azonban váratlanul valamelyest megváltoztak a dolgok, amikor anyáink leküldtek minket Lilával bevásárolni az ünnepi vacsorára Stefano Carracci csemegeboltjába. Mozdulni sem lehetett a boltban. Stefano és Pinuccia mellett a pult túloldalán szorgoskodott Alfonso is, aki zavartan ránk mosolygott. Felkészültünk a hosszú várakozásra, de Stefano felém fordult, félreérthetetlenül felém, üdvözölt egy intéssel, és a fivére fülébe súgott valamit. Az iskolatársam kijött a pult mögül, és megkérdezte, van-e nálunk bevásárlólista. Fogta a céduláinkat, és eltűnt. Öt perc alatt összeszedett mindent.

Bepakoltunk a szatyrainkba, fizettünk Maria asszonynál, és elindultunk hazafelé. De alig léptünk néhányat, amikor Stefano, nem, nem Alfonso, hanem Stefano, utánam szólt szép, férfias hangján:

– Lenù!

Odajött hozzánk. Derűs volt, barátságosan mosolygott. Csak a fehér köpenyén éktelenkedő zsírfoltok rontottak egy kicsit a képen. Mindkettőnkhöz beszélt, nyelvjárásban, de rám nézett:

– Eljönnétek hozzánk a szilveszteri buliba? Alfonso nagyon szeretné.

Don Achille felesége és gyerekei rendkívül visszahúzódó életet éltek, a családfő halála után még inkább: otthon, templom, csemegebolt, néha-néha egy kikerülhetetlen összejövetel. Miféle újdonság ez a meghívás? Lila nevében is válaszoltam:

– Már elígérkeztünk, Lila bátyjával leszünk meg egy csomó barátunkkal.

– Szóljatok Rinónak és a szüleiteknek is: nagy a lakás, petárdázni meg kimegyünk a tetőteraszra.

Lila megpróbálta lerázni:

– Velünk lesz Carmela és Pasquale Peluso, az anyjukkal együtt.

Vége a dalnak, gondoltam: Alfredo Peluso börtönben ül don Achille meggyilkolásáért, don Achille fia nem hívhatja meg Alfredo gyerekeit, hogy náluk koccintsanak az újévre. Stefano azonban rámeredt Lilára, mintha addig észre sem vette volna, és a világ legtermészetesebb hangján kibökte:

– Rendben, gyertek mindnyájan, pezsgőzünk, táncolunk, új év, új élet.

Megindítottak a szavai. Rápillantottam Lilára, ő is elbizonytalanodott.

– Meg kell beszélnünk a bátyámmal – mormolta.

– Majd szóljatok, hogy mire jutottatok.

– És a tűzijáték?

– Hogy érted?

– Mi hozzuk a miénket, és te?

Stefano elmosolyodott.

– Mennyi tűzijátékot akarsz?

– Rengeteget.

Stefano újra felém fordult:

– Gyertek el hozzám mindannyian, és megígérem, hogy még hajnalhasadtakor is lövöldözni fogunk.

21.

Hazafelé majd megszakadtunk a nevetéstől. Ugrattuk egymást:

– Miattad csinálja.

– Nem, miattad.

– Beléd habarodott, azt akarja, hogy ott legyél, és ha másképp nem megy, meghívja a kommunistákat meg az apja gyilkosait is.

– Miket beszélsz? Rám se nézett.

Rino csípőből elutasította Stefano ajánlatát. De aztán megingott: rettentően fűtötte a vágy, hogy túltegyen a Solarákon. Elmondta Pasqualénak, és nagyon felbosszantotta vele. Enzo viszont nem ágált:

– Ha tudok, elmegyek – dörmögte.

A szüleink meg egyenesen repestek a boldogságtól, mert számukra don Achille nem létezett többé, a felesége meg a gyerekei pedig igazán remek, jóravaló emberek, akiknek a barátsága megtiszteltetés.

Lila egy időre teljesen megzavarodott, úgy tűnt, szinte azt sem tudja, hol van, mintha nem ismerné az utcákat, a telepet, a műhelyt. Aztán egyik délután megjelent nálam, az arcára volt írva, hogy rájött valamire.

– Tévedtünk. Stefano nem engem akar, és nem is téged.

Meghánytuk-vetettük a dolgot, ahogy szoktuk, tényeket találgatásokkal ötvözve. Mit akarhatott, ha nem minket? Talán Stefano is a Solarákat készül megleckéztetni? Nem felejtettük el az esetet, amikor Michele kidobatta Pasqualét Gigliola anyjának bulijáról, s ezáltal beleavatkozott a Carracci család belügyeibe, na meg Stefanót is lejáratta, mert úgy tűnhetett, nem képes megvédeni az apja emlékét. Tehát ha belegondolunk, a két Solara akkor nemcsak Pasqualéval húzott ujjat, hanem vele is. Ezért most emel a téten, csak hogy bosszantsa a Solarákat: végleg kibékül a Pelusókkal, sőt meghívja őket szilveszterezni.

– És mire megy vele? – kérdeztem Lilától.

– Nem tudom. Ez egy olyan gesztus, amilyet itt a telepen senki más nem tenne.

– Megbocsátás?

Lila kétkedve megrázta a fejét. Próbálta megfejteni, mindketten próbáltuk megfejteni, szerettük érteni a dolgokat. Stefano nem olyan típusnak látszott, aki képes megbocsátani. Lila szerint mást forgatott a fejében. És addig-addig töprengett, amíg talált egy megoldást. A legújabb hóbortjából indult ki, a Pasqualéval folytatott beszélgetésekből.

– Emlékszel, amikor azt mondtam Carmelának, hogy összejöhet Alfonsóval?

– Igen.

– Stefano is ilyesmit tervez.

– Feleségül venni Carmelát?

– Többet.

Lila szerint Stefano tiszta lapot akart. Megpróbál kilépni a múltból. Nem tesz úgy, mintha semmi sem történt volna előttünk, ellenkezőleg, világgá kürtöli a véleményét: tudom, apám az volt, aki, de most én vagyok itt, mi vagyunk itt, punktum. Egyszóval tudatni akarja az egész teleppel, hogy ő nem don Achille, és a Peluso testvérek sem azonosak az apjukkal, a gyilkossá lett egykori asztalossal. Tetszett nekünk ez a feltevés, gyorsan elfogadtuk bizonyosságnak, és még inkább a szívünkbe zártuk az ifjú Carraccit. Elhatároztuk, hogy mellé állunk.

Elmagyaráztuk Rinónak, Pasqualénak és Antoniónak, hogy Stefano meghívása nem egyszerű meghívás, fontos mögöttes jelentése van, mintha azt mondaná vele, hogy korábban csúnya dolgok történtek; a szüleink, ki így, ki úgy, helytelenül viselkedtek, de mostantól másképp lesz, mutassuk meg, hogy jobbak vagyunk náluk.

– Jobbak? – kérdezte Rino érdeklődve.

– Jobbak – feleltem –, nem úgy, mint a Solarák, akik rosszabbak az apjuknál és a nagyapjuknál.

Nagyon izgatottan beszéltem, olaszul, mintha az iskolában volnék. Lila vetett is rám egy csodálkozó pillantást, Rino, Pasquale és Antonio zavartan dörmögött valamit. Pasquale megpróbált olaszul válaszolni, de gyorsan letett róla. Komoran megjegyezte:

– Azt a pénzt, amit most Stefano megfialtat, az apja a feketepiacon szerezte. A boltja meg az apám egykori asztalosműhelye volt.

Lila apró résnyire összehúzta a szemét.

– Igaz. De kit pártoltok inkább, valakit, aki változtatni akar, vagy a Solarákat?

Pasquale öntudatosan rávágta, részben meggyőződésből, részben pedig nyilvánvaló féltékenységből, amiért váratlanul Stefano került a középpontba:

– Én saját magamat pártolom, és kész.

De jó gyerek volt, megrágta magában a dolgot, megbeszélte az anyjával, aztán az egész családjával. Giuseppina a plébánoshoz fordult tanácsért. A dolgos, fáradhatatlan, nyíltszívű, fesztelen teremtés a férje bebörtönzése után teljesen megváltozott, megtörte, búskomorrá tette a balsorsa.

A plébános elment Stefano boltjába, hosszasan tanácskozott Maria asszonnyal, utána újra beszélt Giuseppina Pelusóval. Végül arra jutottak, hogy az élet amúgy is rettentő nehéz, és mindenki jobban járna, ha az újév apropóján sikerülne csökkenteni a feszültséget. Így aztán december 31-én az ünnepi vacsora után, fél tizenkettőkor a különböző családok, az egykori asztalos családja, a portás családja, a suszter családja, a zöldséges családja és Melináé – aki alaposan rendbe szedte magát az alkalomra – sorban felbaktattak a negyedikre, don Achille egykoron gyűlölt lakásába, hogy együtt ünnepeljék az újévet.

22.

Stefano roppant szívélyesen fogadott minket. Emlékszem, jól fésült volt, az arca kicsit piros az izgalomtól, fehér inget viselt nyakkendővel és kék mellényt. Lehengerlő volt, akár egy herceg. Úgy számoltam, körülbelül hét évvel idősebb nálam és Lilánál, és akkor gondoltam bele, hogy egyáltalán nem nagy szám a velem egykorú Ginóval járni: amikor megkértem, hogy jöjjön utánam Carracciékhoz, azt mondta, hogy nem lehet, a szülei éjfél után nem engedik el, veszélyes. Idősebb udvarlóra vágytam, nem kamaszra, hanem komoly fiatalemberre, mint Stefano, Pasquale, Rino, Antonio, Enzo. Egész este őket néztem, próbáltam a közelükbe férkőzni. Idegesen babráltam a fülbevalómat, anyám ezüst karkötőjét. Egy ideje újra szépnek éreztem magam, és kerestem a szemükben a bizonyítékot. De túlságosan lekötötte őket a buli, az éjféli tűzijáték. Várták a hímek háborúját, úgy tűnt, még Lilára sem figyelnek.

Stefano különösen kedves volt Peluso asszonnyal és a hosszú orrú Melinával, aki egyetlen szót se szólt, csak bámult megszállott tekintettel; mégis valóságos dámának tűnt a frizurájával, a fülbevalójával, fekete özvegyi ruhájában. Éjfélkor a házigazda kitöltötte a pezsgőt, először az anyjának, és rögtön utána Pasquale anyjának is. Koccintottunk a sok csodás dologra, ami az új évben történik majd, aztán kitódultunk a tetőteraszra, az öregek és gyerekek kabátban és sálban, mert nagyon hideg volt. Észrevettem, hogy Alfonso lent maradt, egyedül, kedveszegetten. Szóltam neki, udvariasságból, de nem hallotta, vagy úgy tett, mintha nem hallaná. Fölrohantam a teraszra. Félelmetes, koromfekete, jeges, csillagos égbolt fogadott.

A fiúk pulóverben voltak, Pasquale és Enzo ingujjban. Lila, Ada, Carmela és én a táncdélutánokra tartogatott vékony ruháinkat viseltük, remegtünk a hidegtől és az izgalomtól. Már süvítettek az első rakéták, hasították az eget, aztán színpompás virágokká robbantak. Hallatszott az ablakokon kihajigált ócskaságok puffanása, a kiáltozás, a nevetés. Csupa lárma és petárdadurrogás volt a telep. Meggyújtottam a gyerekeknek a csillagszórót és a tűzijátékot, jó volt látni a szemükben a rémült ámulatot, amit kiskoromban magam is éreztem. Lila rávette Melinát, hogy gyújtsanak meg együtt egy bengáli tüzet: színes surrogással törtek elő a csóvák. Boldogan felkiáltottak mind a ketten, aztán összeölelkeztek.

Rino, Stefano, Pasquale, Enzo és Antonio hurcolták a dobozokat, nagy büszkén, hogy sikerült ennyi muníciót összeszedniük. Alfonso is besegített, ímmel-ámmal, és dühös mozdulatokkal válaszolt a fivére noszogatásaira. Láthatóan tartott viszont Rinótól, aki nem bírt az idegeivel, lökdöste, elvette tőle a dolgokat, úgy bánt vele, mint egy kisfiúval. Végül Alfonso, ahelyett hogy felkapta volna a vizet, félrevonult, szinte szóba se állt a többiekkel.

Egymás után lobbantak fel a gyufák, a nagyok tüzet kínáltak egymásnak, a kezükkel óvták a lángot, rágyújtottak és beszélgettek, nagy komolyan, szívélyesen. Ha polgárháború lenne, gondoltam, mint Romulus és Remus, Marius és Sulla vagy Caesar és Pompeius között, ugyanilyen arccal, ugyanilyen tekintettel, ugyanilyen pózban beszélgetnének.

A fiúk, Alfonsót leszámítva, telitömték a zsebeiket petárdával és hanggránáttal, elrendezték a tengernyi üres üveget, bennük a rakétákkal. Az egyre izgatottabb, egyre harsányabb Rino nekem, Lilának, Adának és Carmelának osztotta ki a feladatot, hogy adogassuk nekik a muníciót. Azután kicsik, nagyobbak és még nagyobbak – például a testvéreim, Peppe és Gianni, meg apám és a suszter, mindnyájunk közül a legidősebb – nyüzsögni kezdtek a jeges sötétben, kanócokat gyújtogattak, hajigálták a tűzijátékokat át a mellvéden vagy az ég felé, ünnepi hangulatban, egyre növekvő izgalommal, és kiáltoztak, láttad, micsoda színek, atyaég, mekkorát szólt, még, még. Mindeközben, kissé árnyalva a képet, Melina bágyadtan óbégatott a félelemtől, Rino meg elkobozta a testvéreimtől a petárdákat, és üvöltött, hogy pazarolnak, eldobálják őket, még mielőtt rendesen meggyulladna a kanóc.

Lassan alábbhagyott, kifulladt a városban az őrület, újra az autók moraja hallatszott meg dudálás. Egyre szélesebb sávokban bukkant elő a koromsötét égbolt. A füst és a villanások ellenére egyre jobban látszott a Solarák erkélye.

Közel voltak, láttuk őket. A két fivér, az apjuk, a rokonok, a barátok: zűrzavarra vágytak, csakúgy, mint mi. Mindenki tudta a telepen, hogy kutyafüle, ami eddig történt, most fognak csak igazán beindulni, miután a csórók befejezték a szegényes vigadozást, a szánalmas pukkantgatást, a nyúlfarknyi ezüst-és aranyesőket, csak most, hogy egyeduralkodói lettek a mulatságnak.

Így is történt. Hirtelen felerősödött a tűz az erkélyükről, újra felrobbant az ég és az utca. Minden kilövésnél, különösen ha a hangokból ítélve a petárda megsemmisített valamit, lelkes trágárságok záporoztak az erkélyről. De legnagyobb meglepetésükre Stefano, Antonio, Pasquale és Rino hasonló trágárságokkal és újabb kilövésekkel válaszolt. A Solarák rakétáira rakétákkal, a petárdákra petárdákkal, lenyűgöző tűzvirágok nyíltak az égen, odalent lángolt, lüktetett az utca, Rino meg egyszer csak felugrott a korlátra, onnan üvöltötte a szidalmait és hajigálta tiszta erőből a petárdákat, miközben az anyja rémülten visított:

– Gyere le, még leesel!

Melinára rátört a pánik, sikítozni kezdett, hosszan, fültépően. Ada nagyot fújt, neki kellett volna hazavinnie, de Alfonso intett, hogy maradjon, a gondjaiba vette Melinát, és letámogatta a lépcsőn. Anyám bicegve követte őket, majd a többi asszony is, a gyerekekkel együtt. Egyre durvultak a Solarák robbantásai, az egyik rakétájuk az égbolt helyett a teraszunk mellvédjén végezte, dörgő-vakító vörös villanással és fojtogató füsttel.

– Direkt csinálták! – üvöltötte Rino Stefanónak magából kikelve.

Stefano, sötét arcél a hidegben, nyugalomra intette. Az egyik sarokban volt egy doboz, melyhez nekünk, lányoknak nem volt szabad hozzáérnünk, odarohant, kivett belőle valamit, és biztatta a többieket is.

– Enzo – ordította, már rég nem a halk szavú kereskedő hangján –, Pascà, Rino, Antò, ide, gyorsan, mutassuk meg, mitől döglik a légy!

A fiúk röhögve odasiettek. Naná, mutassuk meg, ismételgették, nesztek, rohadékok, nesztek, és közönséges gesztusokat mutogattak a Solarák erkélye felé. A többi lánnyal együtt a hidegtől egyre jobban remegve néztük fékevesztett, fekete alakjukat. Magunkra maradtunk, szerep nélkül. Apám is lement már, a suszterrel együtt. Lila pedig, nem is tudom, némán figyelte a látványt, mint valami rejtvényt.

Eközben történt a dolog, amiről korábban már szóltam, és amit Lila aztán kontúrvesztésnek nevezett el. Olyan volt – mondta –, mintha egy teliholdas éjszakán a tenger fölött egy súlyos, koromfekete viharfelhőtömb közeledne, bekebelezne minden világosságot, behorpasztaná a holdat, elkoptatná a ragyogó tányért, azzá silányítaná, ami valójában: közönséges, értelmetlen anyaggá. Lila elképzelte, látta, érezte – mintha valóság volna –, hogy a fivére széthullik. A szeme láttára veszítette el Rino a megszokott vonásait, a nagylelkű, becsületes, megbízható fiú kellemes képét, a szeretett testvére képét, aki szórakoztatta, segítette, oltalmazta, amióta Lila az eszét tudta. Ott, a fülsiketítő robbanások között, a jeges hidegben, az orrfacsaró füstben, az átható kénszagban valami megroppantotta a bátyját, az irtózatos nyomás megtörte a teste kontúrjait, és a magmaként szétáradó anyag megmutatta Lilának, miből is gyúrták össze valójában. Minden másodpercétől irtózott annak az ünnepi éjszakának, és abból, ahogy Rino mozgott, ahogy szétterült saját maga körül, úgy érezte, hogy minden körvonal szertefoszlik, és ő is, az ő kontúrjai is egyre lágyabbá, törékenyebbé válnak. Nehezen, de sikerült tartania magát, nem látszott semmi vagy majdnem semmi a szorongásából. Persze az is igaz, hogy a dörrenések és színek kavalkádjában nemigen figyeltem rá. Szíven ütött viszont, azt hiszem, egyre rémültebb arca. Észrevettem, hogy undorodva figyeli a fivére árnyát: Rino volt a legizgágább, a legharsányabb, habzó szájjal üvöltötte a legvéresebb szidalmakat a Solarák terasza felé. Habár Lila általában semmitől sem félt, ezúttal ijedtnek tűnt. De ezek csak benyomások voltak, később gondolkodtam el rajtuk. Akkor nem törődtem velük, inkább Carmelához vagy Adához húztam, mint hozzá. Szokás szerint úgy látszott, Lilát teljesen hidegen hagyják a fiúk. Mi viszont a fiúk figyelme nélkül, abban a hidegben, a zűrzavar közepén, értelmetlennek éreztük a jelenlétünket. Örültünk volna, ha Stefano vagy Enzo vagy Rino abbahagyja a háborúskodást, átkarolja a vállunkat, hozzánk simul, bókol. Ehelyett ott álltunk összebújva, hogy felmelegítsük egymást, miközben ők egyremásra gyújtogatták a hengerek hosszú kanócait, Stefano végtelen tartalékaitól döbbenten, ámulva a nagyvonalúságán, zavarodottan, amiért ki tudja, mennyi pénzt elherdált villanásokra, fényekre, durrogtatásra, füstre, csakis azért, hogy túltegyen a Solarákon.

Jó sokáig versengtek, nem is tudom, meddig, robbanások itt, robbanások ott, mintha lövészárok lett volna a terasz és az erkély; remegett, vibrált az egész telep. Eluralkodott a káosz, dörejek, üvegtörés, lángoló égbolt. Enzo felkiáltott, kifogytak, nincs már semmijük, de a többiek rá se hederítettek, tüzeltek tovább, különösen Rino, az utolsó kanócig. Akkor diadalordításban törtek ki, együtt mindannyian, ugrándoztak, összeölelkeztek. Végül aztán lecsillapodtak, csönd lett.

De nem sokáig tartott, megszakította egy távoli, egyre erősödő gyereksírás, és kiabálás, szitkozódás, a szeméttel borított utcákon araszoló autók zaja. Aztán villanások a Solarák erkélyéről, és rögtön utána durranások, bumm, bumm. Rino csalódottan felkiáltott:

– Újrakezdik!

Enzo azonnal rájött, mi történt, már iszkolt is befelé, Pasquale és Stefano a nyomában. Csak Rino fröcsögte tovább a rettenetes szidalmakat, a korláton kihajolva, de Lila félrelökte Pasqualét, odarohant a bátyjához, és nem kevésbé szitkozódva berángatta közénk. Visítva mentünk le a lépcsőn mi, lányok. A Solarák, csak hogy nyerjenek, lőttek ránk.

23.

Abból az éjszakából, mondtam már, sok mindenre nem emlékszem. De arra igen, hogy Lilával nemigen törődtem, magával ragadott a hangulat, a buli, a veszély, a fiúk nyüzsgése, a testükből áradó, az eget perzselő tűzijátéknál is lángolóbb forróság.

Nem vettem észre, mi történik vele, nehéz volt érzékelni a folyamatot. De a következményekre szinte azonnal felfigyeltem. Lustább lett. Két nappal az események után, habár nem kellett iskolába mennem, korán fölkeltem, hogy elkísérjem kinyitni a műhelyt és segítsek takarítani, de Lila nem volt sehol. Aztán később megjelent, morcosan, sétáltunk a telepen, de a műhelyt nagy ívben elkerültük.

– Nem mész dolgozni?

– Nem.

– Miért?

– Már nem tetszik.

– És az új cipő?

– Ábránd.

– És most mi lesz?

Úgy tűnt, maga se tudja, mit akar. Az egyetlen bizonyosságnak az látszott, hogy nagyon aggódik a bátyjáért, jobban, mint az utóbbi időben bármikor. És éppen ez az aggodalom vitte rá, hogy változtasson a gazdagságról alkotott véleményén. Sürgősen meg kell gazdagodnunk, ez továbbra sem vitás, de a cél már nem ugyanaz, mint kiskorunkban: nincs pénzes láda, nincsenek csillogó aranyak és drágakövek. Immár valamiféle kötőanyagként tekintett a pénzre, ami megerősít, megszilárdít, helyrehozza a dolgokat. Főleg Rino fejét. Mert Rino úgy gondolta, elkészült a cipő, amelyen együtt dolgoztak, és meg akarta mutatni Fernandónak. De Lila tudta jól – és szerinte Rino is tudta –, hogy művük hemzseg a hibáktól, és ha az apjuk szemügyre venné, egyből kihajítaná. Ezért rágta Rino fülét, hogy próbálkozzanak, kísérletezzenek még, rögös út vezet a cipőgyárig; de hiába beszélt neki, Rino nem bírt tovább várni, sürgősen olyanná akart válni, mint a Solarák vagy Stefano. Igazából úgy tűnt, Lilát a gazdagság önmagában már nem érdekli. Nem volt semmi ragyogás abban, ahogy a pénzről beszélt, a pénz csupán egy eszköz volt számára,

ami segít elkerülni, hogy a bátyja hülyeségeket csináljon.

– Az egész az én hibám – kezdte beismerni, legalább nekem. – Elhitettem vele, hogy karnyújtásnyira van a siker.

De nem így volt, és Lila folyton azon agyalt, ördöngös tekintettel, hogy mit találjon ki, amivel megnyugtathatná.

Merthogy Rino dúlt-fúlt, őrjöngött. Fernando például sosem tett szemrehányást a lányának, amiért nem járt többé a műhelybe, sőt a tudtára adta, hogy örül, ha otthon marad segíteni az anyjának. Rino viszont berágott, és alig telt el néhány nap a januárból, amikor egy újabb csúnya veszekedésnek voltam tanúja. Rino leszegett fejjel közeledett felénk az utcán, elállta az utunkat, és rámordult a húgára:

– Azonnal gyere dolgozni.

– Eszemben sincs – felelte Lila.

Erre Rino rángatni kezdte a karjánál fogva, Lila egy durva sértéssel válaszolt, Rino lekevert neki egy pofont, és ordított:

– Akkor nyomás haza, menj segíteni a mamának!

Lila engedelmeskedett, és elhúzta a csíkot, el se köszönt tőlem.

A viszályuk vízkereszt napján tetőzött. Lila felébredt, és az ágya mellett egy szénnel teli harisnyát talált. Rögtön rájött, hogy Rinótól kapta, és a reggelihez megterített mindenkinek, csak neki nem. Megjelent az anyjuk, Rino neki egy cukorkával és csokoládéval megtömött harisnyát akasztott fel az egyik székre. Nagyon meghatódott, rajongott a fiáért. Ezért amikor észrevette, hogy Rino helyén nincs teríték, gyorsan kerített volna egyet, de Lila nem engedte. Miközben anya és lánya veszekedtek, belépett Rino, mire Lila se szó, se beszéd megdobta egy széndarabbal. Rino nevetett, azt hitte, játékból tette, de amikor rájött, hogy a húga nem viccelt, megpróbálta elkapni, hogy elhúzza a nótáját. Ekkor megjelent Fernando, gatyában és atlétatrikóban, egy kartondobozzal a kezében.

– Nézzétek, mit hozott nekem a Befana – mondta roppant feldúltan.

Előhúzta a dobozból az új cipőt, melyet a gyerekei titokban készítettek. Lilának tátva maradt a szája. Semmit sem tudott a bátyja tervéről, Rino egyedül határozta el, hogy a Befana ajándékaként mutatja meg az apjának a művüket.

Amikor felfedezte a fivére arcán az egyszerre derűs és aggodalmas félmosolyt, amikor meglátta a nyugtalan tekintetét, mellyel az apja arcát fürkészte, úgy érezte, bizonyosságot nyert afelől, ami a tetőteraszon a füstös durrogásban megrémítette: Rino elvesztette megszokott önmagát, és ez a kontúrvesztett testvér helyrehozhatatlan felelőtlenségekre képes. Látott valami elviselhetetlenül szánalmasat abban a mosolyban, abban a tekintetben, s mindezt még elviselhetetlenebbé tette, hogy ugyanúgy szerette a bátyját, és szükségét érezte, hogy mellette legyen, segítse és segítséget várhasson tőle.

– Milyen szép – mondta Nunzia, akinek fogalma sem volt a cipő történetéről.

Fernando leült, egyetlen szó nélkül, a dühödt Randolph Scott arckifejezésével, és felhúzta előbb a jobb, majd a bal cipőt.

– Mintha a lábamra öntötte volna a Befana.

Fölállt, próbálgatta, föl-alá járkált a konyhában a családtagjai tekintetének kereszttüzében.

– Igazán kényelmes – jegyezte meg.

– Nagyúri cipő – tette hozzá a felesége, lelkes pillantásokat vetve a fiára.

Fernando visszaült a helyére. Lehúzta a cipőt, és szemügyre vette, alul, fölül, kívül, belül.

– Mestermunka – mondta, anélkül hogy egy kicsit is megenyhült volna az arca. – Ügyes a Befana.

Minden szaván érződött, mennyire szenved, és hogy ez a szenvedés szítja benne a vágyat, hogy törni-zúzni kezdjen. De Rino nem vett észre semmit. Egyre büszkébben hallgatta az apja gúnyos szavait, kipirosodva mosolygott, kurta mondatokat makogott: így csináltam, apa, hozzáadtam ezt, úgy gondoltam, hogy. Lila viszont menekült volna a konyhából, az apja közelgő dühkitörése elől, de nem bírta rászánni magát, nem akarta magára hagyni a fivérét.

– Könnyű, mégis masszív – folytatta Fernando –, minden a helyén van. És főleg sosem láttam még ilyet senkin, ezzel a széles orral igazán egyedi.

Leült, újra felvette, bekötötte. Odaszólt a fiának:

– Fordulj el, Rinù, meg akarom köszönni a Befanának.

Rino valamiféle tréfára gondolt, ami végleg lezárja a hosszú civódásukat, megfordult, egyszerre boldogan és elfogódottan. De amint hátat fordított, az apja tiszta erőből fenékbe rúgta, lehordta a sárga földig, baromnak, seggfejnek nevezte, és hozzávágott mindent, ami a keze ügyébe került, a végén a cipőt is.

Lila csak akkor állt közéjük, amikor látta, hogy a bátyja, aki először védekezni próbált az ütések és rúgások ellen, elkezd ordítani, székeket borogatni, tányérokat törni, zokogni és esküdözni, hogy nem dolgozik tovább ingyen az apjának, halálra rémítve mindezzel az anyját, a testvéreit és a szomszédságot. Lila hiába igyekezett. Kifulladásig tomboltak. Aztán elmentek a műhelybe, és dolgoztak tovább, együtt, csüggedt szótlanságban.

Egy ideig senki sem beszélt a cipőről. Lila végleg elhatározta, hogy az ő szerepe az anyjának segíteni, bevásárolni, főzni, mosni, teregetni, és soha többé nem tette be a lábát a cipészműhelybe. A sértett és megkeseredett Rino érthetetlen igazságtalanságnak élte meg a dolgot, és attól fogva elvárta a húgától, hogy mindig legyen tiszta zokni, alsónemű és vasalt ing a fiókjában, és hogy alázattal kiszolgálja, amikor hazajön a munkából. Ha valami nem tetszett neki, csúnyán ráförmedt, például: „Még egy inget se tudsz kivasalni, te marha!" Lila csak vonogatta a vállát, nem tiltakozott, tette tovább a dolgát, figyelmesen, gondosan.

Rino sem volt büszke, természetesen, a viselkedésére, emésztette magát, próbált megnyugodni, nem kevés erőfeszítést tett, hogy újra a régi legyen. A jobb napokon, például vasárnap délelőtt, ott sündörgött a húga körül, tréfálkozott, kedveskedett.

– Mérges vagy, mert kisajátítottam a dicsőséget? Csak azért tettem – füllentette –, nehogy apa rád is megorroljon. – Aztán megkérdezte: – Segíts, most mit csináljunk? Nem lógathatjuk a lábunkat, elegem van ebből a helyzetből.

Lila hallgatott: főzött, vasalt, és néha nyomott egy puszit Rino arcára, hogy tudassa vele, már nem haragszik. De addigra Rino újra begorombult, és törni-zúzni kezdett. Ordított, hogy Lila cserbenhagyta, és még inkább cserben fogja hagyni, mert előbb-utóbb hozzámegy valami fajankóhoz, elköltözik, ő meg élhet örökké a nyomorban.

Lila időnként, ha nem volt otthon senki, elővette a cipőt a kamrából, ahová elrejtette, nézegette, tapogatta, és mindig rácsodálkozott, hogy így vagy úgy, de elkészült, valóság lett egy füzetlapra rajzolt ábrából. Mennyi hiábavaló vesződség.

24.

Folytatódott az iskola. Beszippantott a tanárok viharos tempója, sokan nem bírták, kezdett fogyatkozni az osztály. Gino egymás után kapta az elégteleneket, és tőlem kért segítséget. Próbáltam segíteni neki, de igazából nem akart többet, mint lemásolni a leckét. Ráálltam, de nem volt lelkes: nem figyelt, nem törte magát, hogy megértse. Még Alfonso is szenvedett, pedig nagyon szorgalmas volt. Egyszer megesett vele az a szégyen, hogy sírva fakadt a görög feleltetés alatt. Világosan látszott, hogy inkább meghalna, mintsem egyetlen könnycseppet is ejtsen az osztály előtt, de nem bírta ki. Mindannyian csöndben voltunk, kivéve Ginót, akiből, talán a feszültség miatt, talán mert örült, hogy a padtársára is rájár a rúd, kitört a nevetés. A tanítás végén, az iskolából kifelé közöltem vele, hogy szakítok vele a nevetés miatt.

– Alfonso tetszik? – kérdezte kétségbeesetten.

Megmondtam neki, hogy egyszerűen nem szeretem már. Hebegett, hogy ne szúrjak ki vele, nemrég jöttünk össze. Alig történt köztünk valami, egyszer csókolóztunk, de nem nyelves csók volt, megpróbálta megfogni a mellemet, de begurultam, és leállítottam. Kérlelt, hogy maradjunk még együtt egy darabig, de nem hatott meg. Csak túlélem valahogy, ha reggelente nem együtt megyünk iskolába, délután meg haza.

Néhány nappal a szakításom után Lila elárulta, hogy ketten is szerelmet vallottak neki, szinte egyszerre, és hogy ezek voltak életében az első szerelmi vallomások. Egyik reggel, amikor éppen bevásárolni ment, Pasquale utánarohant, koszos munkásruhában. Rettentő izgatott volt. Elhadarta, hogy nagyon aggódott, mert nem látta Lilát a műhelyben, azt hitte, beteg. És boldog, hogy jó egészségben találja. De az arcán cseppnyi boldogság sem látszott. Hirtelen elhallgatott, mint akinek megakadt valami a torkán, aztán, mintha így akarná szabaddá tenni a torkát, kibökte, szinte kikiáltotta, hogy szereti. Annyira szereti, hogy ha Lila is egyetért, beszél a bátyjával, a szüleivel, bárkivel, elmegy hozzájuk, most rögtön, megkéri a kezét. Lila szóhoz sem jutott, percekig azt hitte, Pasquale viccel. Hiába mondtam neki korábban ezerszer is, hogy Pasquale szemet vetett rá, nem hitt nekem. Most viszont Pasquale eléállt, egy gyönyörű tavaszi napon, majdhogynem könnyes szemmel, és könyörgött, hogy ne utasítsa vissza, mert nélküle semmit sem ér az élete. Kiismerhetetlen a szerelem. Lila tapintatosan, anélkül hogy egyszer is nemet mondott volna, kikosarazta. Elmondta, hogy ő is szereti, de egy vőlegényt máshogy kell szeretni. Elmondta, hogy örökre hálás lesz neki, amiért annyi mindenről mesélt: a fasizmusról, az ellenállásról, a monarchiáról, a köztársaságról, a feketepiacról, Lauro parancsnokról, a szociális mozgalomról, a kereszténydemokratákról, a kommunizmusról. De jegyben járni az más, és neki sosem lesz jegyese. Végül hozzátette:

– Mindegyikőtöket, Antoniót, téged, Enzót, ugyanúgy szeretlek, ahogy Rinót.

– Én viszont nem úgy szeretlek, ahogy Carmelát – dörmögte Pasquale, és elszelelt, visszament dolgozni.

– És a másik? – kérdeztem kíváncsian, egy csipetnyi szorongással.

– Sosem találnád ki.

A másik vallomás Marcello Solarától származott.

Éles fájdalom hasított a gyomromba a név hallatán. Pasquale szerelme csupán jelzés volt, hogy Lila nagyon is tetszik a fiúknak, Marcellóé viszont, a rossz híre ellenére, vagy talán éppen azért, egészen mást mutatott a számomra és az összes velem egykorú lány számára: ha Marcello, egy jóképű, gazdag fiatalember, akinek még autója is van, egy erőszakos, durva maffiózó, aki megszokta, hogy minden nőt megkap, kivetette rá a hálóját, az azt jelenti, hogy Lila a vézna kislányból végérvényesen olyan nővé vált, aki bárkit képes az ujja köré csavarni.

– És hogy történt?

Marcello a Millecentóval furikázott, egyedül, a fivére nélkül, és meglátta Lilát, amint az országút mellett gyalogol hazafelé. Nem szegődött mellé, nem szólt ki neki az ablakból. Megállt, otthagyta a kocsit az út közepén, tárva-nyitva. Gyalog eredt Lila nyomába. Utolérte, de Lila nem lassított. Marcello baktatott mögötte, és könyörgött, hogy bocsásson meg, amiért annak idején olyan csúnyán viselkedett, elismerte, hogy Lila jól tette volna, ha leszúrja a cipészkéssel. Elérzékenyülve emlékeztette, hogy milyen jót táncoltak Gigliola anyjának buliján, ez is azt bizonyítja, hogy remekül egymásra tudnak hangolódni. Aztán elárasztotta bókokkal. „Hogy megnőttél, milyen szép a szemed, milyen szép vagy." Végül elmesélte, mit álmodott előző éjjel: megkérte Lila kezét, Lila igent mondott, erre ő adott Lilának egy jegygyűrűt, pontosan olyat, amilyen a nagyanyjáé, három gyémánttal a foglalatában. Lila nem állt meg, de végre megszólalt. Megkérdezte: „Álmodban igent mondtam?" Marcello megerősítette. Lila rávágta: „Akkor tényleg álom volt, mert te egy állat vagy, te és a családod, a nagyapád, az apád, a testvéred, és még ha megölsz, se lennék a jegyesed."

– Ezt mondtad neki?

– Meg még cifrábbakat is.

– Mit?

Amikor Marcello sértetten visszavágott, hogy igenis gyengédek az érzései, és hogy éjjelnappal csak rá gondol, úgyhogy dehogyis állat ő, hanem egy szerelmes férfi, Lila azt felelte, hogy állatnak nevezni valakit, aki úgy viselkedik, ahogy Marcello viselkedett Adával, aki szilveszter éjszakáján emberekre lövöldöz pisztollyal, az állatokra nézve sértő. Marcello végre felfogta, hogy Lila nem viccel, hogy tényleg jóval kevesebbre tartja, mint egy békát vagy szalamandrát, és hirtelen lelombozódott. „A testvérem lövöldözött" – dünnyögte, de már mielőtt kimondta volna, tudta, hogy ezért a mondatért Lila még inkább megveti majd. Ráhibázott. Lila felgyorsított, és amikor látta, hogy Marcello próbálja tartani vele a lépést, ráförmedt: „Húzz innen!" Aztán futásnak eredt. Marcello megállt, mint aki nem tudja, hol van és mit akar, majd lehajtott fejjel visszament a Millecentóhoz.

– Ezt tetted Marcello Solarával?

– Ezt.

– Te bolond vagy: el ne áruld senkinek, hogy így bántál vele.

Abban a pillanatban fölösleges intelemnek tűnt, csak azért mondtam, hogy lássa, szívemen viselem a sorsát. Lila a természeténél fogva szeretett tényekről beszélgetni és ábrándozni, de sosem pletykálkodott, ellentétben velünk, akik mindig mindenkit kibeszéltünk. És valóban, Pasquale szerelméről csak nekem mesélt, nem hallottam róla, hogy bárki másnak elmondta volna. Marcello Solaráról ellenben mesélt boldogboldogtalannak. Összefutottam Carmelával, aki rögtön letámadott:

– Hallottad, hogy a barátnőd kikosarazta Marcello Solarát?

Összefutottam Adával, aki azt mondta:

– Nem semmi, a barátnőd kikosarazta Marcello Solarát.

Pinuccia Carracci a fülembe súgta a csemegeboltban:

– Igaz, hogy a barátnőd kikosarazta Marcello Solarát?

Még Alfonso is megjegyezte, döbbenten, egyik nap az iskolában:

– A barátnőd kikosarazta Marcello Solarát.

Amikor találkoztam Lilával, megmondtam neki:

– Rosszul tetted, hogy világgá kürtölted. Marcello mérges lesz.

Vonogatta a vállát. Sietett haza, dolga volt, a testvéreivel, a lakással, az anyjával, az apjával, nem ért rá sokat beszélgetni. Szilveszteréjszaka óta semmi mással nem foglalkozott.

25.

Semmi mással. Tejesen hidegen hagyta, mit csinálok az iskolában. És amikor megkérdeztem, milyen könyveket kölcsönzött ki a könyvtárból, mit olvas, gonoszul azt felelte:

– Nem veszek ki semmit, megfájdul a fejem az olvasástól.

Én viszont immár szinte kedvtelésből tanultam és olvastam. De gyorsan ráeszméltem,

hogy amióta nem ösztökél, hogy megelőzzem Lilát a tanulásban és az olvasásban, az iskola és Ferraro tanár úr könyvtára sem egyfajta kaland többé a számomra, hanem csak valami, ami jól megy, és amiért elismerésben részesülök.

Elmesélem a két esetet, melyek után mindez világosan megfogalmazódott bennem.

Elmentem a könyvtárba újabb könyveket kivenni, a kölcsönzések és visszavételek bejegyzéseivel teli olvasójegyemmel. A tanár úr először gratulált a kitartásomhoz, aztán megkérdezte, mit tudok Liláról, mert nagyon sajnálja, hogy Lila és egész családja felhagyott a kölcsönzéssel. Nehéz megmagyarázni, miért, de szíven ütött a tanár úr kesergése. Valódi, mély érdeklődést éreztem benne Lila iránt, valami sokkal erősebbet, mint az elszántságomért kapott elismerésben. Az jutott eszembe, hogy ha Lila csak egyetlenegy könyvet kölcsönözne is ki évente, azon nyomot hagyna, és a tanár úr érezné ezt a visszavételkor, míg én nem hagyok nyomot, én csupán makacs kitartással falom a könyveket, összevissza, egyiket a másik után.

A másik eset az iskolában történt. Az irodalomtanár kiosztotta a kijavított dolgozatokat (még ma is emlékszem a témára: Dido tragédiájának különböző szakaszai), és habár általában csak egy-két szóval indokolta meg a szokásos nyolcast vagy kilencest, ezúttal alaposan megdicsért az osztály előtt, sőt a végén közölte, hogy tízest kaptam. Az óra után kihívott a folyosóra, elmondta, hogy tényleg lenyűgözte a dolgozatom, és amikor megjelent a hittantanár, megállította, és lelkesen összefoglalta neki a levezetésemet. Eltelt néhány nap, és rájöttem, hogy Gerace nem érte be a pappal, körbemutogatta a dolgozatomat más tanároknak is, és nem csak azoknak, akik tanítottak minket. Vadidegen gimnáziumi tanárok mosolyogtak rám a folyosón, néha meg is szólítottak. Az 1/a osztály egyik tanára például, Galiani tanárnő, akit mindenki tisztelt, de került is, mert nagy kommunista hírében állt, és pillanatok alatt ízekre szedett minden bizonytalan érvelést, elkapott a zsibongóban, és ömlengeni kezdett az írásomról, különösen a vezérgondolatról, mely szerint ha a szeretetet száműzzük a városokból, megváltozik a városok alaptermészete, jóindulatú közegből rosszindulatú közeggé válnak. Megkérdezte:

– Mit jelent számodra a szeretet nélküli város?

– Boldogságtól megfosztott népet.

– Mondj egy példát.

Eszembe jutottak a szeptemberi beszélgetések Lilával és Pasqualéval, és hirtelen úgy éreztem, az volt az igazi iskola, nem ez, ahová mindennap járok.

– Olaszország a fasizmus alatt, Németország a nácizmus idején, a mai világunk, ahol mindannyian élünk.

Egyre növekvő érdeklődéssel nézett. Nagyon jól írok, mondta, javasolt néhány olvasnivalót, és felajánlotta, hogy kölcsönadja a saját könyveit. Végül megkérdezte, apám mivel foglalkozik.

– Portás a városházán – feleltem.

Elment, lehajtott fejjel.

Természetesen hízott a májam Galiani érdeklődésétől, de sok következménye nem lett, visszatért minden a régi kerékvágásba. Hamar rájöttem, hogy nem nagy szám a dicsőség, amit a jó tanulással már a középiskola utolsó évében kivívtam magamnak. Mert végül is mit bizonyít? Legfőképp azt, hogy nagyon megérte Lilával tanulni és beszélgetni, mert ösztönzött és segített megállni a helyem a telepen kívüli világban, az új dolgok, helyek, arcok, könyvek, eszmék között. Persze, mondogattam magamban, természetesen a dolgozatot én írtam Didóról, enyémek a szép mondatok, a gondolatok; de talán nem rágtuk át együtt a történetet, nem inspiráltuk egymást, nem Lila szenvedélye táplálta az enyémet? És a szeretet nélküli város ötlete, ami annyira tetszett a tanároknak, talán nem Lilától származik, még ha aztán én dolgoztam is ki, az én képességeimmel? Milyen következtetést kellene mindebből levonnom?

Vártam az újabb dicséreteket, a bizonyítékokat a saját, önálló kiválóságomra. De amikor Gerace megint íratott Kar-thágó királynőjéről (Aeneas és Dido: két sorsüldözött találkozása), nem ájult el a dolgozatomtól, csak nyolcast adott rá. Galiani tanárnő viszont mindig barátságosan integetett, amint meglátott. Nagy örömömre kiderült, hogy ő tanítja latinra és görögre Nino Sarratorét az 1/a-ban. Sürgősen szükségem volt figyelemre és megbecsülésre, ami megerősít, és reméltem, hogy legalább Ninótól megkapom. Úgy képzeltem, hogy a tanárnő nyilvánosan megdicsér, mondjuk, Nino osztályában, erre Nino észbe kap, és végre szóba áll velem. De nem történt semmi, ha láttam reggel befelé vagy a tanítás után kifelé menet, rám se pillantott, ugyanúgy magába fordult, mint korábban. Egyszer még követtem is, végig a korzón, aztán a Casanova úton, reméltem, hogy észrevesz és megszólít: szia, látom, ugyanarra megyünk, sokat hallottam rólad. De csak ment, sietős léptekkel, lehorgasztott fejjel, egyszer sem nézett vissza. Meguntam, és elszégyelltem magam. Csalódottan ráfordultam a Novara útra, és hazabaktattam.

Napról napra azért küzdöttem, hogy még inkább bebizonyítsam a kitartásomat és szorgalmamat a tanároknak, a társaimnak, saját magamnak. De közben egyre nőtt bennem a magány érzése, és fogyott az erőm a tanuláshoz. Megpróbáltam beszélni Lilával, elmondtam neki, mennyire sajnálja Ferraro tanár úr, hogy elmaradt a könyvtárból, győzködtem, hogy térjen vissza. Megemlítettem a dolgozatom sikerét, nem részleteztem, mit írtam, de éreztettem vele, hogy az övé is az érdem. Unottan hallgatott, talán már nem is emlékezett, miket beszélgettünk Didóról, más gondjai voltak. Amint szóhoz jutott, elmondta, hogy Pasqualéval ellentétben Marcello Solara nem tágít, folyton körülötte sündörög. Ha vásárolni megy, követi Stefano boltjáig vagy Enzo kordéjáig, legelteti rajta a szemét, de nem zaklatja. Valahányszor kinéz az ablakon, azt látja, hogy Marcello a sarkon strázsál, és várja, hogy kinézzen. Rettenetesen aggasztotta a dolog. Mert mi lesz, ha megneszeli az apja, vagy még inkább ha Rino? Félt, hogy kezdetét veszi egy újabb háború, amilyenből volt már jó néhány a telepen a férfiak között, időnként irtózatos verekedésekkel.

– Mit lát bennem Marcello? – értetlenkedett. – Cingár vagyok és csúnya, miért habarodott belém? Ez valami betegség nálam, hogy hülyeségekre sarkallom az embereket?

Újra meg újra elismételte. Immár szilárd meggyőződésévé vált, hogy a bátyjának több rosszat tett, mint jót.

– Csak rá kell nézni – mondogatta.

A Cerullo cipőgyár terve ugyan füstbe ment, de Rino nem bírt megszabadulni a rögeszméjétől: ugyanolyan gazdag akart lenni, mint a Solarák vagy Stefano, sőt még gazdagabb, és nem bírt beletörődni a műhelyben végzett napi robot sivárságába. Győzködte Lilát, próbálta felszítani benne a régi lelkesedést.

– Okosak vagyunk, Lina, senki sem állíthat meg minket, kettőnket, mondd meg, mit tegyünk.

Autóra vágyott meg televízióra, és utálta Fernandót, amiért nem értette ezek jelentőségét. De Lila a tudtára adta, hogy nem fogja tovább támogatni a hóbortjait, válaszul Rino úgy bánt vele, mint valami utolsó szolgával. Talán Rino észre sem vette, hogy megváltozott, de Lilát, aki mindennap látta, nagyon nyugtalanította ez a pálfordulás. Egyszer azt mondta:

– Megfigyelted, hogy ébredés után az ember milyen csúnya, tiszta torz, és semmilyen a tekintete?

Ilyenné lett szerinte Rino.

26.

Április közepén, egy vasárnap este, emlékszem, elhatároztuk öten, Lila, én, Carmela, Pasquale és Rino, hogy bemegyünk a városba. Mi, lányok fölvettük a legjobb ruhánkat, aztán ahogy kiléptünk a házból, kirúzsoztuk magunkat és kifestettük egy kicsit a szemünket. A vasút dugig volt, Rino és Pasquale egész úton ugrásra készen őrködött mellettünk. Féltünk a tapizóktól, de hozzánk se ért senki, túlságosan veszedelmes ábrázata volt a kísérőinknek.

Leszálltunk, és elindultunk a Toledo úton. Lila erősködött, hogy menjük be a leggazdagabb, legelegánsabb negyedbe, a Chiaia, a Filangieri, aztán a Mille úton, egész az Amedeo térig. Rino és Pasquale húzódozott, nem tudták vagy nem akarták megmondani, miért, csak nyelvjárásban dörmögtek, és gúnyolták a sok piperkőc ficsúrt. De mi hárman összefogtunk, kötöttük az ebet a karóhoz. Ekkor dudaszó hallatszott. Megfordultunk, és megláttuk a Solarák Millecentóját. A két fivért észre se vettük, annyira letaglózott minket az ablakokból integető lányok látványa: Gigliola és Ada. Gyönyörűek voltak, szép ruhában, szép frizurával, csillogó fülbevalóval, boldogan integettek és kiáltoztak üdvözlésképpen. Rino és Pasquale elfordította a fejét, Carmela és én szóhoz sem jutottunk a meglepetéstől. Egyedül Lila kiáltott vissza valamit, lelkesen, és széles mozdulatokkal integetett, miközben az autó egyre távolodott a Plebiscito tér felé.

Egy ideig hallgattunk, aztán Rino komoran odavetette Pasqualénak, hogy mindig tudta, mekkora ribanc Gigliola, Pasquale meg borúsan helyeselt. Adáról egyikük sem beszélt, Antonio a barátjuk volt, nem akarták megbántani. Carmela ellenben szidta Adát is, mint a bokrot. Elöntött a keserűség. Egy pillanat alatt szertefoszlott a varázs: a legszívesebben azonnal hazaindultam volna. Négy fiatal kocsiba pattan, otthagyja a telepet, és bemegy a városba szórakozni, így kell ezt csinálni, nem úgy, ahogy mi, gyalog, rongyosan, csórón. Lila viszont, mintha mi sem történt volna, tovább kardoskodott, hogy az elegáns negyedben akar sétálgatni. Belecsimpaszkodott Pasquale karjába, visongott, nevetett, kifigurázta a gazdagokat, puhány mozdulatokkal, széles műmosolyokat villantva, a fenekét riszálva. Rövid habozás után mellé álltunk, Carmela meg én, bosszúsan, amiért Gigliola és Ada a két szépséges Solarával furikázik, miközben mi kutyagolhatunk a cipőtalpaló Rino és a kőműves Pasquale társaságában.

Persze nem adtunk hangot az elégedetlenségünknek, de valamilyen titkos úton mégis eljutott a fiúkhoz, mert összenéztek, felsóhajtottak, és beadták a derekukat. Rendben, mondták, és nekiindultunk a Chiaia úton.

Mintha egy másik világba csöppentünk volna. Jól emlékszem a hömpölygő tömegre és a különbözőség megalázó érzésére. Nem a fiúkat néztem, hanem a lányokat, asszonyokat: mindenben különböztek tőlünk. Mintha másik levegőt szívnának, más ételeket ennének, más bolygóról öltözködnének, mintha a szelek szárnyán tanultak volna járni. Tátott szájjal bámultam őket. Szerettem volna megállni, jól megcsodálni a ruháikat, cipőiket, a szemüvegüket, ha volt, de ők elmentek mellettem, mintha nem is látnának. Egyikünket sem látták. Mind az öten láthatatlanok voltunk. Vagy érdektelenek. Sőt, ha néha ránk esett a pillantásuk, rögtön elfordultak, mintha undorodnának. Csakis egymásra néztek.

Ezt mindannyian észrevettük. Semelyikünk se hozta szóba, de nyilvánvaló volt, hogy Rino és Pasquale ezeken az utcákon újabb megerősítést nyer afelől, amit úgyis tud, és felbosszantja, elkeseríti, ellenségessé teszi őket a bizonyosság, hogy nem idevalók. Mi, lányok csak ekkor szembesültünk ezzel, vegyes érzésekkel. Egyszerre volt kellemetlen és lenyűgöző, és bár csúnyának éreztük magunkat, elképzeltük, milyenek lennénk, ha máshogy élhetnénk, ha máshogy öltözködhetnénk, ha rendesen kisminkelhetnénk, kicsinosíthatnánk magunkat. Közben azért nevetgéltünk, viccelődtünk, hogy ne tegyük tönkre az estét.

– Te fölvennéd azt a ruhát?

– Még ha fizetnének, se.

– Én igen.

– Na ne, úgy néznél ki benne, ahogy az a csaj, mint egy gombóc.

– És láttad a cipőjét?

– Miért, az cipő?

Így értünk el a Cellammare-palotáig, vihogva, csipkelődve.

Pasquale, aki mindent elkövetett, hogy ne kerüljön Lila mellé, és amikor Lila belékarolt,

udvariasan azonnal kiszabadította magát (beszélni azért sűrűn beszélt vele, persze, nyilvánvaló örömmel töltötte el, hogy hallhatja a hangját, hogy ránézhet, de látszott, hogy a legapróbb testi érintkezés is annyira felkavarná, hogy talán még sírva is fakadna), mellém szegődött, és gúnyosan megkérdezte:

– A te iskoládban is ilyenek a lányok?

– Nem.

– Akkor nem jó iskola.

– Humán gimnázium – vetettem oda dühösen.

– Nem jó – erősködött –, légy nyugodt, ha nincsenek ott ilyen alakok, nem jó. Igaz, Lila, hogy nem jó?

– Hogy jó-e? – kérdezett vissza Lila, és rámutatott egy szőke lányra, aki egy V nyakú, fehér pulóvert viselő, magas, barna srác oldalán közeledett felénk. – Ha nincs ott egy ilyen se, fabatkát sem ér.

És kitört belőle a nevetés.

A lány tetőtől talpig zöldben volt: zöld cipő, zöld szoknya, zöld blézer, és a fején – a legnevetségesebb – egy szintén zöld Chaplin-kalap.

Ránk is átragadt Lila jókedve. Amikor a pár elment mellettünk, Rino beszólt a lánynak, hogy mit kellene csinálnia a kalapjával, mire Pasquale lecövekelt, fél kézzel a falnak támaszkodva, mert nem bírt továbbmenni a nevetéstől. A pár tett még néhány lépést, aztán megállt. A fehér pulóveres fiú megfordult, de a lány gyorsan megragadta a karját, hogy visszatartsa. A fiú lerázta, visszajött hozzánk, megállt Rino előtt, és sértegetni kezdte. Egy pillanat volt. Rino leütötte, egyetlen ökölcsapással, és ordított:

– Minek neveztél? Nem értettem, ismételd meg, minek neveztél? Hallottad, Pascà, mit mondott rám?

Hirtelen rémületté vált a jókedvünk.

Lila eszmélt elsőnek, rávetette magát a bátyjára, még mielőtt összerugdalta volna a földön fekvő fiút, és odébb vonszolta, hitetlenkedő arccal, mintha az életünk ezer darabkája, a kezdetektől mostanáig, a tizennegyedik évünkig, végre kristálytiszta, ám valószínűtlen képpé állna össze.

Odébb lökdöstük Rinót és Pasqualét, a kalapos lány meg fölsegítette a barátját a földről. Lila hitetlenkedése közben elkeseredett haraggá változott. Húzta-vonta a bátyját, és szidta, mint a bokrot, káromkodott, fenyegetőzött. Rino fél kézzel lefogta, és ideges mosollyal az arcán Pasqualéhoz fordult:

– A húgom azt hiszi, hogy szórakozhat velem, Pascà – mondta nyelvjárásban, vérben forgó szemekkel. – A húgom azt hiszi, hogy ha én azt mondom, jobb, ha nem megyünk oda, ő odamehet, mert mindig mindent tud, mindent ért, és csak azért is odamegy. – Tartott egy kis szünetet, hogy levegőhöz jusson, aztán hozzátette: – Hallottad, mit mondott nekem az a rohadék? Tahónak nevezett. Tahónak, engem! Tahónak! – Megint elfogyott a szuflája. – A húgom idehozott, és azt látja, hogy tahónak neveznek, hát meglátja, mit teszek, ha

tahónak neveznek.

– Nyugi, Rino – felelte Pasquale komoran, aggodalmasan hátra-hátrasandítva.

Rino tovább pufogott, de halkabban. Lila viszont megnyugodott. Megérkeztünk a Mártírok terére. Pasquale hűvösen Carmelához fordult:

– Ti most szépen hazamentek.

– Egyedül?

– Igen.

– Nem.

– Carmè, nem vitatkozom, hazamentek.

– Nem tudjuk az utat.

– Ne hazudj.

– Menjetek – mondta Rino Lilának, látszott, hogy nehezére esik visszafogni magát. – Nesze, egy kis pénz, útközben vegyetek fagylaltot.

– Együtt jöttünk el, együtt is megyünk haza.

Rino megint dühbe gurult, és jól meglökte a húgát.

– Eldugulnál? Én vagyok a bátyád, úgy táncolsz, ahogy én fütyülök. Mozgás, gyerünk, ne várd meg, míg beverem a képed.

Láttam, hogy komolyan gondolja, elhúztam Lilát a karjánál fogva. Ő is érezte, hogy sokat kockáztat.

– Elmondom apának.

– Ki nem szarja le? Indulj, nyomás, még a fagylaltot sem érdemled meg.

Tétován elindultunk a Szent Katalin-templom irányába. De kisvártatva Lila meggondolta magát, megállt, és közölte, hogy visszamegy a bátyjához. Próbáltuk meggyőzni, hogy maradjon velünk, de hallani se akart róla. Miközben vitatkoztunk, megláttunk egy csapat fiút, öten-hatan lehettek, ugyanazoknak a kajakosoknak látszottak, akiket többször megcsodáltunk a vasárnapi sétáink alkalmával a Castel dell'Ovo környékén. Magasak voltak, izmosak, elegánsak. Némelyikük kezében bot. Gyors léptekkel elmentek a templom mellett, a tér felé. Köztük volt a fiú, akit Rino orrba vágott, a pulóverén vérfoltok.

Lila kiszabadult a szorításomból, és elfutott, én meg utána, Carmelával. Egyszer csak megláttuk Rinót és Pasqualét, a tér közepén lévő emlékmű felé hátráltak, szorosan egymás mellett, a jól öltözött fiúk bandája rájuk rontott, és botokkal püfölte őket. Segítségért kiáltoztunk, zokogtunk, megállítottuk a járókelőket, de megijedtek a botoktól, nem tettek semmit. Lila megragadta az egyik támadó karját, de a fiú ellökte, és Lila a földre zuhant. Láttam Pasqualét térden, záporoztak rá a rúgások, láttam Rinót, a karjával próbálta védeni magát a botütésektől. Aztán megállt egy autó: a Solarák Millecentója.

Először Marcello pattant ki belőle, felsegítette Lilát, aztán Lila visításától felajzva belevetette magát az adok-kapokba. Ekkor végre Michele is kiszállt, komótosan kinyitotta a csomagtartót, kivett valami csillogó vasdarab-szerűséget, és becsatlakozott a bunyóba, olyan kegyetlen hidegvérrel, amilyet, remélem, soha többé nem fogok tapasztalni. Rino és Pasquale dühödten feltápászkodott, és nekiálltak csépelni, szorongatni, szaggatni, akitamit értek: rájuk sem ismertem, annyira megváltoztatta őket a gyűlölet. Végül a jól öltözött fiúk megfutamodtak. Michele odalépett Pasqualéhoz, akinek vérzett az orra, de Pasquale durván ellökte, beletörölte az arcát a fehér inge ujjába, aztán csodálkozva bámulta a piros foltot. Marcello fölvett a földről egy kulcscsomót, odaadta Rinónak, aki kelletlenül megköszönte. Az eddig tisztes távolból szemlélődő járókelők kíváncsian közelebb jöttek. Én mozdulni sem bírtam az ijedségtől.

– Vigyétek el a lányokat – mondta Rino a két Solarának, a visszautasíthatatlan kérések hálás hangján.

Marcello betuszkolt minket a kocsiba, először a leghevesebben ellenkező Lilát. Bekuporodtunk a hátsó ülésre mindannyian, egymás hegyén-hátán, aztán elindultunk. Még egyszer visszanéztem, Pasquale és Rino a Riviera felé tartott, Pasquale sántikált. Olyan érzésem támadt, mintha a telep kitágult volna, és bekebelezte volna egész Nápolyt, a jóravaló emberek utcáit is. A kocsiban rögtön kitört a balhé, Gigliola és Ada tajtékzott a kényelmetlenség miatt.

– Nem igaz, hogy így kell utaznunk – mondogatták.

Lila megelégelte, és visszavágott:

– Akkor szálljatok ki, és menjetek gyalog!

Majdnem összeverekedtek. Marcello nevetve lefékezett, Gigliola kiszállt, és lassan, akár egy hercegnő, előrebillegett, és beült Michele ölébe. Egész úton csókolóztak, a szemünk láttára. Néztem Gigliolát, ő meg a szenvedélyes csókok közben engem. Gyorsan elfordítottam a tekintetem.

Lila egyetlen szót sem szólt a telepig. Marcello próbált beszélgetni vele, lopva figyelte a visszapillantó tükörben, de Lila sosem válaszolt. A házunktól távol szálltunk ki, nem akartuk, hogy valaki meglásson a Solarák kocsijában. Gyalog tettük meg a hátralévő utat, öten lányok. Lila kivételével, akit láthatóan emésztett a harag és az aggodalom, mindannyian nagyon büszkék voltunk a két fivér viselkedésére. Fennhangon dicsértük őket. Gigliola ezerszer is elismételte: „Persze." „Miért, mit gondoltatok?" „Nyilván." Mint aki, lévén hogy a cukrászdában dolgozik, eddig is jól tudta, milyen rendes emberek a Solarák. Egyszer csak megkérdezte, olyan hangsúllyal, mintha ugratni akarna:

– Milyen az iskola?

– Jó.

– De nem élvezed úgy az életet, ahogy én.

– Ez egy másfajta élvezet.

Miután Gigliola, Carmela és Ada elköszönt, és elnyelte őket a lépcsőház, odafordultam Lilához:

– Hát, az urak még nálunk is rosszabbak.

Nem válaszolt. Óvatosan hozzátettem:

– Lehet, hogy a Solarák szar emberek, de ha nem lépnek közbe, azok meg is ölhették volna Rinót és Pasqualét.

Hevesen megrázta a fejét. Még a szokásosnál is sápadtabb volt, a szeme alatt mély, lilás barázdák húzódtak. Nem értett velem egyet, de nem mondta meg, miért.

27.

Csupa kilencessel zártam az évet, jutalmul még ösztöndíjat is kaptam. Negyvenből harmincketten maradtunk. Gino megbukott, Alfonsóra pótvizsga várt három tárgyból szeptemberben. Apám unszolására elmentem Oliviero tanárnőhöz – anyám ellenezte, nem tetszett neki, hogy a tanárnő beleüti az orrát a családunk ügyeibe, és jogot követel magának, hogy helyette döntsön a gyerekei sorsáról – a Solara-bárban beszerzett szokásos egy-egy csomag kávéval és cukorral, hogy megköszönjem az irántam tanúsított érdeklődését.

Nem volt túl jól a tanárnő, fájt a torka, ám nagyon megdicsért, gratulált a kitartásomhoz, és kijelentette, hogy túlságosan sápadt vagyok, de majd telefonál az egyik unokahúgának Ischiára, hogy vendégül tudna-e látni egy időre. Megköszöntem, anyámnak viszont nem szóltam a lehetőségről. Tudtam, hogy úgysem engedne el. Én Ischiára? Egyedül hajókázni a tengeren? Strandolni, fürdőruhában?

Lilának sem mondtam el. Néhány hónap alatt, amióta a cipőgyár terve füstbe ment, Lila életében kihunyt a kaland minden szikrája, nem akartam eldicsekedni neki a bizonyítványommal, az ösztöndíjjal, az ischiai nyaralás lehetőségével. Egyébként látszólag javult a helyzet: Marcello Solara már nem kajtatott utána. De a Mártírok téri bunyó után történt valami egészen váratlan, ami Lilát is igencsak meglepte. Marcello megjelent a műhelyben, hogy érdeklődjön, hogy van Rino. Fernando szóhoz sem jutott, hogy ekkora megtiszteltetés érte. Csakhogy Rino, aki elővigyázatosan elhallgatta a történteket (az arcán és a testén éktelenkedő kék-zöld foltokat azzal magyarázta, hogy leesett az egyik barátja Lambrettájáról), félt, hogy Marcellónak eljár a szája, így hát íziben kitessékelte az utcára. Elmentek járni egyet. Rino kényszeredetten megköszönte Marcellónak a közbeavatkozást és a kedves érdeklődést a hogyléte felől. Alig tartott két percig az egész. Amikor visszatért a műhelybe, az apja megjegyezte:

– Végre valami jót is csinálsz.

– Mit?

– Barátkozol Marcello Solarával.

– Nem barátkozom, apa.

– Akkor ugyanolyan hülye vagy, mint voltál.

Fernando arra célzott, hogy megmozdult valami, és bárhogy nevezze is a fia ezt a valamit a Solarákkal, jól tenné, ha addig ütné a vasat, amíg meleg. Igaza volt. Marcello néhány nappal később visszatért a nagyapja talpalásra váró cipőjével; aztán elhívta Rinót egy körre a Millecentóval; aztán meg akarta tanítani vezetni; aztán felbiztatta, hogy szerezze meg a jogosítványt, és felajánlotta neki, hogy gyakorolhat a kocsiján. Lehet, hogy nem voltak barátok, de az biztos, hogy a Solarák a kegyeikbe fogadták Rinót.

Lila kimaradt az eseményekből, lévén hogy a műhely körül játszottak, ahová ő nem tette be a lábát, de így vagy úgy eljutottak hozzá a hírek, amiket az apjával ellentétben egyre növekvő aggodalommal fogadott. Nem felejtette el a szilveszteri ütközetet, és kezdetben meg volt róla győződve, hagy a bátyja éppen eléggé gyűlöli a Solarákat ahhoz, hogy ne hagyja magát félrevezetni. Ám aztán kénytelen volt megállapítani, hogy Marcello figyelmességei Rinót is leveszik a lábáról, még jobban, mint a szüleit. Immár tisztában volt Rino sebezhetőségével, és irtózatosan dühítette, hogy a Solarák beférkőznek a fejébe, és olyan lesz tőlük, mint egy jóllakott majom.

– Mi rossz van ebben? – kérdeztem egyszer.

– Veszélyesek.

– Itt minden veszélyes.

– Láttad, mit vett ki Michele a csomagtartóból a Mártírok terén?

– Nem.

– Egy vasrudat.

– Azoknak meg botjuk volt.

– Te nem láttad, Lenù, de a vasrúd tűhegyes volt, Michele akár mellbe szúrhatta volna valamelyiket vagy hasba.

– Jó, te meg a cipészkéssel fenyegetted Marcellót…

Erre begurult, kijelentette, hogy semmit sem értek. Lehet, hogy igaza volt. Rino az ő testvére, nem az enyém; én észérveket kerestem, neki más célja volt: kirángatni Rinót ebből a kapcsolatból. De amint megszólalt, Rino lehurrogta, fenyegette, néha oda is csapott. Egy szó, mint száz, minden ment tovább ugyanúgy, olyannyira, hogy egy június végi estén – Liláéknál voltam, segítettem összehajtogatni a tiszta ágyneműt, vagy valami hasonló, nem emlékszem – kitárult a lakásajtó, és Rino mögött Marcello lépett be rajta.

Rino meghívta vacsorára. Fernando, aki nem sokkal azelőtt ért haza a műhelyből, hullafáradtan, először nem repesett a boldogságtól, de aztán megbékélt, megtiszteltetésnek érezte, hogy vendégül láthatja az egyik Solarát, és roppant szívélyesnek mutatkozott. Hát még Nunzia! Teljesen izgalomba jött, megköszönte Marcellónak a három üveg finom bort, beterelte a konyhába a többi gyerekét, hogy ne zavarjanak.

Nunzia engem és Lilát is befogott elkészíteni a vacsorát.

– Teszek bele patkánymérget – mondta Lila bosszúsan a tűzhelynél, és nevettünk, Nunzia nem győzött csitítani.

– Házasodni akar – ugrattam –, megkéri a kezedet apádtól.

– Álmodik.

– Miért – kérdezte Nunzia –, kikosaraznád, ha megkérne?

– Már megtettem.

– Tényleg?

– Igen.

– Mit szólsz hozzá, Lenù?

– Így volt – erősítettem meg.

– Apád meg ne tudja, mert megöl.

A vacsora alatt csak Marcello beszélt. Nyilvánvaló volt, hogy ő eszközölte ki a meghívást, és Rino, aki nem tudott nemet mondani neki, most kukán ült az asztalnál, vagy nevetgélt, ok nélkül. Marcello leginkább Fernandóhoz beszélt, de közben sosem felejtett el vizet vagy bort tölteni Nunziának, Lilának, nekem. Hízelgett Fernandónak, hogy az egész telep remek cipésznek tartja és nagyra becsüli. Hogy az apja áradozik a képességeiről. Hogy Rino mérhetetlenül csodálja a tehetségét.

Fernando, egy kicsit a bor miatt is, elérzékenyült. Dörmögött valami elismerőt Silvio Solaráról, aztán, láss csodát, Rinót is megdicsérte: amilyen szorgalmas, mondta, még sokra viszi. Erre Marcello helyeselni kezdett, muszáj mindig fejlődni, felelte. A nagyapja egy szuterénben kezdte, aztán az apja kibővítette az üzletet, és mára a Solara-bár és cukrászda az, ami, mindenki ismeri, egész Nápolyból járnak hozzájuk egy kávéra vagy egy süteményre.

– Hogy oda ne rohanjak! – kiáltott fel Lila, mire az apja vetett rá egy gyilkos pillantást.

De Marcello szerényen rámosolygott, és elismerte:

– Igen, talán túloztam egy kicsit, de csak azt akartam ezzel mondani, hogy forgatni kell a pénzt. Elkezdi az ember egy szuterénben, aztán nemzedékről nemzedékre messzebbre jut.

Ezután, Rino szemmel látható ellenérzése dacára, áradozni kezdett a cipőkészítés ötletéről. És innentől kezdve Lilát nézte, mintha a nemzedékek erejének magasztalásával leginkább őt magasztalná. Azt mondta: ha valaki ügyes, elszánt, képes olyan dolgokat kitalálni, ami tetszik az embereknek, miért ne próbálná meg? Nyelvjárásban beszélt, szépen, megnyerően, és közben le sem vette a szemét a barátnőmről. Láttam, éreztem, hogy szerelmes, mint a dalokban, hogy szeretné megcsókolni, vele együtt lélegezni, hogy Lila bármit megtehetne, mert Marcello szemében ő a tökéletes nő megtestesítője.

– Tudom – fordult Marcello újra Fernandóhoz –, hogy a gyermekei készítettek egy remek cipőt, negyvenhármas, pont az én méretem.

Hosszú csend ereszkedett közénk. Rino a tányérját bámulta, nem mert az apjára nézni. Csak a tengelice szöszmötölése hallatszott az ablak mellől. Fernando lassan megszólalt:

– Igen, éppen negyvenhármas.

– Szívesen megnézném, ha nem bánja.

Fernando dörmögött:

– Nem tudom, hol van. Nunzia, te tudod?

– Nála van – bökött Rino a húga felé.

Lila egyenesen Marcello szemébe nézett, és azt felelte:

– Igen, nálam volt, elraktam a kamrába. De tegnapelőtt anyám szólt, hogy tegyek rendet, és kidobtam. Úgyse tetszett senkinek.

Rino dühbe gurult:

– Hazudsz, azonnal vedd elő!

– Gyerünk, vedd elő azt a cipőt! – kontrázott rá idegesen Fernando.

Lila visszavágott:

– Most meg kellene? Azt mondtad, hogy nem tetszik, hát kidobtam.

Fernando nagyot csapott az asztalra, hullámot vetett a poharakban a bor.

– Állj föl, és hozd ide azt a cipőt, most rögtön!

Lila hátratolta a széket, és felállt.

– Kidobtam – ismételte meg halkan, és kiment.

Nem is jött vissza.

Csöndben teltek a percek. Elsőnek Marcello tért magához. Így szólt, tényleg aggodalmasan:

– Lehet, hogy elbaltáztam, nem tudtam, hogy gondok vannak.

– Nincsenek gondok – felelte Fernando, és rámordult a feleségére: – Menj, és nézd meg, mit kavar a lányod.

Nunzia elsietett. Rettenetesen feldúltan jött vissza, sehol sem találta Lilát. Kerestük az egész lakásban, hiába. Szólongattuk az ablakból, hiába. Marcello csüggedten elköszönt. Amint kilépett az ajtón, Fernando ráförmedt a feleségére:

– Istenemre mondom, most tényleg felkoncolom a lányodat!

Rino csatlakozott az apjához a fenyegetőzésben, Nunzia sírva fakadt. Rémülten kiosontam a lakásból. De alighogy kiértem a lépcsőházba és becsuktam az ajtót, megszólított Lila. A legfelső emeleten volt, lábujjhegyen fellopakodtam hozzá. A tetőajtó mellett gubbasztott a félhomályban, az ölében a cipő, akkor láttam először készen. Csillogott a vezetékről lógó villanykörte fényében.

– Mibe került volna megmutatnod nekik? – értetlenkedtem.

Hevesen megrázta a fejét.

– Hozzá se érhetnek.

De mintha megzavarta volna az eltúlzott reakciója. Remegett az alsó ajka, ami korábban sosem fordult elő.

Szép lassan rábeszéltem, hogy menjen haza, nem kuporoghat odafönt örökké. Elkísértem, reméltem, hogy a jelenlétem megvédi. De így sem úszta meg az üvöltést, a szidást, a pofonokat. Fernando ordított, hogy Lila puszta szeszélyből megszégyenítette egy tekintélyes vendég előtt. Rino kitépte Lila kezéből a cipőt, kijelentette, hogy az övé, amennyit gürcölt vele. Lila sírva fakadt, és azt dünnyögte:

– Én is dolgoztam rajta, de jobb lett volna, ha nem teszem, mert egy őrült dúvad lett belőled.

Nunzia vetett véget a gyötrelemnek. Hamuszürke arccal és teljesen szokatlan hangon ráparancsolt a gyerekeire, sőt a férjére is – ő, aki soha semmiért nem szólt –, hogy azonnal fejezzék be, adják oda neki a cipőt, és meg ne próbáljanak ellenkezni, ha nem akarják, hogy kiugorjon az ablakon. Rino gyorsan odaadta neki a cipőt, és aznapra véget ért a műsor. Én meg leléptem.

28.

De Rino nem hagyta annyiban, a következő napokban számtalanszor nekiesett a húgának, szóban és tettleg is. Valahányszor találkoztam Lilával, felfedeztem rajta egy újabb kék foltot. Úgy láttam, egy idő után beletörődött a sorsába. Egyik reggel Rino rádörrent, hogy kísérje el a műhelyig. Útközben óvatos célzásokat tettek, mindketten, hogy befejezhetnék a háborút. Rino közölte, hogy nagyon szereti, de Lila senkinek sem akarja a javát, nem érdekli, mi a jó a szüleinek, a testvéreinek.

– Mi a jó neked, mi a jó a családunknak, hadd halljam – dörmögte Lila.

Rino elmondta neki, szép sorjában, mire gondolt.

– Ha Marcellónak tetszik a cipő, apa beadja a derekát.

– Nem hiszem.

– Biztos. És ha Marcello még meg is veszi, apa rájön, hogy jók a modelljeid, sokat hozhatnak a konyhára, és munkához láthatunk.

– Mi hárman?

– Ő meg én, és esetleg te is. Apa képes az utolsó simításig elkészíteni egy cipőt négy, legfeljebb öt nap alatt. És ha belehúzok, meglátod, én sem maradok el tőle. Elkészítjük, eladjuk, visszaforgatjuk a pénzt; elkészítjük, eladjuk, visszaforgatjuk.

– Kinek adjuk el, mindig Marcello Solarának?

– A Solarák üzletelnek, fontos embereket ismernek. Majd terjesztik a hírünket.

– Ingyen?

– Ha kérik, adunk nekik százalékot, persze nem sokat.

– És miért érnék be kevéssel?

– Megkedveltek engem.

– A Solarák?

– Igen.

Lila felsóhajtott.

– Tudod, mit, beszélek apával, meglátjuk, mit szól hozzá.

– Meg ne próbáld.

– Vagy így lesz, vagy sehogy.

Rino dühösen hallgatott.

– Jól van. Beszélj vele te, úgyis jobban tudsz beszélni.

Még aznap este vacsoránál Lila elmondta Fernandónak, hogy Marcello nem csupán érdeklődik a cipőkészítés ötlete iránt, hanem akár meg is vásárolná a kész cipőket, sőt ha lát bennük fantáziát, népszerűsítené őket azokban a körökben, ahol megfordul, természetesen az eladásokból befolyó összeg egy csekély százalékáért.

– Ezt én mondtam – pontosított Rino szemlesütve, lángoló arccal –, nem Marcello.

Fernando ránézett a feleségére: Lila rájött, hogy titokban már megbeszélték a dolgot, és dűlőre jutottak.

– Holnap – szólalt meg – kiteszem a cipőtöket a kirakatba. Ha valaki meg akarja nézni, fel akarja próbálni, meg akarja venni, bármi lószart akar vele kezdeni, velem kell beszélnie, én döntök.

Néhány nappal később a műhely felé jártam. Rino dolgozott, Fernando dolgozott, görnyedten, lehajtott fejjel. Megláttam a kirakatban a cipőfényes tubusok és cipőfűzők között a gyönyörű, harmonikus Cerullo cipőt. Az üvegre ragasztott cédulán ez állt, nyilvánvalóan Rino kézírásával: „Cerullo cipők helyben". Apa és fia várta a jó szerencsét.

De Lila szkeptikus volt és morcos. Egyáltalán nem hitt a bátyja naiv feltételezéseiben, és tartott a szülei közötti hirtelen összhang kiszámíthatatlan következményeitől. Egyszóval sok jóra nem számított. Eltelt egy hét, és senki rá se hederített a cipőre, még Marcello se. Rino addig rágta a fülét, míg sikerült becsábítania vagy inkább berángatnia a műhelybe, de Marcello alig pillantott rá a cipőre, úgy tűnt, egészen más jár a fejében. Felpróbálta, persze, de közölte, hogy kicsit szorít, és gyorsan levette, aztán elrohant, egy jó szó nélkül, mint akinek megy a hasa. Nagy csalódás volt, apának és fiának egyaránt. Két perccel később azonban Marcello újra megjelent. Rino talpra ugrott, sugárzó arccal, és kezet nyújtott neki, mintha Marcello visszatérése önmagában már valamiféle egyezséget jelentene. De Marcello nem törődött vele, egyenesen Fernandóhoz fordult. Egy szuszra elhadarta:

– Nagyon komolyak a szándékaim, don Fernà: megkérem a lánya kezét.

29.

Rino úgy belázasodott a váratlan fordulattól, hogy napokig dolgozni sem bírt. Aztán hirtelen lement a láza, de jelentkeztek más, nyugtalanító tünetek: álmában kikelt az ágyból, az éjszaka kellős közepén, némán és rettentően felajzva odament az ajtóhoz, megpróbálta kinyitni, és összevissza hadonászott, tágra nyílt szemekkel. Nunziának és Lilának kellett halálra rémülten visszavonszolnia az ágyába.

Fernando viszont, aki a feleségével együtt rögtön átlátott a szitán Marcello valódi szándékait illetően, higgadtan beszélt a lányával. Elmagyarázta neki, hogy Marcello Solara ajánlata nemcsak Lila jövője szempontjából, hanem a család sorsa miatt is fontos. Persze Lila még kislány, nem kell egyből igent mondania, tette hozzá, de az apjaként ő azt tanácsolja, hogy ne utasítsa vissza Marcellót. Aztán a hosszú jegyesség alatt lassan megbarátkozik a házasság gondolatával. Lila ugyanolyan nyugodtan válaszolt: eszében sincs jegyben járni és összeházasodni Marcello Solarával, inkább belefojtja magát a

mocsárba. Parázs vita kerekedett belőle, de Lila nem tágított.

Engem letaglózott hír. Tudtam, hogy Marcello mindenáron össze akar jönni Lilával, de sosem gondoltam volna, hogy a mi korunkban valaki házassági ajánlatot kaphat. De Lila kapott, nem egészen tizenöt évesen, úgy, hogy soha senkivel nem járt még, soha senkivel nem csókolózott. Azonnal melléálltam. Házasság? Marcello Solarával? Esetleg gyerekek is? Nem, azt már nem. Bátorítottam, hogy vívja meg ezt az újabb háborút az apja ellen, megesküdtem, hogy támogatni fogom, még ha az apja már el is vesztette a türelmét, és fenyegeti, hogy összetöri a csontjait, csakis az ő érdekében, ha veszni hagy egy ilyen jó partit.

De nem lehettem mellette. Július közepén történt valami, amivel számolnom kellett volna, mégis váratlanul ért és felkavart. Egy késő délután, a szokásos telepi sétáink egyike után, melyeken átrágtuk Lilával a történteket, és kiutat kerestünk, hazamentem, és a húgom, Elisa nyitott ajtót, rettentő izgatottan. Közölte, hogy itt van a tanárnője, vagyis Oliviero, az ebédlőben beszélget anyánkkal.

Bátortalanul bekukkantottam, anyám bosszús dörmögéssel fogadott:

– Oliviero tanárnő azt mondja, pihenned kell, nagyon kimerültél.

Értetlenül bámultam a tanárnőre. Ránézésre inkább neki lett volna szüksége pihenésre, sápadt volt, az arca puffadt. Így szólt:

– Tegnap válaszolt az unokahúgom, elmehetsz hozzá Ischiára, és ott maradhatsz augusztus végéig. Szívesen vendégül lát, cserébe egy kicsit besegítesz neki a házimunkában.

Úgy beszélt, mintha ő volna az anyám, és mintha az igazi, sánta és kancsal anyám valamiféle selejtes lény volna, akit ezért nem is kell számításba venni. Ráadásul nem ment el, miután közölte velem a hírt, még egy jó órányit maradt, egyesével megmutogatta a könyveket, amiket kölcsönbe hozott. Elmondta, melyiket olvassam előbb és melyiket később, megesketett, hogy olvasás előtt bekötöm, és a nyár végén mind egy szálig visszaadom őket, egyetlen szamárfül nélkül. Anyám türelmesen végigülte a monológot, figyelt, bár a kancsal szeme miatt úgy tűnt, mintha máshol járna. Csak azután tört ki, hogy a tanárnő végre elbúcsúzott: neki odavetett egy megvető köszönésféleséget, a húgomat meg se simogatta, pedig örült volna szegény, és nagy peckesen távozott. Amint kilépett az ajtón, anyám, aki úgy érezte, miattam szenvedte el ezt a megaláztatást, dühödten nekem esett.

– A kisasszonynak Ischián kell pihennie! A kisasszony túlságosan kimerült! Indulj vacsorát készíteni, vagy lekeverek egy pofont!

De két nappal később, miután méretet vett rólam, és sebtiben varrt egy fürdőruhát, a jó ég tudja, hol találta a mintát, ő maga kísért ki a hajóhoz. Egész úton a kikötőig, meg a jegyvásárlás közben, meg amíg vártunk a beszállásra, az intelmeivel traktált. A hajóút rémisztette meg leginkább.

– Reméljük, nem lesznek túl nagy hullámok – mormogta maga elé.

Esküdözött, hogy kiskoromban, három-négy évesen, mindennap elvitt Coroglióba, hogy kigyógyuljak a hurutból, és gyönyörű volt a tenger, és megtanultam úszni. De én nem emlékeztem se Coroglióra, se a tengerre, se arra, hogy tudok úszni, és ezt meg is mondtam neki. Erre megsértődött, épp csak le nem torkolt, hogy ilyenformán az esetleges vízbe fúlásom semmiképp se róható fel neki, aki mindent megtett, hogy be ne következzen, hanem csakis az én feledékenységemnek. Aztán a lelkemre kötötte, hogy ne menjek be messzire a vízbe, még akkor se, ha nyugodt a tenger, piros zászló, nagy hullámok esetén pedig maradjak otthon.

– És főleg – mondta – teli hassal, vagy ha megvan, még bokáig se menj bele!

Mielőtt elbúcsúztunk volna, megkért egy öreg tengerészt, hogy tartsa rajtam a szemét. A hajó elvált a mólótól, és én egyszerre voltam rémült és boldog. Először jöttem el otthonról, először utaztam, méghozzá a tengeren. Egyre távolodott anyám széles alakja – a teleppel és Lila ügyeivel együtt –, míg végül teljesen eltűnt.

30.

Kivirultam. A tanárnő unokahúgát Nella Incardónak hívták, és Baranóban lakott. Busszal jutottam el a faluba, könnyen megtaláltam a házat. Nella roppant kedves hölgy volt, terebélyes, vidám, beszédes, hajadon. A ház szobáit kiadta a nyaralóknak, magának csak egy lyukat tartott meg és a konyhát. Én a konyhában aludtam. Esténként összeraktam az ágyat (deszkák, támasztékok, matrac), reggel meg szétszedtem. Gyorsan kiderült, milyen kötelező feladatok várnak rám: fölkelni fél hétkor, elkészíteni a reggelit Nellának és a vendégeknek – egy angol pár két gyerekkel –, összeszedni és elmosni a csészéket meg a tálkákat, megteríteni vacsorához, elmosogatni, mielőtt elmennék aludni. Egyébként szabad voltam. Olvasgathattam a teraszon, szemben a tengerrel, vagy egy meredek, fehér úton leereszkedhettem a Marontira, egy hosszú, széles, sötét homokos strandra.

Kezdetben, az anyám által belém táplált félelmek meg a testem iránti ellenérzések miatt, a teraszon töltöttem a napokat, felöltözve, leveleket irkálva Lilának, mindennap egyet, teli kérdésekkel, szellemességekkel, a sziget ordítóan lelkes bemutatásával. De egyik reggel Nella cukkolni kezdett:

– Mit gubbasztasz itt? Vedd fel a fürdőruhát.

Fölvettem, de kinevetett, vénasszonyosnak találta. Varrt nekem egy másikat, szerinte sokkal modernebbet, mellben kivágottat, fenékben feszülőset, szép kéket. Felpróbáltam, és Nella lelkendezett, mehetsz a tengerhez, mondta, elég volt a teraszból.

Másnap fogtam egy törülközőt meg egy könyvet, s a lelkemben ezernyi félelemmel és temérdek kíváncsisággal elindultam a Marontira. Rettentő hosszúnak tűnt az út, nem találkoztam senkivel. Végtelenül nagy és kihalt volt a strand, a finom szemcsés homok zizegett a talpam alatt. Tompán, egyhangúan morajlott a tenger, erős szagot árasztott.

Megálltam, hosszasan bámultam a hatalmas víztömeget. Aztán leültem a törülközőre, nem tudtam, mit tegyek. Végül fölálltam, és megáztattam a lábam a vízben. Hogyan történhetett, hogy egy olyan városban élek, mint Nápoly, és soha, egyetlenegyszer sem fordult meg a fejemben, hogy fürödjek a tengerben? Pedig így volt. Lassan beljebb merészkedtem, bokáig, combig. Aztán rosszul léptem, és elmerültem. Rémülten kapálóztam, nyeltem a vizet, kibukkantam a felszínre, a levegőre. Rájöttem, hogy teljes természetességgel mozgatom a lábam és a karom, hogy fenntartsam magam. Ezek szerint tudok úszni. Anyám tényleg elvitt a tengerhez kiskoromban, és miközben ő homokkúrát vett, én megtanultam úszni. Hirtelen bevillant a kép, láttam anyámat, fiatalabban, kevésbé megviselten, ahogy ül a fekete strandon a déli hőségben, kis virágos, fehér ruhája térdig betakarja a jó lábát, a rosszat meg betemeti a forró homok.

A tengervíz és a napsütés gyorsan eltüntette az arcomról a gyulladt pattanásokat. Leégtem, lebarnultam. Vártam Lila leveleit, búcsúzáskor megígértük egymásnak, hogy írunk, de egy sem érkezett. Gyakoroltam az angolt a vendég családdal, látták, hogy akarok tanulni, kedvesek voltak, egyre többet beszélgettek velem, sokat fejlődtem. A mindig vidám Nella bátorított, én meg tolmácsoltam neki. Egyetlen alkalmat sem szalasztott el, hogy elhalmozzon dicséretekkel. És remekül főzött, óriási adagokat. Szörnyű ramatyul néztem ki, amikor megérkeztem, mondogatta, de mostanra, hála a kúráinak, gyönyörűvé lettem.

Egyszóval július utolsó tíz napja egy addig számomra ismeretlen életörömmel töltött el. Akkor tört rám először az érzés, amely aztán gyakran visszatért az életem során: az újdonság öröme. Szerettem mindent: korán felkelni, elkészíteni a reggelit, leszedni az asztalt, sétálgatni Baranóban, leereszkedni a kis úton a strandra, aztán visszakapaszkodni, feküdni a napon, és olvasni, csobbanni, megint olvasni. Nem hiányzott se apám, se anyám, nem hiányoztak a testvéreim, se a telep utcái, se a park. Csak Lila hiányzott, aki viszont nem válaszolt a leveleimre. Féltem, hogy történik vele valami, jó vagy rossz, amíg én nem vagyok ott. Régi, nem múló félelmem volt ez: féltem, hogy ha lemaradok Lila életének mozzanatairól, az enyém elveszíti lényegét és intenzitását. És a tény, hogy Lila nem válaszol, felerősítette az aggodalmamat. Bármennyire is erőlködtem, hogy a leveleimben lefessem az ischiai napok nagyszerűségét, a szófolyam a csenddel szemben azt látszott bizonyítani, hogy az én életem ragyogó, de unalmas, olyannyira, hogy van időm mindennap írni, míg az övé borús, de fordulatos.

Július végén Nella közölte, hogy augusztus elsején egy nápolyi család érkezik az angolok helyére. Tavaly is voltak, roppant kedves, finom népség, különösen a férj, igazi úriember, gyönyörűen bókol. És a fiuk kész fiatalember, igazán szép gyerek: magas, vékony, de erős, idén töltötte be a tizenhetet.

– Vége a magányodnak – mondta, és én zavarba jöttem, rögtön elkapott a szorongás, hogy két szót se tudok majd váltani azzal a fiúval, hogy nem tetszem majd neki.

Amint elmentek az angolok, akik otthagytak néhány regényt, hogy gyakoroljam a nyelvet, meg a címüket, mert ha Angliában járnék, mindenképp látogassam meg őket, Nella szólt, hogy álljak neki kitakarítani a szobákat, ágyneműt cserélni, megvetni az ágyakat. Megtettem örömest, és miközben én felmostam a padlót, Nella a konyhából kiabált kifelé:

– Milyen ügyes vagy, angolul is olvasol. Nem elég az a sok könyv, amit magaddal hoztál?

Nem győzött dicsérni a távolból, nagy hangon, hogy milyen szorgalmas vagyok, milyen okos vagyok, hogy egész nap olvasok, még este is. Amikor bementem hozzá a konyhába, egy könyv volt a kezében. Attól az úrtól kapta, aki holnap érkezik, mondta, ő maga írta. Nella az éjjeliszekrényén tartotta, minden este elolvasott belőle egy verset, először magában, aztán hangosan. Már kívülről fújta az összeset.

– Nézd, mit írt nekem – mondta, és odanyújtotta a könyvet.

A Derűbizonyság volt, Donato Sarratore verseskötete. Így szólt az ajánlás: A mézédes Nellának és a lekvárjainak.

31.

Azonnal írtam Lilának: hosszú oldalakat aggodalmakról, örömről, szökési vágyról, lelkes képzelgésről, a nagy találkozásról Nino Sarratoréval, meg hogy együtt lemegyünk a strandra, fürdünk a tengerben, nézzük a holdat és a csillagokat, egy fedél alatt alszunk. Másra sem tudtam gondolni, mint arra a tüzes pillanatra, amikor a kisöccse kezét szorongatva egy évszázaddal ezelőtt – hú, mennyi idő eltelt – szerelmet vallott nekem. Akkor gyerekek voltunk, azóta megnőttem, már-már öregnek éreztem magam.

Másnap kimentem a buszmegállóhoz, hogy segítsek a vendégeknek cipelni a csomagokat. Rettenetesen izgatott voltam, egész éjjel nem aludtam. Megjött a busz, megállt, leszálltak az utasok. Felismertem Donato Sarratorét, felismertem Lidiát, a feleségét, felismertem Marisát, habár nagyon megváltozott, felismertem a mindig különc Cleliát, felismertem a kis Pinót, aki mostanra komoly nagyfiúvá cseperedett, és úgy sejtettem, hogy az anyját kikészítő hisztis kisfiú csak Ciro lehet, akit még babakocsiban toltak, amikor utoljára láttam egyben a Sarratore családot, Melina őrült dobálózása közepette. De Nino nem volt sehol.

Marisa rögtön a nyakamba ugrott, egészen váratlan lelkesedéssel: az elmúlt évek alatt soha, egyetlenegyszer sem jutott eszembe, miközben ő állította, hogy gyakran gondolt rám, és hiányoztam neki. Amint szóba hozta a telepi időket, és elmondta a szüleinek, hogy a portás Greco lánya vagyok, az anyja elhúzta a száját, és rohant elkapni a kisfiát, hogy leszidja, tudj' isten, miért, Donato Sarratore meg nekiállt a csomagokkal foglalatoskodni, anélkül hogy például apám hogyléte felől érdeklődött volna.

Lelombozódtam. A Sarratore család berendezkedett a szobáikban, én meg elindultam a tengerhez Marisával, aki jól ismerte a Maronti strandot, sőt az egész szigetet, és be volt sózva, már ment volna a központba, a kikötőhöz, ahol nagyobb az élet, meg Forióba, Casamicciolába, bárhová, csak el innen, mert szerinte Barano dögunalom. Elmesélte, hogy titkárnőnek tanul, és hogy van barátja, akit hamarosan megismerek, mert eljön hozzá látogatóba, de titokban. Végül kiderült valami, ami megdobogtatta a szívem. Mindent tudott rólam, tudta, hogy gimnáziumba járok, hogy nagyon jól tanulok, és hogy Ginóval, a patikus fiával járok.

– Ki mondta?

– A bátyám.

Tehát Nino rám ismert, tehát tudja, ki vagyok, tehát az érdektelensége talán csak félénkség, talán zavar, talán szégyenkezés egykori vallomása miatt.

– Már régen szakítottam Ginóval – mondtam –, a bátyád le van maradva.

– Csak a tanuláson jár az esze, még régebben mesélt rólad, általában a fellegekben jár.

– Nem jön ide?

– De, majd ha apa elmegy.

Nem volt túl jó véleménnyel Ninóról. Nincsenek érzelmei. Soha semmi nem hozza ki a sodrából, nem dühöng, de nem is kedves. Elvan magában, csakis a tanulás érdekli. Halvérű, semmiért sem lelkesedik. Egyedül az apja képes valamelyest felkavarni. Nem veszekszenek, dehogy, Nino tisztelettudó, engedelmes fiú. De tudta, hogy a bátyja nem bírja az apját. Marisa viszont imádta. Számára az apja volt a legjobb és a legokosabb ember a világon.

– És sokáig marad apád? Mikor megy el? – kérdeztem, talán túlzott érdeklődéssel.

– Csak három napig. Dolgoznia kell.

– És Nino három nap múlva érkezik?

– Igen. Azt találta ki, hogy egy barátjának kell segítenie költözködni.

– És nem igaz?

– Nincsenek barátai. Meg aztán egy szalmaszálat se tenne odébb, nemhogy egy barátjának, de még anyámnak sem, pedig ő az egyetlen, akit valamennyire szeret.

Fürödtünk, sétáltunk a parton, megszáradtunk. Marisa nevetve mutatott valamit, amit addig nem vettem észre. Messze, a feketés strand végében mozdulatlan, fehér alakok látszottak. Magával húzott a tűzforró homokban, és nemsokára kiderült, hogy a fehér alakok emberek. Iszappal borított emberek. Így kúrálták magukat, ki tudja, miből. Lefeküdtünk a homokba, forgolódtunk, hempergettük egymást, múmiásdit játszottunk, mint a többiek. Elszórakoztunk egy ideig, aztán újra megmártóztunk a tengerben.

Este a Sarratore család a konyhában vacsorázott, és meghívtak minket is Nellával. Szép este volt. Lidia egy szóval sem említette a telepet, de a kezdeti ellenségesség elmúltával ezúttal érdeklődött felőlem. Amikor Marisa elmondta, hogy egy iskolába járok Ninóval, és kitűnő lettem, különösen kedvessé vált. De a legkedvesebb Donato Sarratore volt. Elhalmozta bókokkal Nellát, megdicsért engem a jó jegyeimért, csupa figyelmesség volt Lidiával, játszott a kis Ciróval, nem engedte, hogy én szedjem le az asztalt.

Nem ilyennek emlékeztem rá. Lefogyott, bajszot növesztett, de a kinézetén kívül volt még valami különbség, nem sikerült rájönnöm, micsoda, a viselkedésében is. Talán a rendkívüli udvariassága, vagy hogy apásabbnak tűnt apámnál.

A következő napokban tovább erősödött ez az érzésem. Ha lementünk a tengerhez, Donato nem engedte, hogy Lidia vagy a gyerekek bármit is hurcoljanak. Ő cipelte a napernyőt és a táskákat a törülközőkkel meg az ebéddel, lefelé még hagyján, de fölfelé is, az emelkedőn. Csak akkor adta át nekünk a csomagokat, ha Ciro addig nyafogott, míg kénytelen volt fölvenni. Szikár, szinte szőrtelen teste volt. Meghatározhatatlan színű könnyű pamut fürdőnadrágot hordott. Sokat úszott, de mindig a part közelében maradt, meg akarta mutatni Marisának és nekem a gyorsúszást. Marisa ugyanúgy úszott, ahogy az apja, lassú, roppant megfontolt mozdulatokkal, és én rögtön utánozni kezdtem őket. Donato inkább olaszul szólalt meg, mint nyelvjárásban, és egyfajta makacs kitartással ragaszkodott, különösen ha velem beszélt, a szövevényes mondatokhoz és a szokatlan körülírásokhoz. Hívott engem, Lidiát, Marisát, nagy vidáman, hogy tartsunk vele egy izomerősítő futásra a vizes homokban, és addig is grimaszokkal, különféle hangokkal és mókás járkálással mulattatott minket. Ha a feleségével fürdött, szorosan egymás mellett lebegtek a vízben, halkan beszélgettek és sokat nevettek. Sajnáltam, amikor elment, ahogy Marisa is sajnálta, Lidia is sajnálta, Nella is sajnálta. Nélküle csöndes volt a ház, akár egy kripta. Egyetlen vigaszom volt: végre jön Nino!

32.

Fölvetettem Marisának, hogy menjünk ki Nino elé a kikötőbe, de hallani sem akart róla, mondván, a bátyja nem érdemel ilyesféle figyelmességet. Nino este érkezett meg. Magas volt, nádszálvékony, kék ing, sötét nadrág, a vállán egy hátizsák, és a legcsekélyebb meglepetés sem látszott rajta, hogy ott talál engem Ischián, olyannyira, hogy arra gondoltam, biztosan van telefonjuk Nápolyban, és Marisának sikerült értesítenie. Az asztalnál tőmondatokban beszélt, a reggelinél meg sem jelent. Későn kelt föl, későn mentünk le a strandra, alig segített cipekedni. Azonnal belevetette magát a vízbe, és úszni kezdett befelé, az apja színpadias mozdulatai nélkül, teljes természetességgel. Eltűnt, féltem, hogy belefulladt, de se Marisa, se Lidia nem aggódott. Majdnem két óra múlva tért vissza, nekiállt olvasni egy könyvet, és egymás után szívta a cigarettákat. Egész nap olvasott, egyetlen szót sem szólt hozzánk, a csikkeket szép sorban, kettesével beállította a homokba. Én is nekiálltam olvasni, hiába hívott Marisa sétálni a parton.

Este Nino gyorsan bekapta a vacsorát, és elment. Leszedtem az asztalt, elmosogattam, és közben rá gondoltam. Fölállítottam az ágyat a konyhában, megint elkezdtem olvasni, vártam, hogy hazajöjjön. De egy óra felé elaludtam, lámpafényben, a nyitott könyvvel a mellkasomon. Reggel fölébredtem, és a lámpa nem égett, a könyv csukva. Ő volt, gondoltam, és lángra lobbant bennem a szerelem, olyan hevesen, mint még soha.

A következő napokban javult a helyzet. Észrevettem, hogy lopva rám-rám pillant, aztán gyorsan elfordítja a tekintetét. Megkérdeztem, mit olvas, elmeséltem, mit olvasok. Beszélgettünk az olvasmányainkról, Marisa meg unatkozott közben. Először úgy látszott, figyel rám, aztán ahogy Lila szokta, magához ragadta a szót, csak beszélt és beszélt, egyre jobban belefeledkezett az eszmefuttatásaiba. Szerettem volna, ha felfedezi, milyen intelligens vagyok, így hát egyszer-egyszer megpróbáltam félbeszakítani és elmondani a véleményemet, de nem volt könnyű, úgy tűnt, csak annak örül, ha csendben hallgatom, és én gyorsan beletörődtem a sorsomba. Egyébként olyasmiket mondott, ékes, lehengerlő nyelvezettel, amiket én, azt hiszem, kigondolni sem lettem volna képes, nemhogy ilyen magabiztossággal előadni.

Marisa időnként megdobott minket homokgolyóbisokkal, máskor meg közbekiabált:

– Hagyjátok abba, kit érdekel ez a Dosztojevszkij, kit érdekelnek a Karamazov testvérek!

Erre Nino hirtelen elhallgatott, és elindult a parton, leszegett fejjel, nemsokára már csak apró pontocskának látszott. Beszélgettem egy kicsit Marisával, elmesélte, hogy sírt, mert a barátja mégsem tudja titokban meglátogatni. Közben én egyre jobban éreztem magam, lehetetlen, hogy az élet olyan, amilyen az enyém, gondoltam, a gazdag lányok – mint például az a zöld ruhás Nápoly központjában – biztosan mindig úgy élnek, mint itt a nyaralók.

Három-négy naponta visszajött Donato Sarratore, de legfeljebb egy napra maradt. Nem győzte mondogatni, hogy alig várja az augusztus tizenharmadikát, amikor végre két teljes hétre leköltözhet Baranóba. Amint megjelent az apja, Nino észrevehetetlenné vált. Evett, eltűnt, késő éjjel jött haza, nem szólt egy szót sem. Beletörődő félmosollyal hallgatott mindent, amit az apja mondott, nem helyeselt, de nem is ellenkezett. Egyetlenegyszer tett kivételt, amikor Donato megint megemlítette az áhított augusztus tizenharmadikát. Akkor, két perccel később, közölte az anyjával, nem Donatóval, hogy rögtön Nagyboldogasszony után vissza kell mennie Nápolyba, mert megbeszélte néhány iskolatársával, hogy találkoznak – vidéken, egy Avellino környéki házban –, és megcsinálják a szünidőre kapott feladatokat.

– Hazugság – súgta a fülembe Marisa –, nincs semmilyen feladata.

De az anyja megdicsérte, és az apja is. Mi több, Donato rögvest elővette az egyik kedvenc témáját: Nino szerencsés, hogy tanulhat; ő csak két iparit végezhetett el, azután el kellett mennie dolgozni; de ha tanulhatott volna, mint a fia, ki tudja, mire viszi. És hozzátette:

– Tanulj, Ninù, tanulj, apád örömére, és érd el, amit nekem nem sikerült.

Ezek a szónoklatok mindennél jobban idegesítették Ninót. Csak hogy megússza őket, néha arra kényszerült, hogy elhívjon engem és Marisát magával. Morgolódott a szüleinek, mintha mi csak zavarnánk:

– Fagylaltozni akarnak, sétálni akarnak, elkísérem őket.

Marisa rohant nagy boldogan készülődni, én meg keseregtem, hogy nincs egy rongyom, amit felvehetnék. De úgy tűnt, Ninónak édes mindegy, hogy szép vagyok-e vagy csúnya. Amint kiléptünk a házból, megeredt a nyelve. Marisa persze rögtön berágott, jobb lett volna, ha otthon marad, panaszkodott. Én viszont csüggtem Nino szavain. Csodáltam, hogy a kikötő forgatagában az engem és Marisát sóváran bámuló, meg-megszólító, nevetgélő fiatalok és kevésbé fiatalok között a legcsekélyebb jelét sem mutatta az erőszak szándékának, nem úgy, mint Pasquale, Rino, Antonio és Enzo, akik az első komolyabb pillantásra már ugrottak is. Marcona testőrként nem sokat ért. Talán annyira elragadták a gondolatai és az őrült vágy, hogy megossza velem mindet, hogy észre sem vette, mi zajlik körülöttünk.

Így történt, hogy Marisa összeismerkedett néhány fiúval, akik aztán átjöttek hozzá Forióból látogatóba, Marisa lehívta őket a Maronti strandra, végül úgy összemelegedtek, hogy minden este velük lógott. Hármasban mentünk le a kikötőbe, ott Marisa eltűnt az új barátaival (mikor engedte volna meg ezt Pasquale Carmelának vagy Antonio Adának?), mi pedig sétálgattunk a parton. Tíz körül találkoztunk, és együtt hazamentünk.

Egyik este, amint kettesben maradtunk, Nino hirtelen kibökte, hogy gyerekként nagyon irigyelte a Lilához fűződő kapcsolatomat. Messziről figyelt minket, mindig együtt voltunk, mindig beszélgettünk, és ő szívesen barátkozott volna velünk, de nem volt hozzá

bátorsága. Aztán elmosolyodott, és hozzátette:

– Emlékszel a vallomásomra?

– Igen.

– Nagyon tetszettél.

Lángba borult az arcom.

– Köszönöm – hebegtem ostobán.

– Azt hittem, összejövünk, és örökre együtt maradunk, mind a hárman, te meg én és a barátnőd.

– Hárman?

Mosolygott gyerekkori önmagán.

– Fogalmam se volt, hogyan működik.

Aztán Liláról kérdezett.

– Továbbtanult?

– Nem.

– És mit csinál?

– Segít a szüleinek.

– Iszonyú okos volt, nem lehetett lépést tartani vele, elhomályosította az agyamat.

Pontosan így mondta – elhomályosította az agyamat –, és ha az imént egy kicsit rosszulesett, hogy valójában csak azért vallott nekem szerelmet, hogy így próbáljon bekerülni a Lila és közöttem lévő kapcsolatba, most aztán igazán szenvedtem, még a mellkasom is szúrt.

– Már nem ilyen – mondtam –, megváltozott.

Fűtött a vágy, hogy hozzátegyem: „Hallottad, miket mondanak rólam a tanárok az iskolában?" Szerencsére sikerült visszafognom magam. De ettől kezdve nem írtam többet Lilának: nehezemre esett volna elmesélni a történteket, meg hát úgyse válaszolt. Inkább Ninóval törődtem. Tudtam, hogy későn szokott kelni, és kitaláltam mindenféle kifogást, hogy ne kelljen a többiekkel reggeliznem. Megvártam, együtt mentünk le a tengerhez, összekészítettem és cipeltem a cuccát, együtt fürödtünk. De amikor beúszott, nem mertem követni, kiálltam a vizes homokra, és aggodalmasan figyeltem a feje sötét pontocskája után húzódó barázdát. Izgultam, ha szem elől tévesztettem, örültem, amikor ismét közeledni láttam. Egyszóval szerettem, és tudtam, hogy szeretem, és boldog voltam, hogy szeretem.

De közben egyre közeledett Nagyboldogasszony napja. Egyik este, telihold volt, szóltam neki, hogy nem akarok lemenni a kikötőbe, inkább sétálnék egyet a Marontin. Reméltem, hogy velem jön, és nem kíséri el a húgát a kikötőbe. Marisa addigra szépen összejött egy fiúval, elmesélte, hogy csókolózik, ölelkezik vele, felszarvazva így a nápolyi barátját. Nino azonban Marisával tartott. Csak azért is lebaktattam a strandra a köves úton. A homok hideg volt, szürkésfekete a holdfényben, a tenger alig moccant. Egy lélek sem volt a parton, és nagy magányomban eleredtek a könnyeim. Mi vagyok, ki vagyok? Újra szépnek éreztem magam, eltűntek a pattanásaim, karcsúvá varázsolt a tenger és a napsütés, mégis, a fiú, aki tetszik nekem, és akinek tetszeni akarok, semmiféle érdeklődést nem mutat irántam. Miféle bélyeget hordok magamon, miért ez a sorsom? A telep egy örvény, gondoltam, illúzió azt képzelni, hogy kimenekülhetek belőle. Aztán meghallottam a homok zizegését, megfordultam, és megláttam Nino árnyát. Leült mellém. Egy óra múlva kell a húgáért mennie, mondta. Ideges volt, döngette a homokot a bal sarkával. Nem könyvekről beszélt, hanem, váratlanul, az apjáról.

– Annak fogom szentelni az életemet – mondta, mintha valamiféle küldetés volna –, hogy ne hasonlítsak rá.

– Rokonszenves ember.

– Mindenki ezt mondja.

– Na látod.

Vágott egy gúnyos grimaszt, néhány másodpercre megcsúnyult tőle.

– Hogy van Melina?

Nagyot néztem. Kínosan ügyeltem rá, hogy soha ne említsem Melinát hosszú beszélgetéseink alatt, erre tessék, szóba hozza ő.

– Megvan.

– A szeretője volt. Apám tudta jól, mennyire érzékeny, mégis elcsábította, puszta hiúságból. Bárkinek képes volna ártani hiúságból, anélkül hogy hibásnak érezné magát. Azt hiszi, mindenkit boldoggá tud tenni, és ezért jár neki a megbocsátás. Minden vasárnap elmegy a misére. Tisztelettel bánik velünk, gyerekekkel. Csupa figyelmesség az anyámmal. De folyton megcsalja. Kétszínű alak, undorodom tőle.

Nem tudtam mit mondani. Szörnyű dolgok történtek a telepen, gyakran megesett, hogy ölre ment apa és fia, mint például Rino és Fernando. De szíven ütött ennek a néhány jól felépített mondatnak a hevessége. Nino teljes erőből gyűlölte az apját, ezért beszélt annyit a Karamazov testvérekről. De nem ez volt a lényeg. Leginkább az kavart fel, hogy abból ítélve, amit én a saját szememmel láttam, a saját fülemmel hallottam, Donato Sarratoréban nem volt semmi undorító, minden gyerek ilyen apát kívánna magának, Marisa imádta is. Ráadásul nem éreztem égbekiáltó bűnnek, hogy képes szeretni, anyám is ezerszer mondta dühösen apámról, hogy ki tudja, hányszor csalta meg. Következésképp elborzasztott Nino lesújtó véleménye, metsző hangja.

– Apádat és Melinát elragadta a szenvedély, mint Didót és Aeneast. Fájdalmas dolgok ezek, de nagyon meghatóak is – mormoltam.

– Hűséget esküdött anyámnak Isten színe előtt! – kiáltott fel. – Nem tiszteli se őt, se Istent. – Idegesen talpra ugrott, gyönyörű volt a szeme, csillogott. – Te sem értesz engem – mondta, és hosszú léptekkel elindult a parton.

Utánaszaladtam, kalapált a szívem.

– Értelek – suttogtam, és óvatosan megfogtam a karját.

Soha nem értünk még egymáshoz, égette az ujjaimat a bőre, gyorsan elengedtem.

Lehajolt, és szájon csókolt egy pihekönnyű csókkal.

– Holnap elmegyek – mondta.

– De csak holnapután lesz tizenharmadika.

Nem válaszolt. Felkapaszkodtunk Baranóba, közben könyvekről beszélgettünk, aztán elmentünk Marisáért a kikötőbe. Még éreztem a csókját az ajkamon.

33.

Egész éjjel sírtam a konyha csendjében. Hajnalban aludtam el. Nella ébresztett fel, és leszúrt, hogy Ninónak a teraszon kellett reggeliznie, mert nem akart zavarni. Elment, mondta.

Gyorsan felöltöztem, Nella észrevette, hogy szenvedek.

– Menj – könyörült meg rajtam végül –, talán még eléred.

Rohantam a kikötőbe, reméltem, hogy nem indult el a hajó, de mire odaértem, már a nyílt tengeren járt.

Csúnya napok következtek. Takarítás közben találtam egy könyvjelzőt, kék kartonpapírból, Ninóé volt, elrejtettem a holmim közé. Este aztán a konyhában, az ágyamban szagolgattam, csókolgattam, nyalogattam a nyelvem hegyével, és zokogtam. Megrendített a kétségbeesett gyötrődés, és az önsajnálatom táplálta a sírást.

Aztán megérkezett Donato Sarratore, hogy megkezdje kéthetes szabadságát. Sajnálta, hogy a fia már elment, de örült, hogy a társaival tanul.

– Nagyon komoly fiú – mondta –, olyan, mint te. Büszke vagyok rá, ahogyan, gondolom, apád is büszke rád.

Nyugalmat árasztott, megnyugtatott a jelenléte. Meg akarta ismerni Marisa új barátait, meghívta őket tábortüzet rakni egyik este a strandon. Ő maga gyűjtötte össze a fát, amennyit csak talált, és sokáig ott maradt velünk. Marisa ideiglenes fiúja gitározott, Donato meg énekelt, gyönyörű hangja volt. Később, már éjszaka volt, Donato is gitározott, egész jól játszott, táncdalokat. Valaki elkezdett táncolni, Marisának több se kellett.

Néztem Donatót, és az járt a fejemben, hogy egyetlen közös vonása sincs a fiával. Ninónak magas, finom arca van, homlokába hulló, koromfekete haja, csábító, kissé mindig szétnyitott ajka. Donato ellenben középtermetű, markáns vonásai vannak, erősen kopaszodik, a szája mindig összezárva, szinte nincsen is ajka. Nino morcos tekintetével átlát a dolgokon, és megrémíti az embert. Donato állandóan mosolyog, készséges tekintete szinte simogat. Ninót emészti valami belülről, ahogyan Lilát, valami, ami egyszerre kín és ajándék, sosem elégedettek, nem tudják elengedni magukat, tartanak attól, ami körülöttük történik; Donato viszont nem, úgy tűnt, ő szereti az élet minden megnyilvánulását, mintha minden átélt másodperc maga volna a tiszta tökéletesség.

Attól az estétől fogva Nino apja lett számomra a legfőbb ellenszer, nemcsak a sötétséggel szemben, melybe a fia taszított bele azzal, hogy elment egy szinte észrevehetetlen csók után, hanem – meglepve tapasztaltam – az ellen is, amibe Lila taszított bele azzal, hogy sosem válaszolt a leveleimre. Lila és Nino alig ismeri egymást, nemigen találkoztak, gondoltam, mégis nagyon hasonlítanak: nincs szükségük semmire és senkire, és mindig tudják, mi a helyes és mi a helytelen. De mi van, ha tévednek? Mitől különösen rettenetes Marcello Solara, mitől különösen rettenetes Donato Sarratore? Nem értettem. Szerettem Lilát is és Ninót is, mindketten hiányoztak, másképpen, de hálás voltam a gyűlölt apának, amiért örömet, nyugalmat, jelentőséget adott nekem és mindnyájunknak azon az éjszakán, a strandon. Örülök, hogy nincs itt a szigeten se Lila, se Nino, döbbentem rá hirtelen.

Visszaszoktam az olvasásra, írtam egy utolsó levelet Lilának, melyben közöltem, hogy nem írok többet, tekintve hogy egyszer sem válaszolt. Nagyon összemelegedtem viszont a Sarratore családdal, a testvéremnek tekintettem Marisát, Pinucciót és a kis Cirót, aki velem, csakis velem sosem hisztizett, békésen játszogatott, vagy kagylót gyűjtöttünk a parton. Lidia kezdeti ellenségessége végérvényesen átfordult szeretetteljes kedvességbe, gyakran megdicsért az alaposságomért, ami mindenben megmutatkozik: a terítésben, a takarításban, a mosogatásban, a kisfiú szórakoztatásában, az olvasásban, a tanulásban. Egyik reggel felpróbáltatott velem egy kivágott napozóruhát, rá kicsi volt, és mert Nella meg a hamarjában odahívott Donato is ámuldozott, hogy milyen jól áll, nekem ajándékozta. Néha egyenesen úgy tűnt, jobban kedvel Marisánál. Azt mondta:

– Naplopó, öntelt, rosszul neveltem, nem tanul; bezzeg te, neked van sütnivalód. Ahogy Ninónak is – tette hozzá –, csak te csupa derű vagy, ő meg mindig ideges.

De a bírálatok hallatán Donato talpra ugrott, és dicsérni kezdte a nagyfiát.

– Arany gyerek – mondta, és tőlem kért megerősítést a tekintetével, mire én nagy meggyőződéssel bólogattam.

Maratoni fürdései után Donato lefeküdt mellém száradni a napra, és bújta az újságját, a Romát: semmi mást nem olvasott. Furcsálltam, hogy valaki, aki verseket ír és kötetbe gyűjti őket, soha ki nem nyit semmilyen könyvet. Nem hozott magával egyet se, és az enyémekre sem volt kíváncsi. Időnként felolvasott nekem a cikkekből, olyasmiket, amik biztosan nagyon feldühítették volna Pasqualét, és Galiani tanárnőt is. De én hallgattam, nem akartam vitatkozni egy ilyen udvarias emberrel, és nem szívesen romboltam volna le az irántam érzett mélységes nagyrabecsülését. Egyszer egy egész cikket felolvasott, az elejétől a végéig, közben minden második sor után mosolyogva Lidiára nézett, Lidia meg cinkosan visszamosolygott. A végén megkérdezte tőlem:

– Tetszett?

Arról szólt a cikk, hogy milyen gyors a vonat, szemben a régi idők úttalan utakon, gyalogos vagy hintón tett utazásaival. Donato meghatottan olvasta fel a dagályos mondatokat.

– Igen, nagyon – válaszoltam.

– Nézd csak meg, ki írta, mi van itt?

Az orrom alá dugta az újságot. Izgatottan elolvastam:

– Donato Sarratore.

Lidia nevetésben tört ki, és Donato is. Otthagytak a parton, hogy vigyázzak Ciróra, bementek fürdeni, a szokásos módon, szorosan egymás mellett, halkan beszélgetve. Néztem őket, és azt gondoltam: szegény Melina, de nem nehezteltem Sarratoréra. Tegyük fel, hogy igaza van Ninónak, és tényleg volt Donato és Melina közt valami; egyszóval Sarratore tényleg megcsalta Lidiát, durvábban, mint korábban, mégsem tudtam bűnösnek érezni, most, hogy megismertem, főleg hogy láthatóan a felesége sem érezte bűnösnek, még ha annak idején kényszerítette is, hogy elköltözzenek a telepről. Ami Melinát illeti, őt is megértettem. Megízlelte a szerelem édes ízét ezzel a kicsit sem hétköznapi férfival – igen, kalauz, de költő is meg újságíró –, és labilis elméjének nem sikerült újra megszoknia a Donato nélküli lét nyers valóságát. Örültem ezeknek a gondolatoknak. Mindennek örültem azokban a napokban, a Nino iránti szerelmemnek, a szomorúságomnak, a szeretetnek, ami körülvett, annak, hogy egyedül is képes vagyok olvasni, gondolkodni, elmélkedni.

34.

Aztán augusztus végén, a csodás vakáció utóhangjaként történt két fontos dolog, váratlanul, ugyanazon a napon. Huszonötödike volt, jól emlékszem, a születésnapom. Fölkeltem, elkészítettem a reggelit mindenkinek, és az asztalnál megjegyeztem:

– Ma lettem tizenöt éves – és amint kimondtam, eszembe jutott, hogy Lilának tizenegyedikén volt a születésnapja, de a sok izgalom miatt kiment a fejemből.

Habár akkoriban főleg a névnapokat ünnepeltük – a születésnapok nemigen számítottak –, Sarratoréék és Nella erősködtek, hogy tartsunk egy kis bulit aznap este. Jólesett. Aztán elvonultak, készülődtek a tengerhez, én meg nekiálltam leszedni az asztalt. Akkor jött meg a postás.

Kinéztem az ablakon, és a postás szólt, hogy levél érkezett Greco névre. Lerohantam, kalapáló szívvel. Kizárt, hogy a szüleim írták. Ki írhatta, Lila vagy Nino? Lila írta. Feltéptem a borítékot. Öt sűrűn teleírt lap került elő belőle, faltam a betűket, de szinte semmit sem fogtam fel abból, amit olvastam. Utólag furcsának tűnhet, de így történt: még mielőtt magával ragadott volna a tartalom, megdöbbentett, hogy hallom Lila hangját. És még valami megfogott. Az első sorok után eszembe jutott A kék tündér, az egyetlen szöveg, amit addig Lilától olvastam az iskolai fogalmazásokon kívül, és rájöttem, hogy annak idején miért tetszett annyira. Ugyanazért, amiért a mostani levél: Lila képes volt írva beszélni; ellentétben az én irományaimmal, Sarratore verseivel és cikkeivel, sok olyan íróval, akiktől olvastam vagy olvasok, Lila írásai, noha kifogástalan mondatokból álltak, egyetlen hiba nélkül – pedig Lila abbahagyta a tanulást –, teljesen természetesnek hatottak, nem érződött rajtuk az írott szó mesterkéltsége. Olvastam, és közben láttam, hallottam Lilát. Elragadott, megigézett ez a szövegbe foglalt hang, még jobban, mint amikor szemtől szemben diskuráltunk: teljes mértékben hiányoztak belőle a beszéd hiányosságai, a szóbeliség zavarossága; élő rendszert alkotott, olyan volt, mint amilyennek elképzelésem szerint az ékesszólás azoknak a szerencséseknek megadatik, akik Zeusz fejéből pattantak ki, és nem a Greco vagy Cerullo családba születtek. Szégyelltem magam gyerekes leveleim túlzott modorossága, felszínessége, színlelt vidámsága, tettetett szomorúsága miatt. Ki tudja, Lila miket gondolhatott rólam? Megvetést és haragot éreztem Gerace iránt, aki kilencest adott irodalomból, s ezáltal illúziókba ringatott. Ennek a levélnek a hatására most először, tizenöt évesen, a születésnapomon szélhámosnak éreztem magam. Az iskola tévedett velem kapcsolatban, itt van rá a bizonyíték, Lila levelében.

Aztán szép lassan eljutott az agyamig a tartalom is. A születésnapi jókívánságok után Lila leírta, hogy azért nem válaszolt a leveleimre, mert örült, hogy sokat napozom, hogy jól érzem magam Sarratoréékkal, hogy szeretem Ninót, hogy nagyon tetszik Ischia meg a Maronti strand, és nem akarta elrontani a nyaralásomat a csúnya történeteivel. De most úgy érezte, muszáj megtörnie a csendet. Rögtön miután elutaztam, Marcello Solara – Fernando beleegyezésével – elkezdett eljárkálni hozzájuk vacsorára. Fél kilenckor érkezett, minden áldott este, és pontban fél tizenegykor távozott. Mindig vitt magával valamit: süteményt, csokoládét, cukrot, kávét. Lila hozzá se nyúlt semmihez, nem szólt egy szót sem, Marcello némán bámulta, de Lila levegőnek nézte. Egy hét gyötrődés után Marcello úgy döntött, meglepi. Megjelent reggel egy tagbaszakadt, csurom izzadt alakkal, aki lerakott az étkező közepére egy hatalmas kartondobozt. A dobozból előkerült egy tárgy, aminek a létezéséről mindnyájan tudtunk a telepen, de csak nagyon keveseknek volt: egy televízió, vagyis egy olyan készülék, melynek a képernyőjén képek peregnek, mint a moziban, de ezek a képek nem a vetítőből jönnek, hanem a levegőből, belül meg van egy titokzatos cső, katódcsőnek hívják. E miatt a cső miatt, amelyet folyton emlegetett az izzadt melák, napokig nem működött a készülék, aztán addig próbálgatták, míg megjavult, és most a fél telep, anyámat, apámat és a testvéreimet is beleértve, átjár Cerullóékhoz csodanézőbe. Rino nem. Jobban van, végleg elmúlt a láza, de Marcellóhoz nem szól többé. Ha Marcello megjelenik, Rino szidni kezdi a televíziót, hozzá sem nyúl az ételhez, elmegy aludni vagy lófrálni, késő éjszakáig, Pasqualéval és Antonióval. Lilának viszont, ahogy írta, tetszett a televízió. Leginkább Melinával szerette nézni, aki esténként átment hozzájuk, és hallgatagon, makacs összpontosítással bámulta a képernyőt. Ezek voltak az egyedüli békés pillanatok. Amúgy viszont minden indulat Lilán csapódott le: Rino haragja, amiért a sorsára hagyta apja szolgájaként, miközben ő az esküvőre készül, ami nagyasszonyt farag belőle; Fernando és Nunzia haragja, amiért undok Marcellóval, kutyába se veszi; s végül Marcellóé, aki, noha Lila nem adott rá okot, egyre inkább a vőlegényének tekintette magát, sőt az urának, így hát próbálta felcserélni a néma rajongást csókkísérletekkel meg gyanakvó faggatózással, hogy merre jár Lila napközben, kivel találkozik, van-e másik udvarlója, érintette-e már valaha férfi. Mivelhogy Lila nem válaszolt, vagy rosszabb esetben nem létező hódolókkal, csókokkal és ölelésekkel cukkolta, Marcello egyik este a fülébe súgta, halálosan komolyan:

– Te most szórakozol velem, de emlékszel arra, amikor a cipészkéssel fenyegettél? Nos, ha megtudom, hogy más tetszik neked, vésd az eszedbe, nem állok meg a fenyegetésnél, megöllek, és kész.

Ezek után Lila, biztos, ami biztos, mindig magánál tartotta a kést. De hiába minden, rettegett. Azt írta az utolsó oldalakon, hogy érzi körös-körül a telep összes bűnét. Sőt, folytatta borúsan, a rossz és a jó összekeveredett, és erősítik egymást. Marcello, ha belegondolunk, tényleg jó parti, de a jóhoz rossz szájíz vegyül, a rosszhoz meg jó, és fojtogatja ez a keverék. Valamelyik este történt valami, ami igazán megrémisztette. Marcello elment, a tévét kikapcsolták, üres volt a lakás, Rino csavargott valahol, a szülei készültek lefeküdni. Egyszóval Lila egyedül volt a konyhában, mosogatott, hullafáradtan, amikor egyszer csak egy nagy durranást hallott. Megpördült, és látta, hogy szétrobbant a nagy rézfazék. Csak úgy, magától. Ott volt a helyén, a szögre akasztva, de a közepén széthasadt, a szélei felkunkorodtak, teljesen elformátlanodott, rá sem lehetett ismerni. Berohant az anyja, hálóingben, és megvádolta Lilát, hogy leejtette és tönkretette. De hát egy rézfazék, ha le is esik, nem törik ketté, és nem formátlanodik el ennyire. „Az ilyesféle dolgok – fejezte be Lila – megrémisztenek. Jobban, mint Marcello, jobban, mint bárki. És érzem, hogy megoldást kell találnom, mert különben szép sorban tönkremegy minden, minden, minden." Elbúcsúzott, még egyszer sok boldogságot kívánt a születésnapomra, és habár az ellenkezőjét szeretné, habár alig várja, hogy viszontlásson, habár sürgősen szüksége lenne a segítségemre, azt kívánta, hogy maradjak Ischián az aranyos Nella asszonnyal, és soha többé ne térjek vissza a telepre.

35.

Rettenetesen felkavart a levél. Lila világa, ahogyan általában, gyorsan felülkerekedett az enyémen. Jelentéktelennek tűnt minden, amit júliusban és augusztusban írtam, őrült vágy fogott el, hogy bizonyítsak neki. Nem mentem le a tengerhez, rögtön nekifogtam egy komoly levélnek, amely egyszerre lényegre törő, világos és gördülékeny, mint az övé. De amennyire könnyen jöttek a korábbi levelek – percek alatt írtam hosszú oldalakat, egyetlen javítás nélkül –, annyira szenvedtem most ezzel: megírtam, átírtam, újra átírtam, mégsem sikerült rendesen visszaadnom Nino apjával szemben táplált gyűlöletét, a Melinaügy szerepét gyűlölete megszületésében, a Sarratore családhoz fűződő viszonyomat és az aggodalmamat amiatt, ami vele történik. Donato, aki a valóságban igazán különleges ember volt, a papíron hétköznapi családapának hatott; és Marcellóval kapcsolatban is csak felületes tanácsokra futotta. A végén egyedül a csalódottságomat éreztem őszintének, hogy nekik van tévéjük, nekünk meg nincs.

Egyszóval nem sikerült válaszolnom Lilának, hiába fosztottam meg magam attól, hogy Ciróval, Pinóval, Cleliával, Lidiával és Donatóval együtt élvezzem a tengert és a napsütést. Még szerencse, hogy Nella egy idő után kijött a teraszra, hozott egy pohár mandulatejet, és kint maradt velem. Még szerencse, hogy Sarratoréék, amikor visszajöttek a tengertől, sajnálkoztak, hogy otthon maradtam, és folytatták az ünneplésemet. Lidia megígérte, hogy süt egy csupa krém tortát, Nella kibontott egy üveg vermutot, Donato nekiállt nápolyi dalokat énekelni, Marisa pedig nekem ajándékozta a kócból készült csikóhalat, amit magának vett előző este a kikötőben.

Visszatért a jókedvem, de sehogy sem tudtam kiverni a fejemből, hogy miközben engem ennyire ünnepelnek, és én ilyen jól érzem magam, Lilát ellepik a gondok. Kijelentettem, kissé drámai hangon, hogy levelet kaptam az egyik barátnőmtől, és hogy a barátnőmnek szüksége van rám, így hát úgy gondoltam, előbb hazamegyek.

– Legkésőbb holnapután – folytattam, de magam sem nagyon hittem el.

Valójában csak azért mondtam, hogy halljam Nella sopánkodását, Lidia kesergését, hogy mennyire szomorú lesz Ciro, Marisa kétségbeesését és Donato elkeseredett kiáltását:

– Mi lesz velünk nélküled?

Megható volt az egész, még szebbé varázsolta az ünnepemet.

Aztán Pino és Ciro elbóbiskolt, Lidia és Donato bevitte őket aludni. Marisa segített elmosogatni, Nella felajánlotta, hogy felkel elkészíteni a reggelit, ha egy kicsit tovább szeretnék pihenni. Tiltakoztam, az az én feladatom. Lassan mindenki visszavonult, egyedül maradtam. Felállítottam az ágyamat a szokásos sarokba, megnéztem, nincsenek-e csótányok vagy szúnyogok. Egyszer csak a rézfazekakra tévedt a tekintetem.

Annyira megfogott Lila leírása, hogy egyre növekvő nyugtalansággal figyeltem a fazekakat. Eszembe jutott, hogy Lila imádja, ahogy csillognak, mosogatás után mindig alaposan kifényesíti őket. Nem véletlen, hogy az elbeszéléseiben, négy évvel korábban, éppen a rézfazékra fröccsent don Achille vére, amikor nyakon szúrták. És az sem véletlen, hogy most a rézfazékra vetítette ki a fenyegetettségérzését, a rá váró nehéz döntés miatti szorongását: mintha az, hogy a rézfazék szétrobbant, hirtelen elveszítette a formáját, jelzés volna. Nélküle is végig tudom mindezt gondolni? Életet tudok adni a tárgyaknak, és egybe tudom sodorni a sorsukat az enyémmel? Eloltottam a lámpát. Levetkőztem, bebújtam az ágyba Lila levelével és Nino kék könyvjelzőjével együtt. Pillanatnyilag ez volt számomra a két legértékesebb dolog.

A nagy ablakon keresztül besütött a hold ezüstös fénye. Megcsókoltam a könyvjelzőt, ahogy minden este, megpróbáltam újra elolvasni a barátnőm levelét a gyenge derengésben. Csillogtak a fazekak, recsegett az asztal, súlyosan borult rám a mennyezet, kívülről szorongatott az éjszakai levegő és a tenger. Megint elöntött a megalázottság Lila bravúros írása miatt, mert ő képes megformázni azt, amit én nem, és könnyek szöktek a szemembe. Örültem, persze, hogy Lila iskola nélkül, könyvtári könyvek nélkül is ilyen ügyes, de ez az öröm vétkesen boldogtalanná tett.

Egyszer csak lépteket hallottam. Donato Sarratore lépett be a konyhába, mezítláb, a kék pizsamájában. Magamra húztam a takarót. Odament a csaphoz, töltött egy pohár vizet, ivott. Állt néhány másodpercig a mosogató előtt, letette a poharat, és elindult az ágyam felé. Lekuporodott mellém, a lepedő szélére könyökölve.

– Tudom, hogy ébren vagy – szólt.

– Igen.

– Ne törődj a barátnőddel, maradj itt.

– Nincs jól, szüksége van rám.

– Nekem van szükségem rád – mondta, előrehajolt, és szájon csókolt, de nem olyan finoman, mint a fia, befúrta a nyelvét az ajkaim közé.

Megmerevedtem.

Tovább csókolt, eltökélten, szenvedélyesen, s közben félrelibbentette a takarót, benyúlt a hálóingem alá, és megsimogatta a mellemet. Aztán továbbkalandozott a keze, a lábam közé, két ujját jó erősen rányomta a bugyimra. Nem mondtam, nem tettem semmit, halálra rémültem a viselkedésétől, a borzalomtól és a gyönyörtől, amit mindazonáltal éreztem. A bajsza szúrta felül a számat, érdes volt a nyelve. Az ajka lassan elvált az ajkamtól, elhúzta a kezét.

– Holnap este sétálunk egyet a parton, te meg én – szólalt meg kissé rekedten. – Nagyon szeretlek, és tudom, hogy te is nagyon szeretsz engem. Ugye?

Nem feleltem. Újabb csókot lehelt az ajkamra, halkan jó éjszakát kívánt, és kiment. Még sokáig nem mozdultam. Bármennyire is próbáltam megszabadulni a nyelvétől, a simogatásaitól, az ujjai nyomásától, nem sikerült. Nino figyelmeztetni akart, tudta, mi fog történni? Fékezhetetlen gyűlöletet éreztem Donato Sarratore iránt, és undorodtam magamtól a még mindig bennem lappangó gyönyör miatt. Utólag egészen valószínűtlennek tűnhet, de addig az estéig sosem szereztem gyönyört magamnak, nem ismertem az érzést, meglepetésként ért. Órákig feküdtem ugyanabban a testhelyzetben. Aztán pirkadatkor felocsúdtam, összepakoltam a holmimat, szétszedtem az ágyat, írtam két sort köszönetképpen Nellának, és elindultam.

Szinte néma volt a sziget, a tenger mozdulatlan, csak a burjánzó illatok éltek. A kevéske pénzből, amit több mint egy hónappal korábban anyámtól kaptam, fölszálltam az első hajóra. Amint a hajó elindult, és a hajnal lágy színeiben pompázó sziget távolodni kezdett, belém hasított, hogy végre mesélhetek valamit Lilának, amivel nem tud szembeállítani semmi hasonlóan emlékezeteset. De rögtön ráeszméltem, hogy a Sarratoréval és saját magammal szemben érzett undor megakadályoz majd, hogy kinyissam a számat. És valóban, ez az első alkalom, hogy szavakat keresek a nyaralásom váratlan végkifejletére.

36.

Nápoly fulladozott a bűzös, döglesztő hőségben. Anyám szóra sem méltatta az új külsőmet – semmi pattanás, a bőröm feketére sülve –, azonnal leszúrt, hogy korábban jöttem haza a megbeszéltnél.

– Mit műveltél – kérdezte –, rossz fát tettél a tűzre, és hazazavart a tanárnő unokahúga?

Apám viszont nem győzött dicsérni, könnybe lábadt szemmel, ezerszer is elismételte:

– Atyaég, milyen szép lányom van.

A testvéreim pedig kissé megvetően jegyezték meg:

– Úgy nézel ki, mint egy néger.

Belenéztem a tükörbe, és magam is meglepődtem: a hajamat platinaszőkére szívta a nap, de az arcom, a karom, a lábam mintha fekete arannyal lett volna befestve. Amíg Ischián körülvettek a sziget színei, a napbarnított arcok, föl sem tűnt az átváltozásom; most viszont, visszatérve a telepre, ahol betegesen színtelen maradt minden, az arcok, az utcák, túlzottnak, szinte rendellenesnek tűnt. Az emberek, a házak, a poros és szörnyen forgalmas országút: olyan volt az egész, mint egy rosszul sikerült fénykép egy újságban.

Amint lehetett, rohantam Lilához. Felkiabáltam az udvarról, kinézett az ablakon, kirontott a kapun. Megölelt, megcsókolt, elhalmozott dicséretekkel, mint korábban sosem, nagyon meghatott ez a szeretetkitörés. Ugyanolyan volt, mégis, alig több mint egy hónap alatt teljesen megváltozott. A lányból nő lett, legalább tizennyolc évesnek látszott; akkoriban nekem a tizennyolc évesek aggastyánnak tűntek. A régi ruhája kicsi volt rá és szűk, szorította mindenütt, mintha ruhában nőtt volna meg, néhány perc alatt. Még magasabb és formásabb lett, a válla kiegyenesedett, keskeny nyaka fölött viaszfehér arca finom, különleges szépséget árasztott.

Éreztem, hogy feszült, az úton többször is idegesen körbenézett meg hátra, de nem árulta el, miért. Csak ennyit mondott:

– Gyere velem – azt akarta, hogy elkísérjem Stefano csemegeboltjába. Aztán karon fogott, és hozzátette: – Ezt csak veled tudom elintézni, még szerencse, hogy megjöttél, azt hittem, várhatok szeptemberig.

Soha még nem tettük meg az utat a parkig ilyen összhangban, ennyire szorosan egymás mellett, ennyire boldogan, hogy újra együtt vagyunk. Lila elmesélte, hogy a helyzet napról napra romlik. Tegnap este például Marcello süteményekkel és pezsgővel állított be hozzájuk, meg egy drágakövekkel kirakott gyűrűvel. Elfogadta, nem akart botrányt a szülei előtt, de mielőtt Marcello elment volna, az ajtóban gorombán visszaadta neki. Marcello tiltakozott, fenyegette, ahogyan újabban egyre gyakrabban, aztán sírva fakadt. Fernando és Nunzia rögtön rájött, hogy valami nincs rendben. Az anyja megszerette Marcellót, örült a sok finomságnak, amit a fiú nap mint nap hozott, büszke volt, hogy van tévéjük; Fernando úgy érezte, vége a kínlódásnak, a Solarákkal való közelgő rokonságának köszönhetően nem kell aggódni a jövőt illetően. Így aztán amint Marcello kitette a lábát, mindketten nekiestek Lilának, a szokásosnál is hevesebben, hogy kiszedjék belőle, mi történt. Következmény: hosszú idő után először Rino a húga védelmére kelt, ordított, hogy ha Lilának nem kell ez a ficsúr, szíve joga visszautasítani, és ha a szülei tovább erősködnek, hogy menjen hozzá, ő bizony felgyújt mindent, a lakást, a műhelyt, saját magát, az egész családot. Dulakodni kezdtek, apa és fia, Nunzia közéjük állt, felverték a teljes szomszédságot. Rino dúlva-fúlva lefeküdt, azonnal elnyomta az álom, de egy órával később újra rájött a holdkórosság. A konyhában találtak rá, egymás után gyújtogatta a gyufákat, és odadugta őket a gázcsaphoz, mintha meg akarná nézni, nem szivárog-e. Nunzia halálra váltan ébresztette fel Lilát:

– Rino tényleg eléget minket elevenen!

Lila kirohant a konyhába, hogy megnézze, és megnyugtatta az anyját: Rino alszik, és álmában, nem úgy, mint ébren, valóban a gázszivárgás miatt aggódik. Visszavitte a bátyját a szobába, és lefektette.

– Nem bírom tovább – fejezte be. – Fogalmad sincs, min megyek keresztül, muszáj kiutat találnom.

Magához szorított, mintha azt várná, hogy feltöltöm energiával.

– Te jól vagy – mondta –, jól mennek a dolgaid: segítened kell.

Megnyugtattam, hogy mindenben számíthat rám, láthatóan megkönnyebbült, megszorította a karomat, és a fülembe suttogott:

– Nézd!

A messzeségben egy piros foltszerűség csillogott.

– Mi az?

– Nem látod?

Nem láttam jól.

– Stefano új autója.

A csemegebolt előtt parkolt, amit időközben kibővítettek, most két bejárata volt, és megszállták a vevők. Az asszonyok, miközben a sorukra vártak, csodálattal bámulták a jólét és a tekintély lenyűgöző szimbólumát: sosem láttak még ilyen kocsit a telepen, csupa fém és üveg, nyitható tetővel. Királyi jármű, a Solarák Millecentója a nyomába sem érhet.

Körbejártam, Lila közben az árnyékban várt, és figyelte az utat, mintha minden pillanatban valamiféle erőszaktól tartana. A csemegebolt ajtajában megjelent Stefano, zsírfoltos köpenyben, nagy feje és magas homloka miatt aránytalannak tűnt, de nem bántóan. Átjött az úton, és barátságosan üdvözölt:

– De csinos vagy, mint egy színésznő.

Ő is jól nézett ki: le volt sülve, talán csak kettőnknek volt ilyen egészséges kinézete az egész telepen.

– Tiszta fekete vagy – mondtam.

– Nyaraltam egy hetet.

– Hol?

– Ischián.

– Én is ott voltam.

– Tudom, Lina mondta: kerestelek is, de nem láttalak.

Rámutattam a kocsira.

– Szép.

Stefano arcára kiült a visszafogott büszkeség. A szemével derűsen Lila felé intett:

– A barátnőd miatt vettem, de nem akarja elhinni. – Lila nagy komolyan állt az árnyékban, feszült arccal. Stefano odaszólt neki, egy kicsit gúnyosan: – Tessék, Lenuccia visszajött, most mi lesz?

Lila kelletlenül válaszolt:

– Menjünk. De ne felejtsd el, hogy őt hívtad el, nem engem, én csak elkísérlek titeket.

Stefano elmosolyodott, és visszament az üzletbe.

– Mi ez az egész? – értetlenkedtem.

– Nem tudom – felelte Lila, és azt hiszem, tényleg nem tudta pontosan, mibe került bele. Olyan volt az arca, mint amikor annak idején egy nehéz példát kellett fejben megoldania, de most eltűnt róla az örökös pimaszság, láthatóan aggódott, mintha egy bizonytalan kimenetelű kísérletre készülne. – Akkor kezdődött, amikor megérkezett az autó.

Stefano előbb viccesen, aztán egyre komolyabban megesküdött, hogy miatta vette a kocsit, azért az örömért, hogy legalább egyszer kitárhassa az ajtót, és beültethesse Lilát.

– Rád van szabva – mondogatta.

És amióta július végén megkapta, folyton kérlelte Lilát, udvariasan, sosem tolakodóan, először hogy menjen el egy körre vele és Alfonsóval, aztán meg, hogy vele és Pinucciával, sőt hogy vele és az anyjával. De Lila sosem állt kötélnek. Végül aztán megígérte:

– Elmegyek, ha Lenuccia hazajön Ischiáról.

Így hát most eljött az idő, hogy megtörténjen, aminek meg kellett történnie.

– De tud Marcellóról?

– Hogyne tudna.

– És akkor?

– Hiába, nem tágít.

– Félek, Lila.

– Emlékszel, mennyi félelmetes dolgot csináltunk együtt? Ezért vártam rád.

Stefano köpeny nélkül tért vissza, fekete haj, fekete arc, csillogó fekete szempár, fehér ing, sötét nadrág. Kinyitotta az autót, beült a volánhoz, hátratolta a tetőt. Készültem beszállni a hátsó ülésre, de Lila leintett, és ő ült be hátra, a parányi helyre. Zavartan elhelyezkedtem elöl, Stefano azonnal elindult, az új házak felé.

A szél elfújta a hőséget. Jól éreztem magam, megrészegített a sebesség és a Stefanóból áradó nyugodt magabiztosság. Úgy tűnt, azzal, hogy Lila mindent elmondott, nem magyarázott el semmit. Igen, itt van ez a vadonatúj sportautó, amelyet Stefano csakis azért vett, hogy Lilát elvigye egy körre, erre a körre. Igen, itt van ez a fiú, aki, bár tud Marcello Solaráról, látszólag bármiféle aggodalom nélkül szegi meg a lovagi szabályokat. Igen, itt vagyok én, aki ukmukfukk belecsöppentem az ügyükbe, hogy a jelenlétem elkendőzzön titkos szavakat s talán egy barátságot közöttük. De milyen barátság ez? Nyilvánvaló, hogy ezzel a kocsikázással valami fontos történik, de Lila nem tudja vagy nem akarja megosztani velem a szükséges részleteket ahhoz, hogy rájöhessek, micsoda. Mi járhat a fejében? Lehetetlen, hogy nem tudja, pusztítóbb földrengést készül elindítani, mint egykoron a tintába mártogatott galacsinok hajigálásával. Mindazonáltal lehetséges, hogy tényleg nincs semmi határozott célja. Mindig is ilyen volt, felborított egyensúlyokat, csak hogy lássa, miképpen lehet őket helyreállítani. Úgyhogy száguldottunk, lobogott a hajunk, Stefano megnyugtató rutinnal vezetett, én meg ültem mellette, mintha a menyasszonya volnék. Eszembe jutott, hogyan nézett rám, amikor azt mondta, úgy nézek ki, mint valami színésznő. Lehetséges, hogy valaha jobban fogok tetszeni neki a barátnőmnél? Elborzadva gondoltam az eshetőségre, hogy Marcello Solara lelövi. Elképzeltem, ahogy ez a csinos, magabiztos fiú úgy végzi, mint a rézfazék Lila levelében.

Azért mentünk az új házak felé, hogy elkerüljük a Solara-bárt.

– Engem nem érdekel, ha Marcello meglát minket – mondta Stefano szenvtelenül –, de ha téged igen, jobb így.

Behajtottunk az alagútba, robogtunk tovább a tenger felé. Errefelé kutyagoltunk sok évvel korábban Lilával, amikor elkapott minket az eső. Megemlítettem neki, mosolygott, Stefano kérte, hogy meséljünk. Elmeséltük töviről hegyire, nagyokat nevettünk, s közben elértünk a Granili telepig.

– Na, milyen a kocsi, jól megy, nem?

– Repeszt – lelkesedtem.

Lila nem szólt semmit. Nézelődött, időnként megérintette a vállam, mutogatta a házakat, a rongyos alakokat az út mentén, mintha megerősítést látna bennük valamire, amit nekem szavak nélkül is tudnom kellene. Egyszer csak Lila nagy komolyan megkérdezte Stefanótól:

– Te tényleg különb vagy?

Stefano megkereste Lila tekintetét a tükörben.

– Mint ki?

– Tudod.

Nem válaszolt rögtön. Aztán megszólalt, nyelvjárásban.

– Az igazat akarod hallani?

– Igen.

– A szándék megvan, de nem tudom, mi lesz a vége.

Tehát Lila tényleg elhallgatott előlem jó néhány lépést. Ezek a célozgatások azt bizonyították, hogy bizalmas viszonyban vannak, hogy máskor is beszélgettek már, méghozzá nagyon is komolyan. Miről maradtam le, amíg Ischián nyaraltam? Hátrafordultam, néztem Lilát, nem szólt, azt hiszem, Stefano homályos válasza felidegesíthette. Csupa napfény volt az arca, a szeme összehúzva, a blúzát kidagasztotta a melle és a szél.

– Itt még nagyobb a nyomor, mint nálunk – mondta. Aztán egy hirtelen váltással

folytatta, nevetve: – Ne hidd, hogy elfelejtettem, amikor át akartad szúrni a nyelvem!

Stefano bólintott.

– Más idők voltak – felelte.

– Kutyából nem lesz szalonna, kétszer akkora voltál, mint én.

Stefano zavartan elmosolyodott, nem válaszolt, gyorsított. A kikötő felé mentünk, aztán vissza a Rettifilón és a Garibaldi téren át, az egész kör nem tartott tovább fél óránál.

– Nincs jó passzban a bátyád – mondta Stefano, amikor már a telep szélénél jártunk. Megint Lilát fürkészte a visszapillantó tükörben, és megkérdezte: – Azt a cipőt a kirakatban ti csináltátok?

– Mit tudsz te a cipőkről?

– Rino másról se beszél.

– Na és?

– Nagyon szép.

Lila résnyire összehúzta a szemét, majdhogynem becsukta.

– Vedd meg – bökte ki a szokásos kihívó hangján.

– Mennyiért adjátok?

– Beszélj apámmal.

Stefano egy határozott U kanyarral, amitől nekiestem az ajtónak, visszafordult a műhely felé.

– Mit csinálsz? – kérdezte Lila, most már rémülten.

– Azt mondtad, vegyem meg, hát megyek, és megveszem.

37.

Megállt a műhely előtt, kinyitotta nekem az ajtót, nyújtotta a kezét, hogy segítsen kiszállni. Rá se hederített Lilára, aki kikászálódott egyedül, és mögöttünk maradt. Stefano és én lecövekeltünk a kirakat előtt, odabentről Rino és Fernando bosszús kíváncsisággal méregetett minket. Amikor Lila is odajött, Stefano benyitott, engem előreengedett, Lilát nem, és belépett a műhelybe. Roppant szívélyes volt, apával és fiával egyaránt, kérte, hogy mutassák meg neki a cipőt. Rino gyorsan kivette a kirakatból, Stefano megvizsgálta és megdicsérte:

– Könnyű, de erős, és igazán formás. – Megkérdezte: – Mit szólsz hozzá, Lenù?

Rettenetesen zavarban voltam.

– Nagyon szép.

Stefano most Fernandóhoz fordult:

– Azt mondta a lánya, rengeteget dolgoztak vele mind a hárman, és hogy azt tervezik, készítenek még, női cipőket is.

– Igen – felelte Rino, nagy szemeket meresztve a húgára.

– Igen – tette hozzá Fernando is meglepetten –, de nem most rögtön.

– És nincs valami, tudom is én, egy rajz, hogy jobban szemügyre vehessem?

Rino odaszólt a húgának, kicsit ingerültebben, mert tartott tőle, hogy Stefano visszatáncol:

– Vedd elő a rajzokat.

Újabb meglepetés, Lila nem ellenkezett. Bement a hátsó helyiségbe, a papírkáival tért vissza, odanyújtotta őket a bátyjának, Rino meg továbbadta Stefanónak. Ott volt az összes modell, amit Lila két évvel korábban kitalált.

Stefano mutatott nekem egy irtó magas sarkú cipőt.

– Megvennéd?

– Meg.

Tovább nézegette a rajzokat. Aztán leült egy sámlira, és levette a jobb lábáról a cipőt.

– Hányas?

– Negyvenhármas, de negyvennégyesnek is elmegy – füllentett Rino.

Lila, megint meglepve mindnyájunkat, letérdelt Stefano elé, és a cipőkanállal segített neki belecsúsztatni a lábát az új cipőbe. Utána levette Stefano másik cipőjét is, és megismételte a műveletet. Stefanót, aki addig a gyakorlatias, határozott ember szerepét játszotta, láthatóan felkavarta a dolog. Megvárta, míg Lila feláll, néhány másodpercig még ülve maradt, mintha lélegzethez akarna jutni, aztán ő is felállt, és tett néhány lépést.

– Szorít – mondta.

Rino elszürkült csalódottságában.

– Berakhatjuk neked a gépbe kitágítani – szólt közbe Fernando, elég bizonytalanul.

Stefano rám nézett, megkérdezte:

– Jól áll?

– Jól.

– Akkor megveszem.

Fernando higgadt maradt, Rino felderült.

– Figyelj, Stè, ez egy exkluzív Cerullo modell, nem olcsó.

Stefano elmosolyodott, szívélyes hangra váltott.

– Ha nem exkluzív Cerullo modell volna, szerinted megvenném? Mikorra lesz kész?

Rino sugárzó arccal fordult az apja felé.

– Legalább három napig a gépben tartjuk – mondta Fernando, de nyilvánvaló volt, hogy inkább mondana tízet, húszat, egy hónapot, hogy legyen ideje megbarátkozni ezzel a váratlan újdonsággal.

– Remek, maga kigondol egy baráti árat, én meg visszajövök a cipőért három nap múlva.

Összehajtotta a papírlapokat a rajzokkal, és legnagyobb meglepetésünkre zsebre tette őket. Kezet fogott Fernandóval és Rinóval, és elindult kifelé.

– A rajzok – mondta Lila hűvösen.

– Három nap múlva visszahozom, rendben? – kérdezte Stefano barátságos hangon, és válaszra sem várva kinyitotta az ajtót.

Kifelé is előreengedett.

Már beültem mellé a kocsiba, amikor Lila utánunk sietett. Dühös volt.

– Hülyének nézed apámat, hülyének nézed a bátyámat?

– Miért is?

– Ha azt hiszed, palira veheted a családomat és engem, nagyon tévedsz.

– Ne sérts meg, nem vagyok Marcello Solara.

– És ki vagy?

– Kereskedő: sosem láttam még ilyen szép cipőket, mint a rajzaidon. Az összesről beszélek, nem csak arról, amelyiket megvettem.

– Tehát?

– Tehát hadd gondolkozzam, három nap múlva találkozunk.

Lila úgy fürkészte, mintha olvasni akarna a fejében, egy tapodtat sem mozdult a kocsitól. Végül mondott valamit, amit én sosem mertem volna kiejteni a számon:

– Figyelj, Marcello már mindenhogyan megpróbált megvenni, de engem senki sem fog megvenni.

Stefano mélyen a szemébe nézett egy hosszú pillanatig.

– Én egyetlen lírát sem adok ki, ha nem bízom benne, hogy százszorosan megtérül.

Beindította a kocsit, és elindultunk. Most már biztos voltam benne: a kocsikázás egyfajta beleegyezést jelentett, számos találkozás, sok-sok beszélgetés után. Azt mondtam halkan, olaszul:

– Stefano, ha megkérlek, kiraknál a sarkon? Ha anyám meglát veled a kocsiban, kitekeri a nyakam.

38.

A szeptember sorsdöntő változásokat hozott Lila életében. De nem ment könnyen. Ami engem illet, a Nino iránti szerelemmel és az apja ajkától meg kezétől megbélyegezve tértem vissza Ischiáról, és biztos voltam benne, hogy éjjelnappal sírni fogok a szívemet kitöltő boldogság–iszony egyveleg miatt. Ezzel szemben meg sem kíséreltem formába önteni az érzéseimet, órák alatt visszatért minden a régi kerékvágásba. Elsüllyesztettem Nino hangját, a Donato bajsza miatti undort. A sziget elhalványult, eltűnt az agyam valamelyik titkos zugában. Helyet csináltam a fejemben Lila ügyeinek.

A lehajtható tetejű autóval megejtett különös kocsikázást követő három napban Lila, bevásárlás ürügyén, többször is elment Stefano csemegeboltjába, de minden alkalommal megkért, hogy tartsak vele. Megtettem, a torkomban dobogó szívvel: féltem Marcello esetleges bosszújától, de közben örültem a tanácsokból kifogyhatatlan, előrelátó cinkos szerepének meg Stefano nyilvánvaló érdeklődésének. Kislányok voltunk, még ha irtó tapasztaltnak képzeltük is magunkat. A szokásos lelkesedéssel hímeztük a tényeket – Marcello, Stefano, a cipők –, és látszólag mindig összeállt a kép. „Így fogom elmondani neki" – képzelte el Lila, és én javasoltam egy-két apró változtatást: „Nem, mondd így." Aztán Lila és Stefano belemerült a beszélgetésbe a pult sarkánál, közben Alfonso váltott velem néhány szót, Pinuccia bosszúsan kiszolgálta a vevőket, Maria meg a kasszánál aggodalmasan kémlelte a nagyfiát, aki az utóbbi időben nem sokat törődött a munkával, táplálva ezáltal az asszonyok pletykáit.

Természetesen sokat rögtönöztünk. Próbáltam rájönni a nagy felfordulásban, mi járhat valójában Lila fejében, próbáltam kikövetkeztetni a céljait. Először azt hittem, egyszerűen csak egy kis pénzhez akarja juttatni az apját meg a bátyját az egyetlen pár Cerullo cipő borsos áron való eladásával, később viszont afelé hajlottam, hogy elsősorban Marcellótól szeretne megszabadulni Stefano segítségével. Az egyik beszélgetésünk alátámasztotta ezt az elképzelésemet.

– Melyikük tetszik jobban?

Lila vonogatta a vállát.

– Marcello sosem tetszett, undorodom tőle.

– Összejönnél Stefanóval, csak hogy elűzd Marcellót?

Gondolkodott egy kicsit.

– Igen.

Attól kezdve ármánykodásaink legfőbb céljává vált az összes létező eszközzel harcolni az ellen, hogy Marcello befurakodjon Lila életébe. Minden más e körül tornyosult, majdhogynem véletlenszerűen, és mi megelégedtünk annyival, hogy igazgatjuk és néha alaposabban rendbe szedjük őket. Legalábbis így gondoltuk. Valójában cselekedni csak és kizárólag Stefano cselekedett.

Pontosan három nap múlva megjelent a műhelyben, és megvette a cipőt, habár szorította. A két Cerullo, kétségek közt, huszonötezer lírát kért érte, de készek lettek volna engedni tízezerig. Stefanónak a szeme se rebbent, sőt hozzátett még húszezret Lila rajzaiért cserébe, mert nagyon tetszenek neki – mondta –, és be akarja kereteztetni őket.

– Bekereteztetni? – hüledezett Rino.

– Igen.

– Mint egy festményt?

– Igen.

– És a húgomnak megmondtad, hogy megveszed a rajzait is?

– Igen.

Stefano nem érte be ennyivel. Pár nap múlva újra betoppant a műhelybe, és közölte apával és fiával, hogy bérbe vette a műhellyel szomszédos helyiséget.

– Egyelőre üres – mondta Fernandónak –, de ha egy napon maga a terjeszkedés mellett dönt, rám számíthat.

Otthon aztán Cerullóék hosszasan tanakodtak, fojtott hangon, hogy mit jelenthet ez a mondat.

– Terjeszkedni?

Végül Lila, látván, hogy nem jutnak dűlőre, elmagyarázta:

– Azt javasolja, hogy alakítsátok át a műhelyt olyanná, ahol készülhetnének a Cerullo cipők.

– És honnan lesz rá pénz? – kérdezte óvatosan Rino.

– Tőle.

– Ezt mondta neked? – hitetlenkedett Fernando, Nunzia meg rögtön biztatni kezdte.

– Nektek mondta – mutatott rá Lila az apjára és a bátyjára.

– De tudja, hogy drága mulatság a kézzel készített cipő?

– Tettetek róla, hogy megtapasztalja.

– És ha nem lehet eladni?

– Kárba vész a munkátok, neki meg a pénze.

– Ennyi?

– Ennyi.

Napokig teljes izgalomban volt az egész család. Marcello kegyvesztett lett. Megérkezett esténként fél kilenckor, és még nem volt kész a vacsora. Nemegyszer magára hagyták a Cerullók, bámulhatta a tévét Melinával és Adával, miközben ők egy másik szobában tanácskoztak.

Természetesen Rino volt a leglelkesebb, visszatért az ereje, a színe, a jókedve, és ahogyan korábban a Solarákat, most Stefanót, Alfonsót, Pinucciát fogadta kebelbarátjává, sőt még Maria asszonyt is. Amikor Fernando végre leszámolt minden fenntartásával, Stefano elment a műhelybe, és rövid egyezkedés után megszületett a szóbeli megállapodás, mely szerint Stefano állja az összes kiadást, a két Cerullo dolga, hogy elinduljon a gyártás, nemcsak az egyetlen kész modellé, hanem mindegyiké, az esetleges hasznot pedig szigorúan elfelezik. Stefano előhúzta a zsebéből a papírlapokat, és egyesével végigmutogatta őket.

– Ezt meg ezt meg ezt kell elkészíteniük – mondta –, de reméljük, nem tart két évig, ha jól tudom, mint az első.

– A lányom mégiscsak lány – szabadkozott zavartan Fernando –, a fiam meg nem tanulta még ki a mesterséget.

Stefano kedvesen megrázta a fejét.

– Linát hagyja ki belőle. Vegyen fel munkásokat.

– És ki fizeti őket? – kérdezte Fernando.

– Én, ki más? Maga kiválaszt kettőt-hármat, szabadon, az elképzelései szerint.

A gondolatra, hogy még alkalmazottai is lesznek, Fernando tűzbe jött, és megeredt a nyelve, a fia nyilvánvaló rosszallása ellenére. Elmesélte, hogy megboldogult apjától tanulta a szakmát. Elmesélte, hogy milyen szörnyű volt a gépekkel dolgozni Casoriában. Elmesélte, hogy Nunzia az élete nagy tévedése, mert gyengekezű asszony, nem fűlik a foga a munkához, bezzeg ha a fiatalkori szerelmét, a dolgos Inest vette volna feleségül, már régen saját gyára volna, különb, mint a Campanile, és olyan modelljei, hogy talán még a tengerentúlon is a csodájukra járnának. Végül elmesélte, hogy gyönyörűséges cipők vannak a fejében, remek darabok, és ha Stefano nem ragaszkodna Lina bolondságaihoz, már kezdhetnék is a gyártást, és biztos, hogy vinnék, mint a cukrot. Stefano türelmesen végighallgatta, aztán közölte, hogy egyelőre nem érdekli más, csakis Lila modelljeinek tökéletes megvalósítása. Erre Rino elkérte tőle a húga rajzait, alaposan szemügyre vette őket, és megkérdezte, egy kicsit évődve:

– Ha bekereteztetted, hová rakod ki őket?

– Ide a műhelybe.

Rino ránézett az apjára, aki időközben ismét elkomorult, és nem szólt semmit.

– A húgom beleegyezett mindenbe? – kérdezte Rino.

Stefano elmosolyodott.

– Ki merne bármibe is belefogni, ha a húgod ellenzi?

Fölállt, férfiasan kezet szorított Fernandóval, és elindult kifelé. Rino kikísérte, és a küszöbről, miközben Stefano már a piros kabrió felé igyekezett, egy hirtelen támadt aggodalomtól vezérelve utánakiáltott:

– A márkanév Cerullo marad!

Stefano meg se fordult, csak visszaintett.

– Egy Cerullo volt a tervező, Cerullo lesz a név.

39.

Ugyanaznap este Rino, mielőtt elment volna csavarogni Pasqualéval és Antonióval, odaszólt Marcellónak:

– Marcè, láttad, milyen kocsit kerített Stefano?

Marcello, a tévétől és a szomorúságtól eltompulva, nem is válaszolt.

Akkor Rino előkapta a fésűt a zsebéből, fésülködni kezdett, és vidáman odavetette:

– Tudtad, hogy megvette a cipőnket negyvenötezer líráért?

– Látszik, hogy van kidobni való pénze – felelte Marcello, és Melina felkacagott, talán ezt találta viccesnek, talán a tévéműsort.

Attól kezdve Rino minden este megtalálta a módját, hogy felbosszantsa Marcellót, egyre feszültebbé vált a helyzet. Ráadásul mihelyt megjelent Marcello, hiába fogadta szívesen Nunzia, Lila eltűnt, közölte, hogy fáradt, és elment aludni. Egyik este a búval bélelt Marcello megkérdezte Nunziát:

– Minek járok én ide, ha amint megérkezem, a lánya lefekszik aludni?

Nyilvánvalóan abban reménykedett, hogy Nunzia megerősíti, hogy valamiképpen biztatja majd, küzdjön csak tovább a lánya szerelméért. De Nunzia nem szólt semmit, mire Marcello tovább dörmögött:

– Más tetszik neki?

– Nem, dehogy.

– Tudom, hogy Stefanóhoz jár vásárolni.

– Hát hová járna, fiacskám?

Marcello hallgatott, szemlesütve.

– Látták a lányát a szatóccsal kocsikázni.

– Lenuccia is velük volt. Stefano a portás lányának csapja a szelet.

– Szerintem Lenuccia nem jó társaság a lányának. Mondja meg neki, hogy ne járjon vele össze.

Én nem vagyok jó társaság? Ne találkozzak Lilával? Amint megtudtam Lilától Marcello kívánságát, végérvényesen Stefano pártjára álltam, dicsérni kezdtem a tapintatosságát, higgadt eltökéltségét. „És gazdag" – érveltem végül. De még ki sem mondtam, máris belém villant, mennyire megváltozott az álomkép, melyet kislányként a gazdagságról szőttünk. Az aranytallérokkal teli páncélládák képe, melyeket seregnyi libériás szolgáló cipel be a kastélyunkba, miután kiadtunk egy olyasmi könyvet, mint a Kisasszonyok – gazdagság és hírnév –, végérvényesen elmosódott. Egyedül talán csak az a gondolat maradt meg, hogy a pénzre egyfajta cementként tekintünk, ami megszilárdít, és megakadályozza, hogy a saját létünk és mindenkié, aki kedves számunkra, elveszítse a kontúrjait. De a fő jegyekké immár a hétköznapiság, a kézzelfoghatóság, a tárgyalókészség váltak.

Ez a kamaszos gazdagságidea még mindig egy mesés gyermeki ábrándból indult ki – a vadonatúj, sosem látott cipők rajzaiból –, azonban az urizálni és költekezni vágyó Rino kötekedő elégedetlenségében öltött testet, meg a televízióban, a süteményekben és Marcello gyűrűjében, mellyel szerelmet akart vásárolni, s végül, lépésről lépésre, Stefanóban, az udvarias fiatalemberben, aki felvágottat árul, piros kabrióval furikázik, úgy költ el negyvenötezer lírát, mintha aprópénz volna, bekereteztet rajzokat, a sajtok mellett cipőkkel is kereskedne, befektet bőrbe meg munkaerőbe, és eltökéltnek látszik, hogy képes elindítani a béke és a jólét korszakát a telepen: egyszóval a mindennapok ragyogást és dicsfényt nélkülöző gazdagsága volt.

– És gazdag – hallottam, ahogy Lila megismétli, s kitört belőlünk a nevetés. Aztán hozzátette: – Meg aranyos és rendes.

Helyeseltem, ezek a tulajdonságok hiányoztak Marcellóból, egy okkal több, hogy Stefano pártját fogjam. De egyszersmind összezavart ez a két melléknév, éreztem, hogy egy csapásra véget vetnek ragyogó gyermeki ábrándjainknak. Semmi kastély, semmi páncélláda, semmi – úgy tűnik –, ami csak a miénk Lilával, ami kettőnket illet fáradozásainkért, a történetért, amely olyan, mint a Kisasszonyok. A gazdagság testet öltött Stefanóban, egy foltos köpenyű fiatalember alakjában, a szagában, a hangjában, a kedvességében, a jóságában, egy férfiban, akit mindig is ismertünk, don Achille legidősebb fiában.

Elfogott az izgalom.

– De át akarta szúrni a nyelvedet – mondtam.

– Kisfiú volt – felelte Lila ellágyulva, sziruposan, ahogyan azelőtt sosem, és abban a

pillanatban rádöbbentem, hogy valójában sokkal tovább jutott már annál, mint amennyit nekem elmondott.

A következő napokban még inkább kitisztult a kép. Láttam, Lila hogyan beszél Stefanóval, és azt is, hogy Stefanót szinte elvarázsolja Lila hangja. Elfogadtam az új helyzetet, nem akartam kimaradni belőle. Hosszú órákat töltöttünk ármánykodással – kettesben, hármasban –, kerestük a módszert, amitől gyorsan megváltoznak az emberek, az érzelmek, a dolgok. Stefano hívott egy melóst, aki ledöntötte a műhelyt a szomszédos helyiségtől elválasztó falat. Átalakították a műhelyt. Jött három tanonc, vidékről, Melitóból, hallgatag fiúk. Az egyik sarokban folytatódott az ócska cipők újratalpalása, egyébként Fernando mindenhová munkapadokat és állványokat állított, a szerszámaival meg különböző nagyságú kaptafákkal, és nekilátott agyalni a teendőkön, váratlan, egy magafajta folyton bosszús és elégedetlen embertől igazán meglepő energiával.

Rögtön az első napon, ahogy beindult az új munka, Stefano megjelent a műhelyben, egy csomagolópapírba tekert batyuval. Mindenki talpra ugrott, még Fernando is, mintha Stefano ellenőrizni jött volna. Stefano kibontotta a csomagot, és jó néhány ugyanakkora méretű, barna keretes képecske került elő belőle. Lila füzetlapjai voltak, beüvegezve, mint megannyi értékes ereklye. Stefano engedélyt kért Fernandótól, hogy kifüggessze őket a falakra, Fernando dörmögött valamit, Stefano meg Rino és a tanoncok segítségével nekiállt beverni a szögeket. Felakasztották a képeket, aztán Stefano elküldte a tanoncokat kávézni, még egy kis pénzt is adott nekik. Amint egyedül maradt a suszterrel és a fiával, halkan bejelentette, hogy feleségül akarja venni Lilát.

Elviselhetetlen csönd ereszkedett a műhelyre. Rino egy mindentudó félmosolyra szorítkozott, végül Fernando sajnálkozva kibökte:

– Stefano, Lina jegyben jár Marcello Solarával.

– A lánya nem tud róla.

– Miket beszélsz?

Közbeszólt Rino, nagy vidáman:

– Igazat mond: a mama meg te hívjátok hozzánk azt a seggfejt, Linának nem kell, sosem kellett.

Fernando vetett egy lesújtó pillantást a fiára. Stefano körbenézett, és békésen folytatta:

– Ha már beindítottuk a közös vállalkozást, ne marjuk egymást. Egyetlen dolgot kérek csak magától, don Fernà: hagyja, hogy a lánya döntsön. Ha Marcello Solara kell neki, ám legyen. Annyira szeretem, hogy ha mással boldog, én félreállok, de maga meg énköztem minden úgy marad, ahogy most van. Ha viszont én kellek neki, ha engem akar, nincs mese, hozzám kell adnia.

– Fenyegetsz – mondta Fernando, de lágyan, szelíd beletörődéssel.

– Nem, csak azt kérem magától, hogy a lánya javát nézze.

– Tudom én, hogy mi a jó neki.

– Igen, de a lánya jobban tudja.

Ekkor Stefano felállt, kinyitotta az ajtót, és kiszólt nekem, merthogy odakint vártunk Lilával:

– Lenù!

Bementünk. Mindkettőnknek nagyon tetszett, hogy a középpontban vagyunk, és a végkifejletig irányíthatjuk az eseményeket. Emlékszem a pillanat zaklatott feszültségére. Stefano Lilához fordult:

– Megmondom neked apád színe előtt: nagyon szeretlek, az életemnél is jobban. Hozzám jössz feleségül?

Lila komoly arcot öltött.

– Igen.

Fernando tétovázott egy kicsit, aztán ugyanazzal az alárendeltséggel, amit annak idején don Achille irányában mutatott, eldünnyögte:

– Ujjat húzunk velük, nemcsak Marcellóval, hanem az összes Solarával. Na és ki mondja meg annak a szegény fiúnak?

– Én – felelte Lila.

40.

Így is történt, két nappal később, az egész család előtt, kivéve Rinót, aki már elment csavarogni, még mielőtt leültek volna vacsorázni, még mielőtt bekapcsolták volna a tévét, Lila odaszólt Marcellónak:

– Elviszel fagyizni?

Marcello nem hitt a fülének.

– Fagyizni? Vacsora előtt? Te meg én?

És gyorsan megkérdezte Nunziát:

– Asszonyom, eljön velünk?

Nunzia bekapcsolta a tévét, és azt felelte:

– Nem, köszönöm, Marcè. De ne maradjatok sokáig. Tíz perc, csak amíg leugrotok.

– Persze – ígérte meg Marcello boldogan –, köszönöm.

Legalább négyszer megköszönte, azt hitte, eljött a várva várt pillanat, amikor Lila igent mond.

De amint kiléptek a kapun, Lila nekitámadt, és a kiskora óta jól ismert jeges gonoszságával a képébe vágta:

– Sosem mondtam, hogy kellesz nekem.

– Tudom. De most kellek?

– Nem.

Marcello, az erős, egészséges Marcello, a robusztus, huszonhárom éves kész férfiember nekitámaszkodott egy lámpaoszlopnak, összetört szívvel.

– Tényleg nem?

– Nem. Mást szeretek.

– Ki az?

– Stefano.

– Tudtam, de nem akartam elhinni.

– Hidd csak el, ez van.

– Megöllek, téged is, őt is.

– Rajta, kezdheted is velem.

Marcello dühödten előrelépett a lámpaoszloptól, de aztán valamiféle hörgésszerű hang kíséretében beleharapott az öklébe, olyannyira, hogy kiserkent a vére.

– Nagyon szeretlek, nem tudom megtenni.

– Akkor bízd meg a testvéredet, az apádat, valamelyik barátodat, hátha ők képesek rá. De vésd az eszükbe, hogy előbb engem kell megölniük. Mert ha bárki máshoz hozzáértek, amíg életben vagyok, én öllek meg titeket, és tudod, hogy megteszem, veled fogom kezdeni.

Marcello vadul harapdálta tovább az ujját. Aztán megremegett a mellkasa, talán egy elfojtott sóhajtól, végül sarkon fordult, és elment.

Lila utánakiáltott:

– Küldj valakit a tévéért, nekünk nem kell.

41.

Mindez alig több mint egy hónap alatt történt, és Lila végre boldognak látszott. Megoldást talált a cipős tervre, reményt adott a testvérének és az egész családnak, megszabadult Marcello Solarától, és eljegyezte magát egy jómódú fiúval, akit mindenki tisztelt a telepen. Mi mást kívánhatott volna? Semmit. Mindene megvolt.

Elkezdődött az iskola, és a szokásosnál is jobban éreztem a szürkeségét. Újra belevetettem magam a tanulásba, nem akartam felsülni a tanárok előtt, éjjel tizenegyig magoltam, aztán beállítottam a vekkert fél hatra, és hajnalban folytattam. Alig találkoztam Lilával.

Cserébe viszont újra összemelegedtem Stefano öccsével, Alfonsóval. Habár végigdolgozta a nyarat a csemegeboltban, remekelt a pótvizsgán: hetessel ment át minden tárgyból, latinból, görögből, angolból. Gino ellene drukkolt, hogy együtt ismételhessenek évet, de hoppon maradt. Aztán amikor meglátta, hogy mindennap együtt járok iskolába meg haza is Alfonsóval, még inkább feldühödött, és komisszá vált. Egyetlen szót sem szólt többé, se hozzám, a volt barátnőjéhez, se Alfonsóhoz, a volt padtársához, az iskolában se, pedig sokszor összefutottunk a folyosón, mert a miénk mellett volt a termük, és a telepen se. De nem érte be ennyivel, hamar a fülembe jutott, hogy csúnya dolgokat terjeszt rólunk. Azt mesélte, hogy szerelmes vagyok Alfonsóba, hogy az órák alatt fogdosom, de Alfonso nem viszonozza, mert – ő már csak tudja, hiszen egy évig mellette ült – nem kellenek neki a lányok, a fiúkat szereti. Elmondtam az értesüléseimet Alfonsónak, és biztosra vettem, hogy megy, és beveri Gino képét, ahogyan az ilyen esetekben mifelénk kötelező volt, de csak ennyit mondott, megvetően, nyelvjárásban:

– Mindenki tudja, hogy ő a buzi.

Alfonso kellemes meglepetésnek bizonyult, a legjobbkor jött a barátsága. Áradt belőle a tisztaság, jólneveltség. Habár a vonásaiban nagyon hasonlított Stefanóra, ugyanolyan szem, ugyanolyan orr, ugyanolyan száj; habár ahogyan nőtt, a testalkata is egyre inkább a bátyjáét idézte, nagy fej, a törzséhez képest kissé rövidebb láb; habár a tekintetében és a gesztusaiban ugyanaz a szelídség mutatkozott, úgy éreztem, Alfonsóban nyoma sincs a Stefano minden porcikáját kitöltő elszántságnak, amely, úgy gondoltam, az udvariasságát egyfajta fedezékké redukálja, ahonnan hirtelen kitörhet. Alfonso maga volt a nyugalom, olyasfajta, ritka a telepen, aki a légynek sem tudott volna ártani. Az iskolába vagy hazafelé menet nem sokat beszélgettünk, de nem voltunk zavarban. Mindig volt nála minden, amire szükségem lehetett, ha pedig mégsem, rohant, és megszerezte nekem. Szeretett, mindenféle feszültség nélkül, és szép csendben én is megszerettem. Első nap az iskolában egy padba ültünk, merész dolog volt ez akkoriban, és bár a fiúk nem győzték ugratni, hogy állandóan körülöttem legyeskedik, a lányok meg tőlem kérdezgették folyton, hogy járunk-e, mindketten kitartottunk a döntésünk mellett. Figyelmes srác volt. Ha látta, hogy szükségem van egy kis időre, félrehúzódott és megvárt, vagy elköszönt és elment. Ha észrevette, hogy szeretném, ha velem lenne, maradt, akkor is, ha más dolga volt.

Kapóra jött, hogy kiűzzem a fejemből Nino Sarratorét. Amikor Ischia után először találkoztunk, megláttuk egymást messziről, Nino azonnal odasietett hozzám, roppant barátságosan üdvözölt, de én hűvösen leráztam pár szóval. Pedig nagyon tetszett, amint feltűnt magas, karcsú alakja, elpirultam, és vad vágtába kezdett a szívem. Pedig most, hogy Lilát tényleg eljegyezték, hivatalosan – nem is akárki, egy huszonkét éves, kedves, határozott, bátor fiatalember –, még sürgetőbbé vált, hogy kiegyenlítsem a számlát, és én is találjak egy irigylésre méltó fiút. Csodás lett volna négyesben flangálni, Lila meg én a vőlegényeinkkel. Persze Ninónak nem volt piros kabriója. Másodikos gimnazistaként nem volt egy vasa sem. De húsz centivel magasabb volt nálam, míg Stefano valamivel alacsonyabb Lilánál. És ha akart, olyan szépen beszélt olaszul, ahogy a nagy könyvben meg van írva. Meg olvasott, és mindenhez hozzá tudott szólni, és érdekelték az emberi lét nagy kérdései, míg Stefano szinte a csemegeboltban élt, majdhogynem csak nyelvjárásban beszélt, nem jutott tovább az általános iskolánál, a boltban az anyját ültette a pénztárhoz, aki jobban számolt nála, és jó természete ellenére leginkább csak a pénz és a haszon érdekelte. Mindazonáltal, habár emésztett a szenvedély, habár világosan láttam, hogy nagyot nőnék Lila szemében, ha járnék Ninóval, nem vitt rá a lélek, hogy összejöjjek vele, másodszor, amióta belészerettem. De most úgy éreztem, nyomósabb indokaim vannak rá, mint egykoron. Ha csak megpillantottam, Donato Sarratorét juttatta eszembe, pedig egyáltalán nem hasonlítottak. És az undor meg a harag amiatt, amit az apja tett velem, és amiatt, hogy nem voltam képes ellenállni, elért Ninóig. Pedig szerettem. Égtem a vágytól, hogy beszélgessek, sétáljak vele, és sokszor ostoroztam magam: miért vagy ilyen, az apa nem a fia, a fiú nem az apja, viselkedj úgy, ahogy Stefano a Pelusókkal. De hiába, nem ment. Amint elképzeltem, hogy megcsókolom, Donato száját éreztem az ajkamon, és az undorral vegyes gyönyör hulláma egybemosta apát és fiát.

Egy riasztó eset még tovább bonyolította a helyzetet. Immár szokásunkká vált, hogy gyalog megyünk haza, Alfonso meg én. Végig a Nazionale térig, aztán tovább a Meridionale úton. Hosszú séta volt, de kellemes, beszélgettünk a feladatainkról, a tanárokról, a társainkról. Csakhogy egyik alkalommal, a mocsarak után, amikor rátértünk az országútra, valamiért hátranéztem, és mintha Donato Sarratorét láttam volna a töltésen, kalauz-egyenruhában. Elöntött a méreg és az undor, gyorsan elfordítottam a tekintetemet. Aztán visszanéztem, de már nem volt ott.

Látomás volt vagy valóság, mindenesetre még ma is emlékszem, milyen hangosat dobbant a szívem, mint egy lövés, és eszembe jutott, nem tudom, miért, Lila levelének az a része, amelyben a rézfazék szétpattanásáról írt. És ugyanezt a robajt hallottam másnap is, amikor megpillantottam Ninót. Rémületemben az Alfonso iránti szeretetbe kapaszkodtam, és iskola előtt befelé, aztán utána kifelé sem tágítottam mellőle. Amint feltűnt szerelmem nyakigláb alakja, odafordultam don Achille kisebbik fiához, mintha égetően sürgős mondanivalóm volna, és csevegve elhúztuk a csíkot.

Egyszóval zavaros időszak volt, szerettem volna összejönni Ninóval, mégis folyton Alfonsóval lógtam. Sőt, attól tartván, hogy megun, és más lányok társaságát keresi majd, mindig roppant kedves voltam vele, néha már-már mézesmázos. De hamar rájöttem, hogy ezzel hiú reményeket ébreszthetek benne, és hangszínt váltottam. „Mi lesz, ha félreért, és szerelmet vall?", aggódtam. Kínos lett volna, kénytelen lettem volna visszautasítani: a velem egykorú Lila egy kész férfi menyasszonya, nem állhattam össze egy kisfiúval, aki ráadásul Lila jövendőbelijének az öccse. Mégis, járt az agyam feltartóztathatatlanul, fantáziáltam. Egyszer, amikor a Meridionale úton baktattunk hazafelé, és Alfonso úgy kísért, óvott a város ezernyi veszélyétől, mint valami testőr, bevillant, hogy milyen szép, hogy a két Carraccinak, Stefanónak és neki, ugyanaz a szerep jutott, még ha más formában is, hogy védelmezzenek minket, Lilát és engem a világ legsötétebb veszedelmeitől, az olyasféle veszedelmektől, amilyet először éppen hozzájuk igyekezve éltünk át, felfelé a lépcsőn, amikor mentünk visszaszerezni a babáinkat, melyeket az apjuk lopott el tőlünk.

42.

Szerettem ilyesféle összefüggésekre bukkanni, különösen ha Lilához kapcsolódtak. Mindennapos elfoglaltságommá vált abban az időszakban összefűzni egymástól távoli mozzanatokat, tényeket, felfedezni hasonlóságokat és különbségeket: amennyire jó volt nekem Ischián, annyira rossz Lilának a telep kilátástalanságában; aztán én szenvedtem, hogy el kell hagynom a szigetet, Lila viszont egyre jobban érezte magát. Mintha csak valamiféle gonosz varázslat miatt az egyikünk örömének vagy fájdalmának a másikunk fájdalma vagy öröme lett volna a feltétele. Úgy tűnt, a kinézetünk is ugyanígy váltakozik. Ischián szépnek éreztem magam, és az érzés kitartott a hazaérkezésem után is, sőt miközben elszántan ármánykodtunk Lilával, hogy segítsek neki megszabadulni Marcellótól, voltak pillanatok, amikor újra azt hittem, szebb vagyok nála, és voltak pillantások, melyekből arra következtettem, hogy tetszhetem Stefanónak. De Lila hamar fölém kerekedett megint, a boldogság megsokszorozta a szépségét, én meg a kimerítő tanulástól és a Nino iránti gyötrő szenvedélytől újra megcsúnyultam. Egészséges színem lekopott, visszatértek a pattanások. Ráadásul egyik reggel hirtelen felbukkant a szemüveg réme is.

Gerace tanár úr kérdezett tőlem valamit arról, amit felírt a táblára, és rájött, hogy alig látok el odáig. Közölte, hogy azonnal el kell mennem szemészhez, beírta az ellenőrzőmbe, és rám parancsolt, hogy másnapra írassam alá valamelyik szülőmmel. Hazamentem, és megmutattam az ellenőrzőm, teli bűntudattal, merthogy egy vagyonba fog kerülni a szemüveg. Apám elkomorult, anyám üvöltött:

– A sok magolással tönkretetted a szemed!

Rettenetesen rosszulesett. Hát már az is bűn, hogy tanulni szeretnék? És Lila? Talán nem olvasott sokkal többet nálam? Akkor miért tökéletes a szeme, miközben én már alig látok? Miért nekem kell egész életemben szemüveget hordanom, nem neki?

Ez a szemüvegügy még inkább megerősítette a rögeszmémet, hogy találjak valamiféle elvet, amely összefűzi kettőnk sorsát, jóban-rosszban: én a vaksi, ő a sasszem; az én pupillám fénytelen, ő összehúzott szemmel is többet lát; én a karjába kapaszkodva botorkálok az árnyak közt, ő meg vezet engem, szigorú tekintettel. Végül apám munkahelyi kis seftelésekből összeszedte a pénzt a szemüvegre. Megritkultak a képzelgéseim. Elmentem a szemészhez, megállapította, hogy súlyosan rövidlátó vagyok, elkészült a szemüveg. Belenéztem a tükörbe, és majdnem hanyatt estem a látványtól: túl éles volt a kép. Bőrhibák, széles arc, hatalmas száj, nagy orr és a túlságosan sűrű szemöldök alatt a szemem, melyet rabságba zár a szemüvegkeret, feltehetőleg egy tébolyult tervező szüleménye. Végérvényesen elcsúfítva éreztem magam, elhatároztam, hogy csak otthon viselem a szemüveget, meg esetleg akkor, ha másolnom kell valamit a tábláról. De egyik nap a tanítás után ottfelejtettem a padon. Visszarohantam a terembe, de már megtörtént a baj. A kicsöngetés utáni zűrzavarban leesett, eltört a fél szára és az egyik lencséje. Sírva fakadtam.

Nem mertem hazamenni, Lilánál kerestem menedéket. Elmeséltem, mi történt, elkérte a szemüveget, megvizsgálta. Azt mondta, hagyjam ott. Másfajta határozottsággal beszélt, mint korábban, nyugodtabb volt, mint akinek nem kell már minden apróságért aggódnia. Gondoltam, Rino csodát tesz a cipészszerszámaival, és hazamentem, reménykedve, hogy a szüleim nem veszik észre a szemüveg hiányát.

Néhány napra rá késő délután valaki felkiabált nekem az udvarról. Lila volt, az orrán a szemüvegemmel, és hirtelenjében nem is azon lepődtem meg, hogy szinte újnak látszott, hanem hogy mennyire jól áll Lilának. Lerohantam, és közben az járt a fejemben: miért van az, hogy neki jól áll a pápaszem, pedig nincs rá szüksége, nekem meg, aki nem tudok meglenni nélküle, elcsúfítja az arcom? Amint meglátott a kapuban, levette a szemüveget. Vidáman pislogva azt mondta:

– Megfájdul tőle a szemem. – Fölrakta az orromra, és felkiáltott: – De jól nézel ki! Mindig hordanod kellene.

Kiderült, hogy Stefano javíttatta meg a szemüvegemet egy látszerésznél a központban. Zavartan eldünnyögtem, hogy sosem fogom tudni meghálálni, mire ő csipkelődve, talán egy csipetnyi rosszmájúsággal visszakérdezett:

– Hogyhogy meghálálni?

– Visszafizetni a pénzt.

Elmosolyodott, és büszkén azt felelte:

– Nem is kell, most már azt teszek a pénzzel, amit akarok.

43.

Ez a pénzdolog még inkább megerősítette az elképzelésemet, hogy ami nekem hiányzik, az neki megvan, és fordítva, mint valamiféle játékban, ahol a kellemes és a gyötrelmes folytonos váltakozása tesz minket nélkülözhetetlenné egymás számára.

Neki ott van Stefano, gondoltam, Lila csak csettint egyet, és Stefano rohan megjavíttatni a szemüvegemet, de nekem mi jutott?

Az iskola, feleltem magamnak, az a kiváltság, amit ő örökre elveszített. Ez az én gazdagságom, győzködtem magam. És tényleg, abban az évben újra dicsérni kezdtek a tanárok, mind egy szálig. Egyre jobbak lettek a jegyeim, és a levelező hittan is fényesen sikerült, jutalmul kaptam egy fekete fedeles bibliát.

Büszke voltam a sikereimre, mint anyám karkötőjére, de semmire sem mentem velük. Senki sem volt az osztályban, akivel az olvasmányaimról, a gondolataimról beszélgethettem volna. Alfonso szorgalmas srác volt, az előző évi megingás után visszatalált a jó útra, minden tárgyból szépen teljesített, de ha a Jegyesekről vagy más csodás, továbbra is Ferraro tanár úr könyvtárából származó regényről vagy, mondjuk, a Szentlélekről szerettem volna társalogni vele, hallgatásra szorítkozott: félénksége vagy tudatlansága miatt nem mondott semmit, ami újabb gondolatokat ébreszthetett volna bennem. Ráadásul habár a feleléseknél rendes olaszt használt, négyszemközt megragadt a nyelvjárásnál, és nyelvjárásban nehéz a földi lét romlottságáról értekezni, ahogyan a Jegyesekben don Rodrigo és vendégei az ebédnél; vagy Isten, a Szentlélek és Jézus kapcsolatáról, akik, bár egységet alkotnak, mégis, ha külön-külön vesszük őket, szerintem kell hogy legyen köztük valamiféle rangsor: ki az első és ki az utolsó?

Eszembe jutott, amit Pasquale mondott egyszer: nem lehet a legjobb gimnázium, ahová járok. Igaza volt. Ritkán láttam a társnőimet olyan ruhákban, mint amilyeneket a központban hordanak a lányok. És soha nem vártak rájuk az iskola előtt elegáns fiúk, Marcello és Stefano autójánál különb kocsikkal. Egyedül Ninónak volt hozzám hasonló híre, de amióta olyan ridegen bántam vele, lehajtott fejjel elment mellettem, rám se nézett. Mit tegyek hát?

Muszáj volt kifejeznem a gondolataimat, teli volt velük a fejem. Lilához fordultam, főképp ha nem volt iskola. Találkoztunk, beszélgettünk. Részletesen beszámoltam neki az órákról, a tanárokról. Figyelmesen hallgatott, én meg reménykedtem, hogy kedvet kap, és visszatér az az időszak, amikor, titokban vagy nyíltan, rögtön rohant, hogy beszerezze a könyveket, melyek segítségével lépést tarthat velem. De hiába, nem történt meg, olyan volt, mintha az egyik énje rövid pórázon tartaná a másikat. Hamar szokásává vált viszont, hogy félbeszakít, általában gúnyosan. Egyszer például a hittanleckékről meséltem neki, és hogy elkápráztassam, miféle kérdéseken töröm a fejem, bedobtam, hogy nem tudom, mit gondoljak a Szentlélekről, nem világos számomra a szerepe.

– Mert micsoda valójában – fejtegettem –, egy alárendelt entitás Isten és Jézus szolgálatában, amolyan hírvivő? Vagy kettejük valamiféle kipárolgása, isteni nedv? De az első esetben hogyan lehetséges, hogy a hírvivő entitás egységet alkot Istennel és a fiával? Nem olyan ez, mintha apám, a városháza portása egy volna a polgármesterrel vagy Lauro parancsnokkal? A második esetben pedig a testnedvek, az izzadság, a hang részei annak, aki kibocsátja őket: mi értelme van tehát a Szentlelket szétválasztani Istentől és Jézustól? Vagy a Szentlélek hármójuk közül a legfontosabb, vagy nem értem, mi a szerepe.

Lila, emlékszem, szórakozni készült Stefanóval: moziba mentek a központba Pinucciával, Rinóval és Alfredóval együtt. Néztem, ahogy felvesz egy új szoknyát, egy új kabátot: nem az volt, aki korábban, még a bokája is megváltozott, nem volt már pipaszár vékony. De észrevettem, hogy ugyanúgy összeszűkült a szeme, mint annak idején, ha próbált rájönni valamire. Nyelvjárásban így szólt:

– Te még mindig ilyesmikre pazarolod az idődet, Lenù? Egy tűzgolyón élünk. A kihűlt része a láván lebeg. Erre építünk mi házakat, hidakat, utakat. Időnként a láva kitör a Vezúvból, vagy mindent elpusztító földrengéseket okoz. Mikrobák vesznek körül, melyektől megbetegszel és meghalsz. Háborúk dúlnak. Mindenütt arat a nyomor, ami gonosszá teszi az embereket. Másodpercenként történhet valami, amitől annyira szenvedsz, hogy nem győzöd könnyekkel. És te mit csinálsz? Hittant végzel, és erőlködsz, hogy megértsd, micsoda a Szentlélek? Hagyd a fenébe, az Ördög találta ki a világot, nem az Atya, a Fiú és a Szentlélek. Akarod látni a gyöngysort, amit Stefanótól kaptam?

Ezt mondta, nagyjából. Összezavart. És nemcsak akkor, hanem egyre gyakrabban, mígnem állandósult ez a stílus, így próbált lépést tartani velem. Ha a Szentháromságról kezdtem beszélni, Lila néhány gyors, de majdnem mindig barátságos kiszólással elvágta a beszélgetés fonalát, és nekiállt megmutogatni Stefano ajándékait, jegygyűrűt, nyakláncot, új ruhát, új kalapot, miközben az engem érdeklő dolgok, melyek miatt a tanárok elismertek, értelmüket vesztve, kipukkadva sarokba szorultak. Sutba dobtam a gondolatokat, könyveket. Inkább csodáltam a különbséget, Stefano pazar ajándékait a suszter szegényes lakásában; felpróbáltam a ruhákat, az ékszereket; azonnal rájöttem, hogy nekem sosem állnának olyan jól, mint neki, és leléptem.

44.

Sok irigye volt Lilának, sokakat bosszantott a menyasszonysága. Már kislány korában is elegen fújtak rá a modora miatt, hát még most, hogy ekkora szerencse érte. Ő maga mesélte, hogy Stefano anyja, de főleg Pinuccia egyre ellenségesebb vele. Az arcukra volt írva, hogy nincsenek jó véleménnyel Liláról. Kinek képzeli magát a suszter lánya? Miféle bájitalt itatott meg Stefanóval? Hogy lehet, hogy amint kinyitja a száját, megnyílik Stefano pénztárcája? Minálunk akarja játszani a nagyasszonyt?

Maria megmaradt a csendes duzzogásnál, de Pinuccia nem bírta türtőztetni magát, ráförmedt a bátyjára:

– Hogyhogy neki mindent megveszel, nekem meg soha semmit, sőt ha vásárolok magamnak valami szépet, mindig csak kritizálsz, hogy fölöslegesen szórom a pénzt?

Stefano megvillantotta szokásos nyugodt félmosolyát, és nem válaszolt. De onnantól, békülékeny természetének újabb bizonyítékaként, a húgának is adott ajándékokat. Így aztán versengés kezdődött a két lány között, együtt mentek fodrászhoz, ugyanolyan ruhákat vettek. De ez csak még inkább felbőszítette Pinucciát. Nem volt csúnya, néhány évvel idősebb és talán formásabb is volt nálunk, de bármilyen ruha vagy kiegészítő összehasonlíthatatlanul jobban állt Lilán, mint rajta. Először az anyja vette ezt észre. Amikor Lila és Pinuccia készült elmenni valahová együtt, hasonló frizurával, hasonló ruhában, mindig megtalálta a módját, hogy hosszú köntörfalazás után tettetett nyájassággal rápirítson a jövendőbeli menyére valamiért, amit elrontott az elmúlt napokban: égve hagyta a lámpát a konyhában, nem zárta el a csapot, miután töltött magának egy pohár vizet. Aztán elfordult, mint aki ki sem látszik a munkából, és morcosan eldünnyögte:

– Ne maradjatok sokáig.

Nemsokára a telep többi lánya is beállt a sorba. Ünnepnapokon Carmela, aki továbbra is Carmennek szólíttatta magát, meg Ada és Gigliola is kiöltözött, hogy – kimondatlanul és önmaguknak sem bevallva – versenyre keljenek Lilával. Különösen Gigliola, aki a cukrászdában dolgozott, és noha nem hivatalosan, de együtt volt Michele Solarával: ragyogó cuccokat vásárolt és vetetett magának, csak hogy villoghasson velük sétálgatás vagy kocsikázás közben. De hiába minden, Lila utánozhatatlannak bizonyult, olyan volt, mint egy fényárban úszó, elbűvölő baba.

Kezdetben próbáltuk visszafogni, visszatéríteni a régi kerékvágásba. Stefanót bevontuk a köreinkbe, kényeztettük, sürgölődtünk körülötte, és úgy tűnt, szívesen veszi, olyannyira, hogy egy szombaton, talán az Antonio és Ada iránt érzett rokonszenvtől hajtva, odaszólt Lilának:

– Kérdezd meg Lenucciát és Melina gyerekeit, nincs-e kedvük holnap eljönni velünk enni valamit.

– A „velünk" alatt kettejüket meg Pinucciát és persze Rinót értette, akit újabban le sem lehetett vakarni a leendő sógoráról. Elfogadtuk a meghívást, de zűrös este lett belőle. Ada, hogy le ne bőgjön, kölcsönkért egy ruhát Gigliolától. Stefano és Rino nem pizzériát választott, hanem egy éttermet a Santa Lucia negyedben. Mivelhogy sem én, sem Antonio, sem Ada nem voltunk még étteremben, úri dolog, ránk tört a pánik: mit vegyünk fel, mennyibe fog kerülni? Ők négyen a kabrióval mentek, mi busszal a Plebiscito térig, utána meg gyalog. Az étteremben aztán Stefanóék nyakra-főre rendelték az ételeket, mi viszont alig kértünk valamit, féltünk, hogy túl borsos lesz a számla a lehetőségeinkhez képest. Alig szólaltunk meg, mert Stefano és Rino leginkább pénzügyekről beszélt, és ha nem, akkor sem vontak be senkit, még Antoniót sem. Ada nem törődött bele a kirekesztettségbe, egész este próbálta magára vonni Stefano figyelmét, túlzott negédeskedéssel, ami nem tetszett a fivérének. Végül, amikor a fizetésre került a sor, kiderült, hogy Stefano már rendezte a számlát, és míg Rinót egyáltalán nem kavarta fel az eset, Antonio dühödten ment haza, mert bár egyidős volt Stefanóval és Lila bátyjával, és dolgozott ő is, úgy érezte, koldusként kezelték. De a leglényegesebb mégis az volt, hogy Ada és én is észrevettük, különböző érzésekkel, hogy nyilvános helyen, a baráti közeg közvetlenségétől távol nem tudjuk, mit mondjunk Lilának, hogyan viszonyuljunk hozzá. Olyan szép volt a sminkje, a ruhája, hogy tökéletesen illett hozzá a nyitott tetejű kabrió és az étterem Santa Luciában, de immár fizikai képtelenségnek hatott, hogy metróra szálljon velünk, gyalogoljon, bekapjon egy pizzát a Garibaldi úton, a parókiára menjen moziba vagy Giglioláékhoz táncolni.

Aznap este nyilvánvalóvá vált, hogy Lila státust váltott. Az elmúlt napok, hónapok olyanná formálták, mint a divatlapok modelljei, a tévében szereplő lányok, meg azok, akiket a városközpontban láttunk flangálni. Ragyogott, és a ragyogása csattanós pofon volt a telep nyomorának. Kislányos teste, melynek még voltak nyomai az eljegyzéshez vezető cselszövésünk idején, gyorsan homályba veszett. A napfényben viszont egy fiatal nő tűnt fel, aki a vasárnapi séták alkalmával úgy karolt a vőlegényébe, mintha kettejük titkos egyezségét követné, Stefano pedig mintha az ajándékokkal szándékozott volna bizonyítani a telepnek, hogy habár Lila mindenképp szép, még szebb lehet; és úgy tűnt, Lila örömét leli benne, hogy számtalanszor meríthet szépsége kiapadhatatlan forrásából, hogy érezheti és kimutathatja, nem lehet örökre jól behatárolt keretek közé szorítani, olyannyira, hogy számára az új frizura, új ruha, egy új szem-vagy szájfestés mind-mind csak újabb határ, mely eltünteti az előzőt. Úgy tűnt, Stefano a jövő, a rá váró jólét és hatalom legékesebb szimbólumát keresi benne, Lila meg felhasználja ezt a bélyeget, hogy bebiztosítja a saját, a bátyja, a családja és a rokonai sorsát mindaz ellen, amit kiskora óta

megélt, és ami ellen küzdött.

Semmit sem tudtam még arról a szörnyű szilveszteri élményről, amit Lila magában kontúrvesztésnek nevezett el. De ismertem a szétrobbant fazék történetét, ott motoszkált a fejemben, újra és újra előbukkant. És emlékszem, hogy egyik este otthon megint elolvastam a levelet, amelyet Lila Ischiára küldött nekem. Mennyire igézően mesélt benne magáról, és milyen távolinak tűnt már mindez! Be kellett látnom, hogy az a Lila, aki a levelet írta, nincs többé. Abban a levélben még ott volt a kislány, aki A kék tündért írta, aki egyedül megtanult latinul és görögül, aki falta a könyveket és elolvasta Ferraro tanár úr fél könyvtárát, meg aki a műhelyben lévő bekeretezett rajzokat készítette a cipőkről. De a mindennapok valóságában már nem láttam, nem hallottam. A tüzes, agresszív Lila mintha felszívódott volna. Noha továbbra is ugyanott éltünk, noha közös volt a gyerekkorunk, noha mindketten a tizenötödik évünket tapostuk, hirtelen két külön világba kerültünk. Elrepültek a hónapok, és belőlem lompos, kócos, pápaszemes lány lett, aki az ócskapiacon nagy áldozatok árán beszerzett vagy Oliviero tanárnőtől kapott rossz szagú könyvek fölött görnyed. Lila meg úgy vonult Stefano oldalán, akár egy díva, színészekhez vagy hercegnőkhöz illő ruhákban.

Néztem az ablakból, éreztem, hogy a régi énje szertefoszlott, és arra a csodálatos levélrészletre gondoltam, a szétpattanó és felkunkorodó rézfazékra. Gyakran hívtam segítségül ezt a képet, valahányszor felfedeztem egy újabb törést, benne vagy bennem. Tudtam – vagy talán reméltem –, hogy semmi sem képes megzabolázni Lilát, és előbb vagy utóbb megint szétzúz mindent.

45.

A Santa Lucia-i étteremben eltöltött csúnya estét nem követték hasonló alkalmak, és nem azért, mert a jegyesek nem hívtak minket többé, hanem mert ilyen-olyan ürüggyel mindig visszautasítottuk őket. Viszont ha a tanulás nem szívta ki az összes erőmet, a régi társasággal mindig kapható voltam egy házibulira vagy egy pizzázásra. Még inkább meghozta a kedvemet, ha tudtam, hogy ott lesz Antonio is, aki egy ideje igencsak érdeklődött irántam, finoman udvarolt, csupa figyelmesség volt. Az igazat megvallva az arcbőre csillogott, és fekete pontocskák pettyezték, a fogai kékesek voltak, a keze hatalmas, az ujjai, melyekkel egyszer gond nélkül kicsavarta egy őskori autó – Pasquale szerezte – defektes kerekének csavarjait, vaskosak. De a gyönyörű, hullámos, éjfekete haját kedve támadt az embernek megsimogatni, és bár nagyon félénk volt, de ha nagy ritkán kinyitotta a száját, szellemes dolgokat mondott. És mellesleg egyedül ő szentelt figyelmet nekem. Enzót ritkán láttuk, élte az életét, alig tudtunk valamit róla, de ha felbukkant, Carmelának csapta a szelet a maga lassú, távolságtartó módján. Pasquale meg mintha elvesztette volna az érdeklődését a lányok iránt, amióta Lila kikosarazta. Adával sem igen törődött, pedig Ada nem győzött kacérkodni vele, még ha folyton azt szajkózta is,

hogy látni sem bírja a rusnya képünket.

Természetesen ezeken az estéken előbb-utóbb mindig Lilára terelődött a szó, noha látszólag senki sem akart róla beszélni: a fiúk mindannyian kissé csalódottak voltak, bármelyikük szívesen lett volna Stefano helyében. De a legboldogtalanabb Pasquale volt: ha nincs a szívében az ősrégi gyűlölet a Solarák iránt, nyíltan Marcello mellé áll a Cerullókkal szemben. Emésztette a gyötrelmes szerelem, és ha csak meglátta Lilát és Stefanót együtt, minden életkedve elment. Mindazonáltal jóérzésű, értelmes srác lévén féken tartotta magát, és kínosan ügyelt a viselkedésére. Amikor kiderült, hogy egyik este Marcello és Michele kikezdett Rinóval, és bár nem bántották, elhalmozták szidalmakkal, Pasquale habozás nélkül Rino pártjára állt. Amikor kiderült, hogy Silvio Solara, Marcello és Michele apja megjelent az átalakított cipészműhelyben, és higgadtan Fernando szemére vetette, hogy elszúrta a lánya nevelését, aztán körbenézett, és megjegyezte, bármennyi cipőt fabrikál is Fernando, sose fogja eladni őket, nincs az a kereskedés, amelyik megvenné tőle, már ha közben, amennyi ragasztó, fonál, kátrány, sámfa, cipőtalp és betét hever szanaszét, le nem ég az egész kóceráj, akkor Pasquale ígéretet tett, hogy ha netán tűz ütne ki a műhelyben, elmegy néhány megbízható cimborájával, és felgyújtja a Solarák cukrászda-bárját. De Lilát sokat kritizálta. Azt mondta, dobbantania kellett volna otthonról, nem lett volna szabad hagynia, hogy Marcello minden este a nyakára járjon. Azt mondta, hogy a tévét szét kellett volna vernie kalapáccsal, nem pedig együtt bámulni azzal, akiről mindenki tudta, hogy így akarja megvenni. És azt is mondta végül, hogy Lila túl okos lány ahhoz, hogy tényleg szerelmes legyen egy olyan képmutató fajankóba, mint Stefano Carracci.

Én voltam mindig az egyetlen, aki szót emelt Pasquale kritikái ellen. Ilyesmikkel vágtam vissza: nem olyan könnyű lelépni otthonról; nem olyan könnyű szembeszállni a szeretteid akaratával; semmi sem olyan könnyű; különben meg nem is Lilát kéne ostoroznod, hanem Rino barátodat: ő sodorta ilyen bajba Lilát, s ha a húga nem találja meg a módját, hogy kikecmeregjen belőle, Marcello menthetetlenül feleségül vette volna. Befejezésül Stefano védelmére keltem, mondván, hogy mindazon fiúk közül, akik kiskora óta ismerik és szeretik Lilát, egyedül neki volt bátorsága támogatni és segíteni. Erre aztán kellemetlen csönd ereszkedett közénk, és én roppant büszke voltam, hogy visszavertem a barátnőm elleni támadásokat, méghozzá olyan nyelvezettel, amitől mindenki behúzta fülét-farkát.

Egyik este azonban csúnyán összevesztünk. A Rettifilón voltunk, mindnyájan, még Enzo is, egy pizzériában, ahol a Margherita és egy sör ötven lírába került. Ezúttal a lányok kezdték: Ada, azt hiszem, ő volt, benyögte, hogy szerinte nevetséges, hogy Lila mindig friss frizurával járkál, ráadásul olyan ruhákban, mint Soraya hercegnő, közben meg otthon csótánymérget szór az ajtó elé, és mindnyájan nevettünk rajta, ki jobban, ki kevésbé. Aztán, ha már lúd, legyen kövér, Carmela kerek perec kijelentette, hogy szerinte Lila a pénzéért állt össze Stefanóval, azért, hogy elrendezze a bátyja meg a többi családtagja sorsát. Már épp belekezdtem a kötelező védőbeszédbe, amikor Pasquale félbeszakított:

– Nem ez a baj. Hanem az, hogy Lila tudja, miből van az a pénz.

– Már megint a régi nóta, don Achille, a feketepiac, a seftelés, az uzsorakamat és a többi ocsmányság a háború előtt és után? – kérdeztem.

– Igen, és ha a barátnőd most itt volna, igazat adna nekem.

– Stefano csak egy kereskedő, aki tudja, hogyan kell eladni.

– És az a pénz, amit befektetett a Cerullo cipőkbe, a csemegeboltból származik?

– Miért, szerinted?

– A családanyák aranyából, amit don Achille a matracban rejtegetett. Lina a telepünk szegényeinek vérén játssza a nagyasszonyt. És kitartatja magát meg az egész családját, még mielőtt férjhez ment volna.

Készültem visszavágni, de közbeszólt Enzo a szokásos hűvösségével:

– Bocsáss meg, Pascà, mit jelent az, hogy kitartatja magát?

Amint meghallottam a kérdést, tudtam, hogy rossz vége lesz. Pasquale elvörösödött, zavarba jött.

– Azt, hogy kitartatja magát. Már elnézést, de szerinted ki fizeti Lilának a fodrászt, a ruhákat, a táskákat? Ki tolja a pénzt a műhelybe, hogy a suszter cipőgyárasat játszhasson?

– Tehát azt mondod, Lila nem szerelmes Stefanóba, nem azért a menyasszonya, nem azért fog hozzámenni, hanem eladta magát.

Mindannyian hallgattunk. Antonio dörmögni kezdett:

– Dehogyis, Enzo. Pasquale nem ezt akarta mondani, tudod, hogy szereti Lilát, ahogy mindannyian szeretjük.

Enzo leintette.

– Elég. Hadd válaszoljon Pasquale.

– Igen, eladta magát. És szarik rá, hogy büdös az a pénz, amiből nap mint nap költekezik – ismételte meg Pasquale komoran.

Közbeszóltam volna végre én is, de Enzo megfogta a karom.

– Bocsáss meg, Lenù, szeretném tudni, Pasquale minek nevezne egy olyan nőt, aki eladja magát.

Pasquale közel járt hozzá, hogy odacsapjon, mindnyájan láttuk a szemében, és végül kimondta azt, amit hónapok óta ki akart mondani, világgá akart kiáltani:

– Ribanc, ribancnak nevezem. Lila ribancként viselkedett és viselkedik.

Enzo felállt, és szinte suttogva így szólt:

– Gyere ki.

Pasquale állt volna föl, de Antonio felpattant, és megragadta a karját.

– Ugyan, Enzo, ne kapd fel a vizet. Amit Pasquale mondott, az nem vád, hanem egy kritika, ami mindegyikünkben felmerült.

Enzo ezúttal hangosan válaszolt:

– Bennem nem. – És elindult a kijárat felé. – Odakint várlak mindkettőtöket.

Visszatartottuk Pasqualét és Antoniót, nem történt semmi. Néhány napig még fújtak

egymásra, aztán megbékéltek.

46.

Azért meséltem el ezt a vitát, hogy bemutassam, hogyan telt az az év, milyen hangulat kísérte Lila döntéseit, különösen azon fiúk körében, akik nyíltan vagy titokban szerették és vágytak rá, s nagy valószínűséggel még mindig szeretik és vágynak rá. Ami engem illet, nehéz utólag kibogozni az akkori érzéseimet. Minden alkalommal megvédtem Lilát, és tetszett ez a szerep, szerettem a komoly tanulmányokat folytató valaki felsőbbrendűségével érvelni. De közben tudtam, hogy ugyanennyire szívesen beszélnék arról is, talán még kissé ki is színezve, hogy Lila valóban becserkészte Stefanót, és én segítettem neki, lépésről lépésre, mint valami számtanpéldában, míg meg nem lett az eredmény: sínre tette az életét, és a bátyjáét is, megvalósította a cipőüzem tervét, és még arra is jut pénz, hogy megjavíttassa a szemüvegemet, ha eltörik.

Amikor elmentem Fernando műhelye előtt, mindig elöntött a segítőt megillető diadalérzés. Lila, immár nyilvánvaló volt, sikerrel járt. A régi ajtó fölött, bár korábban sosem volt cégére a műhelynek, egy tábla virított, Cerullo felirattal. Fernando, Rino és a három tanonc szegélyezett, kalapált, ragasztott, polírozott a munkapad fölött görnyedve látástól vakulásig. Mindenki tudta, hogy apa és fia sokat veszekszik. Meg azt is, hogy Fernando állítja, nem lehet a cipőket, főleg a nőieket, Lila rajzai alapján elkészíteni, melyek szerinte csak kislányos fantáziaképek. Tudtuk, hogy Rino meg az ellenkezőjét állítja, és rágta Lila fülét, hogy lépjen közbe. Azt is tudtuk, hogy Lila lerázta, mondván, hallani sem akar többé a dologról, erre Rino berángatta Stefanót a műhelybe, hogy megregulázza az öreget. Tudtuk, hogy Stefano hosszasan nézegette Lila bekeretezett rajzait a falon, mosolyogva, aztán békésen közölte, hogy pontosan ugyanolyan cipőket szeretne, ezért függesztette ki a képeket. Egyszóval tudtuk, hogy döcögősen mennek a dolgok, a tanoncok előbb megkapták az utasítást Fernandótól, amit aztán Rino megváltoztatott, leálltak, elkezdték elölről, Fernando észrevette, megint megváltoztatott mindent, aztán jött Stefano, és újra lefújta, és üvöltözés meg törés-zúzás lett a vége.

Szóval ha arra jártam, csak bepillantottam a műhelybe, és mentem tovább. De a falakra akasztott képek nem hagytak nyugodni. Azt gondoltam: „Lila számára ez csak játék volt, semmi köze a pénzhez, nem azért készítette a rajzokat, hogy eladja magát. Stefano csakis szerelemből karolta fel Lila ötletét. Jó Lilának, hogy ennyire szeretik, és ő is szeret. Jó neki, hogy azért imádják, amilyen, meg azért, amit kitalál. Most, hogy megadta a testvérének, amire vágyott, és kihúzta a bajból, nyilván kitalál majd valami mást. Ezért nem akarom szem elől téveszteni. Történni fog valami."

De nem történt semmi. Lila beleszokott a menyasszonyszerepbe. És a beszélgetéseink alkalmával, amikor sikerült egy kis időt szakítanom a csevegésre, mindig elégedettnek látszott azzal, amivé vált, mintha nem látna mást, nem akarna mást látni, mint az esküvőt,

egy otthont, gyerekeket.

Megviselt. Egyébként Lila egészen meglágyult, eltűnt az örökös nyersesége. Ezt később vettem észre, miután egyszer Gigliola Spagnuolo csúnya dolgokat mesélt róla. Ezt mondta, gyűlölködve, nyelvjárásban:

– A barátnőd most játssza a hercegnőt. De vajon Stefano tudja, hogy amikor Marcello hozzájuk járt, Lila minden este lepippantotta?

Bár ismertem a szót kiskorom óta, fogalmam se volt, mit jelent, de a hangzása alapján roppant sértőnek, megalázónak éreztem.

– Nem igaz.

– Marcello ezt állítja.

– Hazudik.

– Igen? Még a testvérének is?

– Michelétől hallottad?

– Igen.

Reméltem, hogy a szóbeszéd nem jut el Stefanóig. Hazafelé az iskolából mindennap az járt a fejemben, hogy talán figyelmeztetnem kellene Lilát, még mielőtt rossz vége lesz. De féltem, hogy bedühödik, és amilyen forrófejű, megy, és nekiesik Marcellónak a cipészkéssel. Végül mégis úgy döntöttem, jobb, ha elmondom neki, mit hallottam, hogy felkészülten nézhessen szembe a helyzettel. De kiderült, hogy már mindent tud. Sőt azt is tudta, mit jelent az, hogy lepippantani. Abból jöttem rá, hogy egy másik, sokkal világosabb kifejezéssel közölte, hogy undorítónak találja, és sosem fogja megtenni semmilyen férfinak, legkevésbé Marcello Solarának. Aztán elmesélte, hogy már Stefano fülébe jutott a pletyka, és Stefano megkérdezte tőle, mi történt közte és Marcello közt, amíg Marcello hozzájuk járkált. Lila kikérte magának: „Semmi, megbolondultál?", Stefano erre gyorsan visszakozott, hogy persze, hisz neki, sosem kételkedett benne, csak azért kérdezte meg, hogy tudassa vele, Marcello ocsmányságokat terjeszt róla. De közben az arcán zavarodottság látszott, mint aki akaratlanul is a fejében kavargó gyötrelmes gondolatokon rágódik. Lila észrevette ezt, hosszan beszélgettek, Lila bevallotta, hogy szerinte is vért kíván a dolog. De mire volna jó? Addig-addig, míg megegyeztek, hogy egy fokkal följebb helyezkednek a Solaráknál és a telepi logikánál.

– Egy fokkal följebb? – csodálkoztam.

– Úgy van: nem törődünk velük. Marcellóval, a testvérével, az apjával, a nagyapjával, senkivel. Mintha nem is léteznének.

Így hát Stefano dolgozott tovább, anélkül hogy megvédte volna a jegyese becsületét, Lila élte tovább a menyasszony életét, anélkül hogy a cipészkéshez vagy más hasonlóhoz folyamodott volna, a Solarák meg tovább terjesztették az ocsmányságokat.

Megdöbbentem, faképnél hagytam. Mi folyik itt? Felfoghatatlan. Sokkal érthetőbbnek tűnt számomra a Solarák viselkedése, beleillett a világba, melyet gyerekkorunk óta ismertünk. De mit akar Lila és Stefano, mit gondolnak, hol élnek? Így nem viselkedik senki, még a költeményekben sem, melyeket az iskolában tanultam, és a regényekben sem. Döbbenet. Nem reagálnak a sértésekre, még a Solarák gyalázatos rágalmára se. Kedvesek és udvariasak mindenkivel, mintha ők volnának John és Jacqueline Kennedy, látogatóban egy nyomornegyedben. Ha sétálni indultak, Stefano átkarolta Lila vállát, fittyet hánytak az összes régi szabályra, évődtek, nevettek, ölelkeztek, szájon csókolták egymást. Gyakran láttam őket a kabrióval furikázni, kettesben, este is, mindig kiöltözve, mint két filmsztár, és azt gondoltam: felügyelet nélkül járkálhatnak bárhová, méghozzá nem titokban, hanem a szüleik beleegyezésével, Rino beleegyezésével, és fütyülnek rá, mit mondanak az emberek. Lila vette rá Stefanót erre a viselkedésre, ami miatt a telep csodálta és kibeszélte őket, minden más párnál jobban? Ez a legújabb kitalációja? Kívül akar kerülni a telepen, úgy, hogy közben ott marad? Ki akar fordítani minket magunkból, lehúzni a régi bőrünket, és ránk adni egy újat, olyat, ami passzol a terveihez?

47.

De amint Pasquale fülébe jutott a szóbeszéd, egy csapásra visszatért minden a régi kerékvágásba. Egy vasárnapon történt, Carmela, Enzo, Pasquale, Antonio meg én az országút mentén sétáltunk, és Antonio kibökte:

– Azt beszélik, Marcello Solara fűnek-fának híreszteli, hogy együtt volt Linával.

Enzónak a szeme se rebbent, Pasquale felhördült:

– Hogyhogy együtt?

Antonio zavarban volt előttem és Carmela előtt.

– Érted te azt.

Félrehúzódtak, tanácskoztak. Láttam, hogy Pasquale egyre jobban feldühödik, Enzo meg egyre jobban felszívja magát, úgy állt ott, mintha nem is volna karja, lába, nyaka, mint valami kőtömb. Miért, töprengtem, miért veszik ennyire a szívükre? Lila nem a testvérük, még csak nem is az unokahúguk. Mégis kötelességüknek érzik, hogy felháborodjanak, mind a hárman, sokkal inkább, mint Stefano, mintha igazából ők volnának a vőlegények. Főleg Pasqualét éreztem nevetségesnek. Ő, aki nemrég azt mondta Liláról, amit mondott, most egyszer csak felüvöltött, mindannyian jól hallottuk:

– Szétverem a pofáját a rohadéknak, ribancnak állítja be Lilát! Lehet, hogy Stefano hagyja, de én biztosan nem fogom!

Aztán elhallgattak, visszajöttek hozzánk, és őgyelegtünk tovább, én Antonióval beszélgettem, Carmela meg a testvérével és Enzóval. Nem sokkal később a fiúk hazakísértek minket. Néztem, ahogy távolodnak, Enzo, a legalacsonyabb középen, Antonio és Pasquale kétoldalt.

Másnap és a következő napokban mindenki a Solarák Millecentójáról beszélt. Valakik szétverték. Sőt a két fivért is csúnyán elagyabugyálták. Marcello és Michele esküdözött, hogy nem tudják, kik lehettek, egy sötét sikátorban támadtak rájuk, legalább tízen voltak, nem telepiek. De Carmela és én tudtuk jól, hogy csak hárman voltak a támadók, és rettentően aggódtunk. Vártuk az elkerülhetetlen megtorlást, egy napig, kettőig, háromig. De nyilvánvalóan alapos munkát végeztek. Pasquale dolgozott tovább nyugodtan az építkezésen, Antonio az autószerelőnél, Enzo meg járta a telepet a kordéval. A Solarák viszont egy darabig gyalog mentek, vagy inkább bicegtek, kissé zavarodottan, mindig négyöt haverjukkal együtt. Bevallom, jólesett ilyen állapotban látni őket. Büszke voltam a barátaimra. Carmennel és Adával kritizáltuk Stefanót és Rinót, amiért úgy tesznek, mintha mi sem történt volna. Aztán kisvártatva a Solara fivérek vettek egy zöld Giuliettát, és újra azt képzelték, hogy ők a telep urai. Éltek és virultak, pökhendibbek voltak, mint valaha. Talán igaza volt Lilának: az efféle emberekkel úgy tudsz harcolni, hogy olyan felsőbbrendű életet vívsz ki magadnak, amilyet ők elképzelni sem tudnak. S miközben én a vizsgáimra készültem, Lila bejelentette, hogy tavasszal, alig több mint tizenhat évesen, férjhez megy.

48.

Rettentően felkavart a hír. Júniusban közölte velem, kevéssel a szóbelik előtt. Várható volt, persze, de a pontos dátum, március tizenkettedike, fejbe kólintott. Alantas gondolataim támadtak. Számoltam a hónapokat: kilenc. Talán kilenc hónap elég lesz, hogy Pinuccia álnok acsarkodása, Maria ellenségessége, Marcello Solara mendemondái, melyek továbbra is szájról szájra repdestek a telepen, mint az Aeneisben a hír, felőrlik Stefanót, és felbontja az eljegyzést. Szégyelltem magam, de nem bírtam jó képet vágni ahhoz, hogy különválik a sorsunk. A konkrét időpont egyértelművé tette az elszakadást. És ami a legrosszabb, biztosra vettem, hogy Lilának jobb élete lesz, mint nekem. Soha még ennyire erősen nem éreztem a tanulás hiábavalóságát, rádöbbentem, hogy csakis azért választottam ezt az utat, hogy Lila irigykedjen rám. Erre tessék, Lila fittyet hány a könyvekre. Abbahagytam a készülést a vizsgákra, egész éjjel nem aludtam. Végiggondoltam csekélyke szerelmi tapasztalatomat: egyszer csókolóztam Ginóval, épp csak hozzáértem Nino ajkához, elszenvedtem az apja sietős és undorító érintéseit: semmi több. Lilának viszont márciusban, tizenhat évesen, férje lesz, aztán egy éven belül, tizenhét évesen, gyereke, utána még egy, még egy és még egy. Szörnyen éreztem magam, keservesen zokogtam.

Másnap lógó orral mentem el vizsgázni. De történt valami, ami felvillanyozott. Gerace tanár úr, Galiani tanárnővel karöltve, aki szintén tagja volt a bizottságnak, nem győzte dicsérni az irodalomdolgozatomat. Gerace külön kiemelte, hogy tovább fejlődtem az érvelésben. Fel is olvasott egy részletet a bizottságnak. És ahogy hallgattam, ráismertem mindarra, amit az elmúlt hónapokban próbáltam, valahányszor írásra került a sor: elhagyni a mesterkéltséget, a túlontúl merev mondatokat, kikísérletezni egy gördülékeny, magával ragadó stílust, amilyen Liláé volt az ischiai levélben. Miközben hallgattam a szavaimat a tanár úr szájából, és láttam, ahogy Galiani tanárnő némán bólogat, ráeszméltem, hogy sikerült. Természetesen nem Lila stílusa volt, hanem az enyém. És a tanáraim tényleg egészen kivételesnek tartották.

Csupa tízessel zártam a vizsgákat, de otthon senki sem lepődött meg rajta, nem is ünnepeltek. Láttam, hogy elégedettek, és örültem neki, de nem ájultak el tőlem. Sőt anyám teljesen természetesnek találta az iskolai sikereimet, apám meg azonmód elküldött Oliviero tanárnőhöz, nehogy kifussunk az időből a jövő évi könyveket illetően. Anyám még utánam kiáltott:

– Ha megint Ischiára akarna küldeni, mondd meg neki, hogy anyád nincs jól, be kell segítened otthon.

A tanárnő megdicsért, de nem túl lelkesen, egyrészt mert már ő is természetesnek vette az eredményeimet, másrészt mert nem volt jó bőrben, rettentően kínozta a betegség, amely megtámadta a torkát. Nem mondta, hogy pihenésre van szükségem, szóba sem hozta Ischiát és az unokahúgát. Viszont egyszer csak legnagyobb meglepetésemre Liláról kezdett beszélni. Látta az utcán, messziről. A vőlegényével volt, mesélte, a boltos gyerekkel. Aztán hozzáfűzött egy mondatot, amelyre örökké emlékezni fogok:

– Nem fogant meg az a szépség, Greco, ami Cerullo fejében volt kislányként, átvándorolt az arcára, a mellére, a combjára, a seggére, olyan helyekre, ahol gyorsan elhervad, mintha soha nem is lett volna.

Sosem hallottam még tőle csúnya szót. Most kimondta, hogy „segg", aztán dörmögve bocsánatot kért érte. De nem ez ütött szíven. Hanem a keserűsége. Mintha magát okolta volna, hogy Lilából elveszett valami, amit ő, a tanára nem védelmezett, nem fejlesztett eléggé. Én vagyok a legjobb diákja, gondoltam, és jókedvűen mentem haza.

Egyedül Alfonso ünnepelt meg istenigazából, aki szintén átment a vizsgákon, csupa hetessel. Éreztem, hogy őszintén csodál, és nagyon jólesett. De túláradó lelkesedése illetlenségbe torkollott, bizonyítványosztáskor a társaink meg a szüleik előtt, mintha elfelejtette volna, hogy lány vagyok, és nem szabad hozzám érnie, erősen magához szorított, és egy cuppanós puszit nyomott az arcomra. Aztán zavarba jött, gyorsan elengedett, bocsánatot kért, mindazonáltal nem bírta megállni, hogy fel ne kiáltson:

– Csupa tízes, hihetetlen, csak tízes!

Hazafelé sokat beszélgettünk az esküvőről, a bátyjáról, Liláról. Nagy jókedvemben megkérdeztem tőle, akkor először, mit gondol jövőbeli sógornőjéről. Kivárt egy kicsit, mielőtt válaszolt volna.

– Emlékszel arra a versenyre az általánosban?

– Ki tudná elfelejteni?

– Biztos voltam benne, hogy nyerek, mindannyian féltetek az apámtól.

– Lina is: egy darabig nem is akart legyőzni.

– Igen, de aztán meggondolta magát, és megszégyenített. Sírva mentem haza.

– Nem jó veszíteni.

– Nem azért: elviselhetetlennek éreztem, hogy mindenki retteg az apámtól, velem az élen, csak ez a kiscsaj nem.

– Beleszerettél?

– Viccelsz? Mindig kevesebbnek éreztem magamat mellette.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy a bátyám igencsak bátor, ha feleségül veszi.

– Miket beszélsz?

– Csak azt, hogy te jobb vagy, és ha én választhattam volna, téged veszlek el.

Ez is jólesett. Kitört belőlünk a nevetés, még búcsúzáskor is nevettünk. Ő kénytelen volt a csemegeboltban tölteni a szünidőt, én pedig, a szüleim, vagyis inkább anyám döntése alapján nyári munkát keresni. Megígértük egymásnak, hogy találkozunk, és legalább egyszer elmegyünk együtt a tengerhez. Nem így lett.

A következő napokban kelletlenül körbenéztem a telepen. Megkérdeztem don Paolót az országút melletti drogériában, nem kell-e neki segítség. Nem kellett. Megkérdeztem az újságárust is: neki sem kellett. Átmentem a papírboltba, a tulajnő nevetett: kellene, de nem most, hanem majd ősszel, ha elkezdődik az iskola. Elindultam kifelé, de visszahívott. Azt mondta:

– Nagyon komoly lány vagy, Lenù, megbízom benned: hordhatnád a kislányaimat fürdeni a tengerhez.

Roppant boldogan léptem ki a boltból. Pénzt kapok azért, és nem is keveset, hogy egész júliusban és augusztus első tíz napján elviszem a három kislányt a tengerhez. Tenger, napsütés és pénz. Mergellina és Posillipo között volt a hely, ahová mindennap vinnem kellett a lányokat, sosem hallottam még róla, idegenül hangzott a neve: Sea Garden. Izgatottan elindultam hazafelé, úgy éreztem, döntő fordulatot vett az életem. Pénzt keresek a szüleimnek, nagyokat fürdök, sima lesz a bőröm és aranyló, mint tavaly Ischián. Milyen szép az élet, gondoltam, gyönyörű nap van, és jobbnál jobb dolgok várnak rám.

Alig tettem meg néhány lépést, és ismét megbizonyosodtam róla, hogy szerencsés órákat élek. Megjelent Antonio, olajfoltos melegítőben. Örültem neki, de igazából bárkivel szívesen találkoztam volna széles boldogságomban. Meglátott, és utánam szaladt. Rögtön elújságoltam neki a nagy hírt, és nyilván látta, hogy virul az arcom. Hónapokig csak magoltam, magányosan, csúnyán. Habár biztos voltam benne, hogy szeretem Nino Sarratorét, szigorúan elkerültem, még azt sem néztem meg, átmente, és ha igen, milyen jegyekkel. Lila sorsdöntő lépésre készül, túllép az életemen, nem érhetek a nyomába. De most jól éreztem magam, és szerettem volna még jobban érezni. Antonio rájött, hogy jó szelek fújnak, és gyorsan megkérdezte, lennék-e a barátnője. Azonnal igent mondtam, noha mást szerettem, és nem éreztem iránta egyebet egy kis rokonszenvnél. Összejönni vele, aki egyidős Stefanóval, és dolgozik, ugyanolyan nagy dolognak tűnt, mint a színjeles bizonyítvány és az újdonsült megbízatás, jó pénzért, a papírboltos nő lányaival a tengernél.

49.

Lett munkám, lett barátom. A papírboltos nő vett nekem egy bérletet, és minden reggel átbumliztam a városon a három kislánnyal, zsúfolt buszokon elvittem őket a színek birodalmába: kék tenger, tarka napernyők, kiépített part, diákok, jómódú, időmilliomos asszonyok, mutatós, kalandra éhes nők. Udvariasan leráztam a nyomuló vízimentő srácokat, figyeltem a lányokra, nagyokat fürödtem, büszkén feszítettem a fürdőruhámban, melyet Nella varrt előző évben. Etettem a lányokat, játszottam velük, végeláthatatlanul szobroztam az ivókút mellett, amíg a szomjukat oltották a vékony vízsugárral, és vigyáztam, nehogy megcsússzanak, és kitörjön a foguk.

Késő délután tértünk vissza a telepre. Leadtam a lányokat, és rohantam a titkos randevúra Antonióval, napbarnítottan, tengervíztől sósan. Kimentünk a mocsárhoz, rejtekutakon, mert féltem, hogy meglát anyám, és attól talán még inkább, hogy Oliviero tanárnő. Antonióval csókolóztam először istenigazából. Hamar megengedtem neki, hogy megfogja a mellem és benyúljon a lábam közé. És egyik este megmarkoltam a péniszét az alsónadrágban, jókora volt, és kemény, és amikor elővette, szívesen tartottam a kezemben, miközben csókolóztunk. Belementem ezekbe a játszadozásokba, két kristálytiszta kérdéssel a fejemben. Az első: Lila is ugyanezt csinálja Stefanóval? A második: ugyanazt a gyönyört érzem ezzel a fiúval, amit Donato Sarratore érintésétől éreztem? Így vagy úgy, Antonio mindkét esetben csupán amolyan árnyalak, eszköz, hogy megidézzem egyrészt Lila és Stefano szerelmi életét, másrészt azt az erős és nehezen meghatározható érzést, melyet Nino apja gerjesztett bennem. De sosem furdalt a lelkiismeret. Antonio annyira hálás volt, olyan mélységes ragaszkodást mutatott azért a kevéske érintkezésért a mocsaraknál, hogy hamar meggyőztem magam, tartozik nekem, mert a gyönyör, amit tőlem kap, nagyságrendekkel erősebb annál, mint amit ő ad nekem.

Néha vasárnaponként elkísért minket a Sea Gardenbe. Színlelt lezserséggel szórta a pénzt, pedig iszonyú keveset keresett. Utált aszalódni a napon, de megtette értem, csak hogy velem lehessen, bármiféle azonnali ellenszolgáltatás nélkül, tekintve hogy egész nap nem érhettünk egymáshoz, még csókot sem válthattunk. Ráadásul szórakoztatta a lányokat, bohóckodott nekik, és akkorákat ugrált a vízbe, mint egy műugró. Miközben játszottak, én kifeküdtem a napra, és olvastam, elmerültem az oldalakban, akár egy medúza.

Az egyik ilyen alkalommal felnéztem a könyvből, és megláttam egy magas, vékony, elegáns lányt gyönyörű, piros, kétrészes fürdőruhában. Lila volt. Már hozzászokott, hogy legeltetik rajta a szemüket a férfiak, úgy vonult, mintha senki sem lett volna a zsúfolt strandon, még a kabinos srác sem, aki előtte lépdelt, hogy odavezesse a napernyőhöz. Nem vett észre, és én nem tudtam, szóljak-e neki. Napszemüvegben volt, a karján egy rikítóan színes táska. Nem meséltem még neki a munkámról, sem Antonióról: talán tartottam a véleményétől mindkettőt illetően. Várjunk, hogy ő szólítson meg engem, gondoltam, és visszafordítottam a tekintetem a könyvre, de nem bírtam olvasni. Hamar újra Lila felé pislogtam. A kabinos srác szétnyitotta a napozóágyat, Lila leült rá a tűző napon. Felbukkant Stefano, hófehéren, kék fürdőnadrágban, a kezében pénztárca, öngyújtó és egy csomag cigaretta. Szájon csókolta Lilát, ahogy a királyfik szokták a Csipkerózsikákat, és leült ő is egy ágyra.

Megint megpróbáltam olvasni. Hozzáedződtem már a magányos tanuláshoz, úgyhogy egy darabig most is felfogtam a szavak értelmét, emlékszem, az Oblomovot olvastam. Amikor újra felnéztem, Stefano még mindig az ágyon ült, de Lilát nem láttam. Körbenéztem, és megpillantottam, amint Antonióval beszélget, Antonio meg felém mutogat. Nagy lelkesen integettem neki, ő ugyanolyan lelkesen visszaintegetett, gyorsan megfordult, és szólt Stefanónak.

Bementem fürdeni Lilával és Stefanóval, Antonio meg vigyázott a lányokra. Látszólag vidám volt a hangulat. Egyszer csak Stefano mindnyájunkat becipelt a bárba, és rendelt egy halom finomságot: szendvicseket, üdítőket, fagylaltot. A lányok rögtön elpártoltak Antoniótól, és körülzsongták Stefanót. Aztán a fiúk nekiálltak megtárgyalni a kabrió valamilyen hibáját, Antonio lubickolt a témában, én meg arrébb tereltem a lányokat, hogy ne zavarják Antonióékat. Lila utánam jött.

– Mennyit fizet az anyjuk?

Megmondtam.

– Kevés.

– Anyám szerint meg sok.

– Annyit kell kérned, amennyit érsz, Lenù.

– Majd kérek, ha a te gyerekeidet hordom a tengerhez.

– Kapsz is tőlem aranyat ládaszám, tudom, mennyit ér veled tölteni az időt.

Rámeredtem. Ugrat? Nem ugratott. Csak rögtön utána, amikor Antonióról kérdezett.

– Ő tudja, mennyit érsz?

– Húsz napja együtt vagyunk.

– Szereted?

– Nem.

– Hát akkor?

Farkasszemet néztem vele.

– Te szereted Stefanót?

– Nagyon – felelte komolyan.

– Jobban, mint a szüleidet, jobban, mint Rinót?

– Mindenkinél jobban, téged leszámítva.

– Ne szórakozz.

De közben azt gondoltam: még ha ugrat is, jó vele így beszélgetni, a napon, a forró betonon ülve, vízbe lógatott lábbal; mindegy, hogy nem kérdezte meg, milyen könyvet olvasok, mindegy, hogy nem érdeklődött a vizsgáim felől, talán még nincs veszve minden, és az esküvő után is marad nekünk egymásból valami.

– Mindennap itt vagyok – folytattam. – Jöhetnél te is.

Felvillanyozta az ötlet, megbeszélte Stefanóval, és Stefano támogatta. Szép nap volt, csodálatos módon mindnyájan jól éreztük magunkat. Aztán kezdett lemenni a nap, ideje volt hazavinni a lányokat. Stefano odament a pénztárhoz, de kiderült, hogy Antonio már mindent kifizetett. Nem kellett volna, ismételgette Stefano, és melegen megköszönte. Útközben, amint Stefano és Lila elszáguldott a kabrióval, jól lehordtam Antoniót. Melina és Ada lépcsőt sikál, ő meg éhbérért gürizik a szerelőműhelyben. Mérgemben majdhogynem kiabáltam vele, nyelvjárásban:

– Miért te fizettél?

– Mert mi szebbek vagyunk és nagyvonalúbbak – felelte.

50.

Szinte észrevétlenül megkedveltem Antoniót. Erotikus játszadozásaink kicsit merészebbekké, kicsit élvezetesebbekké váltak. Ha Lila megint eljön a Sea Gardenbe, gondoltam, kifaggatom, mi történik köztük Stefanóval, amikor kettesben kocsikáznak. Ugyanazt teszik, amit mi Antonióval, vagy esetleg többet, például azokat a dolgokat, amiket a két Solara nyomán a rossznyelvek terjesztenek Liláról? Senki mással nem beszélhettem ilyesmiről. De nem volt rá alkalmam, Lila nem jött többé a Sea Gardenbe.

Nagyboldogasszony előtt véget ért a megbízatásom, egyszersmind a napfény és a tenger öröme is. A papírboltos nő rendkívül elégedett volt, hogy ilyen szépen gondját viseltem a csemetéinek; a lányok, noha a lelkükre kötöttem, hogy tartsák a szájukat, elkottyantották, hogy időnként volt velünk egy fiú is, akivel jókat ugráltak a vízbe, de az anyjuk ahelyett, hogy leszidott volna, megölelt, és így szólt:

– Nagyszerű, lazíts egy kicsit, túlságosan pedáns vagy a korodhoz képest. – És rosszmájúan hozzátette: – Gondolj arra, hogy Lina Cerullo miket művel!

Este a mocsaraknál elmondtam Antoniónak.

– Mindig így volt, kiskorunk óta mindenki azt hiszi, hogy ő a rossz, én meg a jó.

Megcsókolt, és gunyorosan azt dörmögte:

– Miért, nem így van?

Ellágyított a válasza, s ezzel megúszta, hogy kitegyem a szűrét. Pedig sürgetőnek éreztem, hogy színt valljak, a ragaszkodás nem szerelem; Nino Sarratorét szerettem, és tudtam, hogy örökre így lesz. Egy higgadt beszéddel készültem, ezt akartam mondani Antoniónak: szép volt, sokat segítettél egy nehéz időszakban, de most kezdődik az iskola, kemény év lesz új tantárgyakkal, sokat kell majd tanulnom; sajnálom, be kell fejeznünk. Tudtam, hogy muszáj megtennem, és minden délután a jól kitalált beszéddel a tarsolyomban érkeztem a mocsarakhoz. De Antonio annyira kedves volt, annyira lelkes, hogy inamba szállt a bátorságom, és egyre csak halogattam a szakítást. Majd Nagyboldogasszonykor. Majd utána. A hónap végén. Győzködtem magam: nem lehet csókolózni és fogdosni valaki, meg hagyni, hogy fogdosson, ha csak kedveled; Lila nagyon szereti Stefanót, én viszont Antoniót nem.

Telt az idő, és csak nem vitt rá a lélek, hogy beszéljek vele. Aggódott az anyjáért. Melina a nagy melegben általában rosszabbul volt, de most, augusztus második felében látványosan romlott az állapota. Visszatért a fejébe Sarratore. Azt hajtogatta, hogy látta, Donato eljött érte, és a gyerekei hogyan hűthetnék le. Megrémültem, hogy talán Sarratore tényleg feltűnt a telepen, és nem Melinát kereste, hanem engem. Éjszaka felriadtam, azzal az érzéssel, hogy bemászott az ablakon, és ott van a szobában. Aztán megnyugtattam magam: Sarratore nyilván Ischián nyaral, a Maronti strandon, mit keresne itt ebben a hőségben, a legyek közt, a porban.

De egyik reggel, ahogy mentem bevásárolni, valaki megszólított. Megfordultam, és először nem ismertem meg. Aztán megláttam a fekete bajszát, kellemes, napbarnított arcát, keskeny ajkát. Továbbmentem, követett. Azt mondta, nagyon szenvedett, amikor eltűntem Nella házából tavaly nyáron Baranóban. Azt mondta, folyton rám gondol, nem tud nélkülem élni. Azt mondta, hogy írt egy csomó verset, hogy formát adjon a szerelmünknek, és szeretné őket felolvasni nekem. Azt mondta, látni akart, kiönteni a lelkét, és ha visszautasítom, megöli magát. Megálltam, és odasziszegtem neki, hogy hagyjon békén, van barátom, soha többé nem akarom látni. Kétségbeesett. Dünnyögött, hogy örökké várni fog rám, hogy mindennap délben ott lesz az országúton az alagút bejáratánál. Hevesen megráztam a fejem: én ugyan oda nem megyek! Előrehajolt, hogy megcsókoljon, undorodva hátraugrottam, csalódott mosoly ült ki az arcára. Dörmögött:

– Rendes lány vagy, érzékeny, elhozom neked a legszebb verseimet – azzal elment.

Irtózatosan féltem, nem tudtam, mit tegyek. Úgy döntöttem, bevonom Antoniót. Este a mocsaraknál elmondtam neki, hagy az anyjának igaza volt, Donato Sarratore a telepen kering. Megállított az utcán. Megkért, hogy mondjam meg Melinának, örökké várni fog rá, minden délben ott lesz az országúton az alagút bejáratánál. Antonio elkomorult.

– Mit tegyek? – morogta.

Azt feleltem, hogy majd menjünk oda mi ketten a randevúra, és világosítsuk fel Sarratorét Melina állapotáról.

Egész éjjel nem aludtam az izgalomtól. Másnap elmentünk az alagúthoz. Antonio egész úton hallgatott, nem sietett, éreztem, hogy lelassítja a rá nehezedő teher. Ingerült volt, mégis visszafogott. Dühített a gondolat, hogy a húga miatt és Lila miatt is nekiment a Solaráknak, most viszont berezelt, számára Donato Sarratore fontos, tekintélyes ember. Ezek a gondolatok még elszántabbá tettek, kedvem lett volna megrázni, és ráüvölteni: Te nem írtál semmilyen könyvet, mégis sokkal különb vagy nála! De helyette inkább belékaroltam.

Amikor Sarratore messziről meglátott minket, megpróbált gyorsan eltűnni a sötét alagútban. Odakiáltottam:

– Sarratore úr!

Kelletlenül megfordult.

Magázódva szóltam hozzá, ami akkoriban mifelénk szokatlannak számított.

– Emlékszik Antonióra? Melina legidősebb fia.

Sarratore csengő, roppant barátságos hangot választott.

– Persze hogy emlékszem, szervusz, Antonio.

– Ő a barátom.

– Á, remek.

– Sokat beszélgettünk, Antonio mindjárt elmondja magának, miről.

Antonio megértette, hogy rajta a sor, és feszülten, holtsápadtan, döcögős olaszsággal belekezdett:

– Nagyon örülök, hogy látom, Sarratore úr, én nem felejtek. Mindig hálás leszek azért, amit értünk tett apám halála után. Külön köszönöm, hogy beajánlott Gorresio úr autószerelő műhelyébe, és kitanulhattam a mesterséget.

– Anyádról beszélj – türelmetlenkedtem.

Bosszúsan leintett. Folytatta:

– De maga már nem a telepen lakik, nincs tisztában a helyzettel. Anyám, ha csak meghallja a maga nevét, elveszti a fejét. És ha meglátja magát, ha csak egyszer is meglátja, bolondokházába kerül.

Sarratore kapkodta a levegőt.

– Antonio, fiacskám, soha nem jutna eszembe ártani anyádnak. Látod, te is emlékszel, mennyit fáradoztam értetek. Én mindig csak segíteni akartam neki és mindnyájatoknak.

– Hát, ha továbbra is segíteni akar, ne keresse, ne küldjön neki könyveket, ne mutatkozzon a telepen.

– Ezt nem kérheted, nem tilthatod meg, hogy viszontlássam a szívemnek kedves helyeket – mondta Sarratore meleg hangon, megindultságot színlelve.

Felháborított ez a hangszín. Ismertem, gyakran hallottam Sarratorét így beszélni Baranóban, a strandon. Bársonyos volt, simogató, úgy gondolhatta, ilyen hang illik egy fontos emberhez, aki verseket és cikkeket ír az újságba. Már-már közbeszóltam, de Antonio, meglepetésemre, megelőzött. Meggörbítette a vállát, behúzta a nyakát, kinyújtotta a kezét Sarratore mellkasa felé, és megtaszította erős ujjaival. Nyelvjárásban így szólt:

– Dehogy tiltom én meg magának. Viszont azt megígérem, hogy ha elveszi anyám maradék kis eszét is, örökre el fog menni a kedve attól, hogy viszontlássa ezt a szarkupacot.

Sarratore falfehérré vált.

– Igen, értem – hadarta –, köszönöm.

Sarkon fordult, és elszelelt az állomás irányába.

Belekaroltam Antonióba, büszke voltam rá a kitöréséért, de észrevettem, hogy remeg. Talán most jött ki rajta egyben minden feszültség, gondoltam, az apja elvesztése kissrácként, a rá szakadó felelősség, a munka, az anyja összeomlása. Magammal vonszoltam, teli volt iránta a szívem szeretettel, és megint elnapoltam a szakítást: majd Lila esküvője után elhagyom, gondoltam.

51.

Erre az esküvőre sokáig emlékezett a telep. Az előkészületek egybeestek a Cerullo cipők lassú, nehézkes és veszekedős megszületésével, és jó darabig úgy tűnt, eltérő okok miatt, hogy egyik vállalkozás sem ér révbe.

Egyébként többek között a cipészműhelyre is erősen kihatott az esküvő. Fernando és Rino nemcsak az egyelőre semmiféle hasznot nem hozó új cipőkkel gürcölt rengeteget, hanem ezer más azonnal jövedelmező apró munkával is, mert égető szükségük volt a bevételre. Össze kellett szedniük a pénzt valami kis hozományra Lilának, meg az esküvői fogadásra, melyet mindenképpen a Cerullók akartak állni, nehogy már valaki koldusnak nézze őket. Következésképp a Cerullo-házban hónapokig tapintani lehetett a feszültséget: Nunzia éjjelnappal hímezte a kelengyét, Fernando pedig egymás után rendezte a jeleneteket, visszasírva a boldog időket, amikor még király volt a kócerájában, és békésen ragasztgatott, varrt, kalapált, szegecsekkel a foga között.

Egyedül a jegyesek tűntek nyugodtnak. Csak két rövid nézeteltérés támadt köztük. Az első a jövendő otthonukat illetően. Stefano a telep új részén vett volna lakást, Lila viszont az egyik régi házban. Vitatkoztak. A régi házban lévő lakás nagyobb volt, de a környék összes lakásához hasonlóan sötét, és a kilátás is hiányzott. Az új telepen lévő kisebb volt, de cserébe volt benne egy hatalmas fürdőkád, mint a Palmolive-reklámban, meg bidé is, és a Vezúvra nézett. Csakhogy míg a Vezúv távoli, bizonytalan árnyként derengett a felhős égbolt alján, alig kétszáz méterre kristálytisztán csillogtak a vasúti sínek. Stefanót megszédítette az új lakás ragyogó padlója, a hófehér falak, és Lila hamar beadta a derekát. Végül is az a legfontosabb, hogy nem egész tizenhét évesen önálló lakása lesz, ahol meleg víz folyik a csapból; és nem bérelt, hanem saját.

A másik vitás kérdés a nászút volt. Stefano Velence mellett kardoskodott, Lila viszont egy élethosszig tartó törekvés első jeleként ragaszkodott hozzá, hogy ne menjenek túl messzire Nápolytól. Ischiát, Caprit, esetleg az Amalfi-partot javasolta, sosem járt még egyik helyen sem. Jövendőbelije szinte rögtön rábólintott.

Ezenkívül csak aprócska súrlódások voltak közöttük, leginkább a két család közti ellentétek kicsapódásaként. Ha például Stefano bent járt a műhelyben, és utána találkozott Lilával, mindig az lett a vége, hogy elejtett néhány keresetlen szót Fernandóról és Rinóról, persze Lila zokon vette, és a védelmükre kelt. Stefano kétkedve rázta a fejét, egyre inkább kidobott pénznek érezte a cipős üzletet, és a nyár végén, heves összetűzések után, ultimátumot adott a két Cerullónak meg a tanoncoknak. Közölte, hogy novemberig eredményt akar: legalább a téli cipők készüljenek el, a férfi és a női modellek is, hogy kirakhassák őket karácsony előtt a kirakatba. Aztán egyszer meglehetősen idegesen odavetette Lilának, hogy Rino jobban szeret pénzt kunyerálni, mint dolgozni. Lila megvédte a testvérét, Stefano visszaszólt, Lila megsértődött, Stefano azonnal visszakozott. Elővette a cipőt, melyből a vállalkozás ötlete kiindult, melyet megvett, de sosem használt, ám nagy becsben tartott, mint a szerelmük egyik fontos tanúbizonyságát, tapogatta, szagolgatta, és elérzékenyülve kijelentette, hogy látja, érzi rajta, és mindig is látta Lila csöppnyi kislánykezét, ahogy együtt munkálkodik a bátyja ormótlan mancsával. A régi lakás teraszán voltak, ahonnan annak idején a tűzijátékokat lődözték, a Solarákkal versengve. Stefano megfogta Lila kezét, egyesével végigcsókolgatta az ujjait, és megígérte neki, hogy soha többé nem engedi küszködni.

Lila mesélte el ezt a szerelmi vallomást, roppant vidáman, amikor elvitt megmutatni az új lakást. Csupa pompa és ragyogás: csillogó-villogó, mintás kőpadló, hatalmas kád a habfürdőhöz, faragott bútorok az ebédlőben és a hálószobában, hűtőszekrény na meg telefon. Izgatottan feljegyeztem a számot. Születésünk óta kicsike lakásokban éltünk, nem volt saját szobánk, még egy zug sem a tanuláshoz. És én most is ugyanígy élek, Lila viszont már nem sokáig. Kimentünk az erkélyre, mely a sínekre és a Vezúvra nézett, és óvatosan megkérdeztem tőle:

– Ti kettesben is jártok ide Stefanóval?

– Néha igen.

– És mi történik?

Rám meredt, mint aki nem érti.

– Hogy érted?

Zavarba jöttem.

– Csókolóztok?

– Néha.

– És aztán?

– Ennyi, nem vagyunk még házasok.

Összezavarodtam. Lehetséges? Szabadok, azt csinálnak, amit akarnak, és nem történik semmi? Róluk pletykál az egész telep, a Solarák terjesztik az ocsmányságokat, és ők leragadnak néhány csóknál?

– De Stefano nem akar többet?

– Miért, Antonio igen?

– Igen.

– Stefano nem. Egyetért velem, hogy előbb össze kell házasodnunk.

De láttam, hogy igencsak felkavarták a kérdéseim, ahogyan engem is a válaszai. Tehát nem enged semmit Stefanónak, hiába furikáznak kettesben a kabrióval, hiába küszöbön az esküvő, hiába van már berendezett lakásuk, meg ágyuk még becsomagolt matracokkal. Én viszont, akinek esze ágában sincs férjhez menni, réges-rég túljutottam a csókon. Amikor ártatlan kíváncsisággal megkérdezte, hogy engedem-e Antoniónak, amit szeretne,

szégyelltem bevallani az igazságot. Nemmel feleltem, és Lila elégedettnek tűnt.

52.

Megritkítottam a randevúkat a mocsaraknál, azért is, mert kezdődött megint az iskola. Biztos voltam benne, hogy Lila, éppen az iskolai elfoglaltságaim miatt, kihagy majd az esküvői előkészületekből: megszokta már, hogy eltűnök iskolaév közben. De nem így történt. A nyáron nagyon kiéleződött a viszály Lila és Pinuccia között. Már nem ruhákról vagy kalapokról vagy kendőkről vagy ékszerekről szólt a dolog. Egyszer csak Pinuccia kerek perec közölte a bátyjával Lila jelenlétében, hogy a jövendőbeli ara vagy beáll a csemegeboltba dolgozni, ha nem is azonnal, de legalább a nászút után – merthogy a családban ősidők óta mindenki dolgozik, még Alfonso is, ha nincs iskola –, vagy ő sem robotol tovább. És ezúttal az anyja teljes mellszélességgel kiállt mellette.

Lilának a szeme se rebbent, kijelentette, hogy kész azonnal kezdeni, akár holnap, bármilyen szerepben, ahogy a Carracci család szeretné. Noha békítőnek szánta, volt ebben a válaszban, mint általában Lila minden válaszában, valami erkölcsi tisztaság, amitől megvetően hangzott, és ez még inkább felbőszítette Pinucciát. Teljesen világossá vált, hogy az anyjával egyetemben úgy tekint a suszter lányára, mint egy boszorkányra, aki a fejükre nőtt, uralkodik felettük, két kézzel szórja a pénzt, de a kisujját sem mozdítja, hogy meg is keresse, a mesterkedéseivel megbabonázza Stefanót, helytelen tettekre sarkallja, a saját vére, vagyis az édestestvére és a tulajdon anyja ellen fordítja.

Stefano, szokása szerint, nem válaszolt azonnal. Megvárta, amíg a húga kidühöngi magát, aztán mintha szóba se került volna Lila szerepvállalása a családi vállalkozásban, angyali nyugalommal közölte Pinucciával, hogy neki sem kellene a boltban dolgoznia, jobban tenné, ha segítene a menyasszonynak az esküvői előkészületekben.

– Nincs már szükség rám a boltban? – támadt neki a húga.

– Nincs. Holnaptól fölveszem a helyedre Adát, Melina lányát.

– Ő találta ki? – ordította Lilára mutatva Pinuccia.

– Nem a te dolgod.

– Hallod ezt, mama? Hallottad, mit mondott? Azt hiszi, ő itt a király.

Egy pillanatnyi elviselhetetlen csönd után Maria fölállt a kassza mellől, és így szólt a fiához:

– Keress valakit az én helyemre is, belefáradtam, nem hiányzik már a munka.

Erre Stefano kissé megingott.

– Nyugodjunk meg, nem vagyok én király, nemcsak rám tartoznak a bolt ügyei, hanem mindnyájunkra. De döntést kell hozni. Pinù, szükséged van rá, hogy dolgozz? Nincs. Mama, magának szüksége van rá, hogy egész nap itt üljön? Nincs. Akkor adjunk munkát azoknak, akiknek szükségük van rá. A pultba beállítom Adát, a kasszához meg keresek valakit. Különben ki fog az esküvővel foglalkozni?

Nem tudom biztosan, tényleg benne volt-e Lila keze abban, hogy Stefano kizárta Pinucciát meg az anyját az üzlet hétköznapjaiból, és felvette Adát, mindenesetre Ada meg volt róla győződve, Antonio meg még inkább, olyannyira, hogy elkezdett úgy beszélni a barátnőnkről, mint valami jó tündérről. Az viszont biztosan nem volt Lila ínyére, hogy a sógornője és az anyósa az esküvőjének szenteli hirtelen jött sok szabad idejét. Megnehezítették az életét, úton-útfélen vitatkoztak vele: a meghívókon, a templom díszítésén, a fényképészen, a zenekaron, a fogadás helyszínén, a menün, a tortán, a köszönetajándékokon, a jegygyűrűkön, sőt még a nászúton is, merthogy Maria és Pinuccia snassznak tartotta Sorrentóba, Ischiára, Positanóba vagy Caprira utazni. Lila végső elkeseredésében hozzám fordult, színleg azért, hogy a tanácsomat kérje ebben-abban, valójában azért, hogy támogassam a nehéz küzdelemben.

A tanév elején jártunk, sok új tantárgyam volt, nehezek. Elszántan tanultam, szokásos makacs szorgalmam kezdett kimeríteni. Egyik nap az iskolából hazafelé összefutottam Lilával, aki gyorsan megragadta az alkalmat:

– Lenù, kérlek, eljönnél velem holnap, hogy tanácsot adj?

Fogalmam se volt, miről beszél. Kémiából feleltem aznap, nem sikerült túl fényesen, bántott.

– Milyen tanácsot?

– Az esküvői ruhát illetően. Ne mondj nemet, kérlek, mert még a végén megölöm a sógornőmet és az anyósomat.

Nehéz szívvel, de elmentem vele, Pinucciával meg Mariával. A Rettifilón volt az üzlet, és emlékszem, elraktam pár könyvet a táskámba, hátha lesz időm tanulni. Dehogy volt. Délután négytől este hétig nézegettük a mintaképeket, tapogattuk a szöveteket, Lila próbálgatta a próbababákon lévő ruhákat. Bármit is vett magára, a szépsége érvényre juttatta a ruhát, a ruha kiemelte a szépségét. Jól állt neki a merev organza, a lágy szatén, a sejtelmes tüll. Jól állt neki a csipkemellény, a buggyos ruhaujj. Jól állt neki a bő szoknya és a szűk is, a hosszú és a rövid uszály, a laza és a lefogott fátyol, a strassz-és a gyöngykorona, meg a narancsvirágos is. Engedelmesen nézegette a képeket, és próbálta fel egymás után a babákon jól mutató ruhákat. De időnként, amikor megelégelte a leendő rokonok finnyáskodását, előbújt belőle a régi Lila, egyenesen a szemembe nézett, és a sógornő meg az anyós legnagyobb riadalmára kajánul megjegyezte:

– Választhatnánk esetleg egy szép zöld szatént, vagy piros organzát, vagy szép fekete tüllt, vagy még jobb lenne a sárga.

Ha nem nevetem el magam, talán rá sem jönnek, hogy viccelt, mindenesetre kellett az a nevetés, hogy újra nekiálljanak dühödt komolysággal méregetni a szöveteket és ruhákat. A varrónő nem győzte ismételgetni, nagy lelkesen:

– Bármit is választanak, hozzanak nekem, legyenek szívesek, fényképeket az esküvőről, kiteszem őket a kirakatba, hadd büszkélkedjek, hogy ezt a lányt én öltöztettem.

Csakhogy nem volt egyszerű a választás. Valahányszor Lila hajlott volna egy szabás vagy egy szövet felé, Pinuccia és Maria másik szabást, másik szövetet javasolt. Én végig csöndben voltam, kissé kábultan a sok vitatkozástól és az új szövetek szagától. Aztán Lila ingerülten megkérdezte:

– Te mit gondolsz, Lenù?

Csönd lett. Rögtön éreztem, némi meglepetéssel, hogy anya és lánya várták ezt a pillanatot, és tartottak tőle. Bevetettem a módszert, melyet az iskolában fejlesztettem ki: valahányszor nem tudtam a választ egy kérdésre, bő lére eresztettem a bevezetőt, magabiztos hangon beszéltem, mint akinek teljesen világos, hová akar kilyukadni. Elmondtam olaszul, hogy nagyon tetszenek a modellek, melyeket Pinuccia és az anyja javasolt. Nem dicsértem a ruhákat, hanem érvekkel mutattam be, mennyire illenek Lila alakjához. Amikor aztán, ahogyan az iskolában a tanárokkal, érezni kezdtem anya és lánya csodálatát és rokonszenvét, találomra kiválasztottam egy képet, tényleg találomra, csak arra figyeltem, hogy ne azok közül legyen, amelyek mellett Lila kardoskodott, és nekiálltam bizonygatni, hogy ez a modell lényegében minden olyan erénnyel rendelkezik, amelyet egyrészt Pinuccia és Maria, másrészt Lila fontosnak tart. A varrónő, Pinuccia és az anyja egyből helyeselt, Lila nem szólt, csak nézett összehúzott szemmel. Aztán visszatért a rendes tekintete, és közölte, hogy ő is egyetért.

Elindultunk hazafelé, Pinuccia és Maria nagyon jókedvű volt, szinte szeretettel beszéltek Lilával a vásárlásról, és engem is gyakran beleszőttek a mondandójukba, ilyesféleképpen: ahogy Lenuccia mondta vagy: jól mondta Lenuccia. Lila addig mesterkedett, míg lemaradtunk egy kicsit tőlük a Rettifilo esti forgatagában. Megkérdezte:

– Ezt tanulod az iskolában?

– Mit?

– Csűrni-csavarni a szavakat, elkábítani az embereket.

Rosszulesett.

– Nem tetszik a modell, amit kiválasztottunk? – dörmögtem.

– Dehogynem, nagyon tetszik.

– Hát akkor?

– Figyelj, tedd meg nekem, hogy mindig eljössz velünk, ha megkérlek.

Dühösen megkérdeztem:

– Arra kellek, hogy elkábítsam őket?

Rájött, hogy megbántott, megszorította a kezem:

– Nem akartalak megbántani. Csak azt akartam mondani, hogy ügyesen megszerettetted magad mindenkivel. Mindig is ez volt a különbség kettőnk között: tőlem félnek az emberek, tőled nem.

– Talán azért, mert gonosz vagy – feleltem egyre mérgesebben.

– Lehet – mondta, és éreztem, hogy megsebeztem, ahogyan az előbb ő is engem.

Megbántam, gyorsan hozzátettem, hogy kiköszörüljem a csorbát:

– Antonio tűzbe menne érted, megkért, hogy köszönjem meg, hogy munkát adtál a

húgának. – Stefano adott neki munkát – felelte Lila. – Én gonosz vagyok.

53.

Attól kezdve mindig bevontak a legvitatottabb döntésekbe, és fölfedeztem, hogy néha nem Lila, hanem Pinuccia és az anyja kérésére. Valójában én választottam ki a köszönetajándékokat. Én választottam ki az éttermet az Orazio úton. Én választottam fényképészt, én győztem meg, hogy tegyen hozzá a képekhez egy nyolc milliméteres kisfilmet is. Minden egyes alkalommal észrevettem, hogy miközben én mindenért úgy lelkesedem, mintha egyfajta felkészülésnek tekinteném a dolgot majdani menyegzőmre, Lilát nemigen hozzák lázba az esküvője előkészületei. Megdöbbentett, de így volt. Egyedül az foglalkoztatta igazán, hogy elérje, egyszer s mindenkorra, hogy az anyósa és a sógornője ne szólhasson bele a jövőbeli életébe, és nyugodtan élhessen az otthonában feleségként és anyaként. De nem a szokásos anyós-meny-sógornő ellentét húzódott közöttük. Az volt a benyomásom, abból, ahogy engem felhasznált, ahogy Stefanót manipulálta, hogy egy bezárt ketrec mélyén vergődve próbálja megtalálni a maga boldogulását, de egyelőre fogalma sincs, miképpen.

Egész délutánokat töltöttem az ügyeik megoldásával, keveset tanultam, néha be se mentem az iskolába. Ennek megfelelően a negyedéves bizonyítványom nem lett túl fényes. Az új latin-görög tanárom, a mélységesen tisztelt Galiani tanárnő a tenyerén hordozott, de filozófiából, kémiából és matekból épphogy csak meglett az elégséges. Ráadásul egyik reggel csúnya slamasztikába keveredtem. A hittantanár folyton ostorozta a kommunistákat, szidta az ateizmusukat, és aznap úgy éreztem, reagálnom kell, talán mert kedveltem a nyíltan kommunista Pasqualét, vagy mert a legfőbb kommunista, Galiani tanárnő üdvöskéjeként magamra vettem a sok rosszat, amit a pap mondott. Elég az hozzá, hogy jelentkeztem, és előadtam, hogy én, aki sikeresen elvégeztem a levelező hittant, úgy vélem, hogy az emberi lét olyannyira nyilvánvalóan ki van szolgáltatva a vak véletlen kényének-kedvének, hogy Istenre, Jézusra vagy a Szentlélekre hagyatkozni – ez utóbbi egyébiránt teljességgel fölösleges tényező, csak arra szolgál, hogy összeálljon a háromság, ami köztudottan magasztosabb egy egyszerű apa-fiú kettősségnél – olyan, mintha valaki a matricaalbumát nézegetné, miközben a pokol tüze perzseli a várost. Alfonso már az elején látta, hogy elvetem a sulykot, bátortalanul meghúzta a köpenyemet, de nem törődtem vele, folytattam, egészen a végső hasonlatig. Életemben először kiküldtek az osztályból, és még beírást is kaptam a naplóba.

Egy darabig csak ácsorogtam zavarodottan a folyosón – mi ütött belém, miért viselkedtem ilyen meggondolatlanul, honnan jött a szilárd meggyőződés, hogy helyes, amit mondok, és hogy ki kell mondanom? –, aztán eszembe jutott, hogy ezekről a dolgokról annak idején Lilával beszélgettem, és rádöbbentem, hogy csakis azért sodortam magam bajba, mert mindenek ellenére még mindig elegendő tekintélyt tulajdonítok neki ahhoz, hogy erőt adjon szembeszállni a tanárommal. Lila könyvet már a kezébe se vesz, abbahagyta a tanulást, maholnap egy szatócs felesége lesz, valószínűleg a kasszánál végzi Stefano anyjának helyén, és én? Én belőle merítek energiát, hogy a vallást matricagyűjteményhez hasonlítsam a pokol perzselő tüzében? Nem igaz tehát, hogy az iskola az én személyes gazdagságom, távol Lila befolyásától? Néma könnyeket sírtam az osztályterem ajtaja előtt.

De váratlanul megváltozott a helyzet. A folyosó végén feltűnt Nino Sarratore. Miután újra találkoztam az apjával, még inkább levegőnek néztem, de most új erőre kaptam a látványától, és gyorsan letöröltem a könnyeimet. Mindazonáltal észrevehette, hogy valami nincs rendben, és elindult felém. Megnőtt, az ádámcsutkája nagyon kiállt, az arcát beesetté tette a kékes szakáll, a tekintete határozottabb lett. Lehetetlen volt meglógni előle. Az osztályba nem mehettem vissza, és a mosdók felé sem tűnhettem el, nehogy tovább rontsam a helyzetemet, ha a hittantanár kinézne a folyosóra. Nem mozdultam, és amikor Nino megállt előttem, és megkérdezte, mi történt, miért vagyok kint, elmeséltem neki mindent. Elkomorult, és így szólt:

– Mindjárt visszajövök.

Elviharzott, és pár perccel később Galiani tanárnővel tért vissza.

A tanárnő elhalmozott dicséretekkel.

– Most viszont – mondta, mintha különórát tartana nekem és Ninónak – a bombázás után helyrehozzuk a károkat.

Kopogott, benyitott, becsukta maga mögött az ajtót, és öt perc múlva vidáman jött ki. Visszamehetek, mondta, ha bocsánatot kérek a tanár úrtól pökhendi stílusomért. Bocsánatot kértem, félve az esetleges retorzióktól, de büszkén Nino és Galiani tanárnő támogatása miatt.

Otthon egy szót sem szóltam az esetről, de Antoniónak elmeséltem, aki lelkesen továbbmondta Pasqualénak, aki meg egyik reggel összefutott Lilával, aki zavarában, mert még mindig szerette, nem tudta, mit mondjon neki, így hát belekapaszkodott az ügyembe, mint valami mentőövbe, és elmesélte Lilának. Így váltam pillanatok alatt hőssé mind a régi barátaim, mind a tanárok és diákok kicsiny, de mindenre elszánt, a hittantanár dogmái ellen harcoló csapatának szemében.

Gyorsan rájöttem, hogy a bocsánatkérés nem volt elég, és igyekezni kezdtem, hogy visszanyerjem a hittantanár és a hozzá hasonlóan gondolkodó tanárok bizalmát. Gond nélkül elválasztottam a szavaimat saját magamtól: az ellenségessé vált tanárokkal tisztelettudó, szolgálatkész, szorgalmas, együttműködő voltam, olyannyira, hogy hamar újra rendes lányként tekintettek rám, akinek meg lehet bocsátani bizonyos bizarr kijelentéseket. Így fedeztem föl, hogy képes vagyok arra, amit Galiani tanárnőtől láttam: határozottan kifejteni a véleményemet, aztán a kifogástalan viselkedésemmel helyrehozni a károkat, és kivívni magamnak mindenki megbecsülését. Néhány nap alatt ismét a legígéretesebb diákok listájának élére kerültem lepukkant gimnáziumomban, a kettővel fölöttem járó, érettségire készülő Nino Sarratore mellé.

De még nem volt vége. Pár hét múlva Nino megkért, mindenféle bevezető nélkül, a szokásos elvont arccal, hogy gyorsan írjam le egy fél oldalban a pappal történt összetűzést.

– Minek?

Elmondta, hogy dolgozik egy kisebb lapnak, Nápoly szegényház a címe. Mesélt a szerkesztőségben az esetről, és megígérték neki, hogy ha időben megírom a beszámolót, megpróbálják beszorítani a következő számba. Megmutatta az újságot. Piszkosszürke volt, úgy ötvenoldalas lehetett. A tartalomjegyzékben szerepelt ő is, teljes névvel, A nyomor számai című cikkel. Eszembe jutott az apja, az öntelt elégedettsége, ahogy felolvasta nekem a Maronti strandon a cikkét a Romából.

– Verseket is írsz? – kérdeztem.

Olyan heves undorral tiltakozott, hogy rögtön kötélnek álltam:

– Jól van, megpróbálom.

Őrült izgatottan mentem haza. Teli volt a fejem mondatokkal, útközben részletesen elmondtam Alfonsónak, mit fogok írni. Ideges lett, könyörgött, hogy ne írjak semmit.

– Ott lesz a neved?

– Igen.

– Lenù, a pap megint berág rád, meg fog buktatni, és maga mellé állítja a kémia-meg a matektanárnőt.

Átragadt rám az aggodalma, meginogtam. De amint elváltunk, újra felülkerekedett bennem a gondolat, hogy nemsokára megmutathatom az újságot, a cikkemet, a nevemet nyomtatásban Lilának, a szüleimnek, Oliviero tanárnőnek, Ferraro tanár úrnak. Aztán majd elsimítom a hullámokat. Rendkívül felvillanyozott, hogy dicséretet kaptam azoktól, akiket jónak gondoltam (Galiani tanárnő, Nino), amiért szembeszálltam azokkal, akiket meg rossznak (a pap, a kémiatanárnő, a matektanár), méghozzá úgy, hogy közben nem veszítettem el ellenfeleim rokonszenvét és megbecsülését. Majd igyekszem megismételni ugyanezt, ha megjelenik a cikk.

Egész délután írtam és javítottam. Velős, mélyreható mondatokat kerestem. Nehéz szavakat használtam, így próbáltam a lehető legnagyobb súlyt adni az álláspontomnak. Ezt írtam: „Ha Isten mindenütt jelen van, mi szüksége volna rá, hogy a Szentlélek terjessze az igéjét?" De gyorsan betelt a fél oldal, és még csak a bevezetésnél tartottam. Elkezdtem az elejéről. És mivel kisiskolás korom óta megszoktam, hogy makacsul újra és újra próbálkozom, végül sikerült tűrhető eredményre jutnom, és nekifoghattam a tanulásnak másnapra.

De alig telt el fél óra, és visszatértek a kétségeim, megerősítésre vágytam. Kinek mutathattam volna meg az irományomat, hogy véleményt mondjon róla? Anyámnak? A testvéreimnek? Antoniónak? Természetesen nem, csakis Lilának. Viszont ha hozzá fordulok, azzal továbbra is egyfajta felsőbbrendűséget tulajdonítok neki, holott immár többet tudok nála a témáról. Így hát egy darabig ellenálltam. Féltem, hogy egy lekicsinylő félmondattal elintézi az írásomat. S még jobban féltem, hogy ez a félmondat tovább dolgozik majd a fejemben, és felesleges gondolatokat ébreszt, melyeket akaratlanul is átviszek az írásomba, megbontva ezáltal az egyensúlyát. Végül mégis meghátráltam, és elrohantam hozzá, reméltem, hogy megtalálom. A szüleinél volt. Elmeséltem neki Nino ajánlatát, és a kezébe nyomtam a füzetet.

Kelletlenül rápillantott, mintha bántaná a szemét. Ugyanazt kérdezte, amit Alfonso:

– A neved is ott lesz?

Bólintottam.

– Így: Elena Greco?

– Igen.

Visszaadta a füzetet.

– Nem tudom neked megmondani, jó-e vagy sem.

– Kérlek.

– Nem, nem vagyok rá alkalmas.

Nem hagytam annyiban. Kijelentettem, bár nem volt igaz, hogy ha nem tetszik neki, vagy ha egyáltalán el sem olvassa, nem adom oda Ninónak közlésre.

Végül elolvasta. Úgy tűnt, mintha összezsugorodna valami súlyos teher alatt. És úgy éreztem, fájdalmas erőfeszítéseket tesz, hogy kiszabadítsa teste egy rejtett zugából a régi Lilát, aki olvasott, írt, rajzolt, tervezett, ösztönös, spontán természetességgel. Amikor sikerült, egyből könnyebb lett minden.

– Belejavíthatok?

– Bele.

Kihúzott egy csomó szót és egy teljes mondatot.

– Egy helyen megváltoztathatom a sorrendet?

– Meg.

Bekarikázott egy mondatot, és egy hullámvonallal fölnyilazta a lap tetejére.

– Átmásolhatom neked az egészet egy másik lapra?

– Majd én.

– Nem, hadd csináljam én.

Eltartott egy darabig, míg átmásolta. Visszaadta a füzetet, és kijelentette:

– Nagyon ügyes vagy, nem véletlenül kapsz mindig tízest.

Éreztem, hogy nem gúnyolódik, tényleg bóknak szánta. Aztán hozzátette, váratlanul durván:

– Nem akarom többé elolvasni, amiket írsz.

– Miért?

Gondolkodott egy kicsit.

– Mert fáj – felelte, megütögette az ujjaival a feje búbját, és kitört belőle a nevetés.

54.

Boldogan tértem haza. Bezárkóztam a vécébe, hogy ne zavarjam a családot, és nagyjából hajnal háromig tanultam, aztán végre lefeküdtem aludni. Fél hétkor felkeltem, hogy átmásoljam a szöveget. Előbb azonban elolvastam Lila szép, kerekded betűivel: ugyanolyan maradt a kézírása, amilyen az általánosban volt, miközben az enyém teljesen megváltozott, leegyszerűsödött, kisebbek lettek a betűk. Pontosan az állt a lapon, amit én írtam, csak világosabban, természetesebben. A kihúzások, áthelyezések, apró betoldások és valahogy maga a kézírás is azt a benyomást keltették bennem, hogy kibújtam a bőrömből, és most száz méterrel önmagam előtt futok, olyan erővel és harmóniával, melynek meglétéről a hátramaradt énemnek sejtelme sem volt.

Elhatároztam, hogy meghagyom a szöveget Lila kézírásával. Így vittem el Ninónak, hogy megmaradjon a szavaimban Lila látható jelenléte. Nino elolvasta, többször is nagyokat pislogott hosszú szempilláival. Végül közölte, hirtelen támadt szomorúsággal:

– Galianinak igaza van.

– Miben?

– Jobban írsz nálam.

És noha zavartan tiltakoztam, megismételte a mondatot, aztán sarkon fordult, és köszönés nélkül faképnél hagyott. Nem mondta meg, mikor fog megjelenni az újság és hogyan jutok hozzá, s nekem nem volt bátorságom megkérdezni. Felbosszantott a viselkedése. Olyannyira, hogy miközben távolodott, néhány másodpercig mintha az apja járását láttam volna.

Így végződött újbóli találkozásunk. Megint elrontottunk mindent. Nino napokig úgy viselkedett, mintha főbenjáró bűn volna, hogy jobban írok nála. Feldühített. Mikor aztán váratlanul újra létezést, testet, jelenlétet tulajdonított nekem, és megkérdezte, elkísérhet-e egy darabon hazafelé, hűvösen azt feleltem, dolgom van, mindjárt jön a barátom.

Egy ideig azt hihette, Alfonso az, de megdőlt a feltevése, amikor egyszer megjelent Marisa, a húga tanítás után az iskolánál, valamiért beszélnie kellett Ninóval. Ischia óta nem láttuk egymást. Nagyon megörült, odarohant hozzám, rettentően sajnálja, mondta, hogy idén nyáron nem voltam Baranóban. Éppen ott volt velem Alfonso, bemutattam neki. Mindenáron sétálni akart velünk egyet, főleg hogy a bátyja közben elment. Először elmesélte a temérdek szerelmi gyötrelmét, aztán amikor rájött, hogy Alfonso és én nem vagyunk együtt, nem szólt többet hozzám, nekiállt Alfonsóval bájologni a szokásos kacérságával. Otthon aztán nyilván elmesélte a bátyjának, hogy nincs köztünk semmi Alfonsóval, és Ninónak több se kellett, már másnap újra körülöttem legyeskedett. De rá se bírtam nézni, ideges lettem tőle. Ugyanolyan léha, mint az apja, még ha gyűlöli is? Azt hiszi, senki se tud neki ellenállni, mindenki őt akarja? Annyira öntelt, hogy nem képes elfogadni más erényeit?

Megkértem Antoniót, jöjjön elém az iskolához. Egyből belement, boldogan és hökkenten. Aztán még jobban meglepődhetett, amikor mindenki előtt megfogtam a kezét, és ujjaimat az övébe kulcsoltam. Korábban sosem sétáltunk így, se a telepen, se máshol, mert olyan érzésem volt, mintha kislány volnék, és az apámmal sétálnék. De ezúttal megtettem. Tudtam, hogy Nino néz minket, és azt akartam, hogy lássa, kivel van dolga. Jobban írok nála, az én cikkem is megjelenik a lapban, ahová írogat, ugyanolyan jól megy az iskola, ha nem jobban, mint neki, van barátom, íme: úgyhogy sosem fogok utána futkosni, mint egy hűséges kiskutya.

55.

Arra is megkértem Antoniót, hogy kísérjen el Lila esküvőjére, és sose hagyjon magamra, mindig velem beszélgessen, és ha úgy adódik, csak velem táncoljon. Nagyon tartottam attól a naptól, féltem egy végérvényes töréstől, ezért akartam, hogy legyen mellettem valaki, aki támogat.

A kérésem tovább bonyolította Antonio életét. Lila már kiküldte a meghívókat. Az anyák és nagymamák, szerte a telepen, jó ideje varrták a ruhákat, kalapok és táskák után kajtattak, nászajándékot keresgéltek: pohárkészletet, étkészletet, evőeszközöket, miegymást. Nem annyira Liláért fáradoztak, mint inkább a jóságos Stefanóért, aki megengedte, hogy csak hó elején fizessenek a boltban. Meg hát, legfőképp, az esküvő mifelénk olyan esemény volt, ahol senki sem akart leszerepelni, különösen az egyedülálló lányok nem, akiknek jó alkalmat nyújtott, hogy párt találjanak, és néhány éven belül ők is férjhez menjenek.

Éppen ezért akartam, hogy Antonio elkísérjen. Eszem ágában sem volt világgá kürtölni a kapcsolatunkat – vigyáztunk, hogy hétpecsétes titok maradjon –, inkább az volt a célom, hogy féken tartsam a szépségem miatti aggodalmamat. Nyugodt és összeszedett akartam lenni az esküvőn, a szemüvegemmel, a régi cipőmben, szegényes ruhámban, melyet az anyám varrt, és azt akartam gondolni: megvan mindenem, ami egy tizenhat éves lánynak kellhet, nem hiányzik semmi és senki.

De Antonio másképp értelmezte. Szeretett, élete legnagyobb ajándékának tekintett. Gyakran kérdezgette, harsányan, szorongását a vidámság álarca mögé rejtve, hogyhogy éppen őt választottam, aki olyan ostoba, hogy két szót nem tud rendesen egymás után rakni. Valójában alig várta, hogy bemutassam a szüleimnek, és hivatalossá váljon a kapcsolatunk. Következésképpen a kérésem hallatán azt hihette, végre rászánom magam, hogy felvállaljam, és adósságba verte magát a szabónál, hogy illő ruhát csináltasson, arról nem is beszélve, hogy egy vagyont költött a nászajándékra, Ada és a többi testvére ruháira, arra, hogy Melina vállalhatóan nézzen ki.

Én minderről semmit sem tudtam. Éltem az életem: iskola; sürgős tanácsadás Lilának, a sógornőjének és az anyósának, valahányszor összegubancolódtak a szálak; kellemes izgalom a cikk közelgő megjelenése miatt. Titokban meg voltam győződve róla, hogy csak attól a pillanattól kezdve fogok igazán létezni, amikor majd nyomtatásban olvashatom a nevem, Elena Greco, és a nagy várakozásban nemigen figyeltem Antonióra, aki a fejébe vette, hogy az esküvői öltözékét egy pár Cerullo cipővel teszi teljessé. Sokszor kérdezgetett, mit tudok, hogy állnak a Cerullók a cipőkkel, de mindig azt feleltem, Rinót kérdezze, mert Lilának fogalma sincs.

Így volt. Fernando és Rino novemberben behívta a műhelybe Stefanót, anélkül hogy vették volna a fáradságot, és megmutatták volna a cipőket Lilának, pedig még a szüleinél lakott. Stefano viszont csak azért is a menyasszonyával meg Pinucciával érkezett, mind a hárman úgy néztek ki, mintha a tévéből léptek volna elő. Lila elmondta, hogy szédületes élmény volt készen látni a cipőket, melyeket évekkel korábban ő rajzolt meg: mintha megjelent volna neki egy jó tündér, és teljesítette volna egy kívánságát. A cipők pontosan olyanok voltak, amilyennek annak idején elképzelte őket. Pinucciának is tátva maradt a szája. Rögtön föl is akarta próbálni azt a modellt, amelyik a legjobban tetszett neki, és nem győzte dicsérni Rinót, kimutatva ezzel, hogy őt tartja a könnyeden vaskos, harmonikusan disszonáns mesterművek valódi megalkotójának. Egyedül Stefano látszott elégedetlennek. Félbeszakította Lilát, aki ünnepelte az apját, a bátyját meg a tanoncokat, elhallgattatta Pinucciát, aki mézesmázos hangon bókolt Rinónak, miközben a fél bokáját fölemelve mutogatta neki a pompás lábbelit; és egyesével végigkritizálta a modelleken a változtatásokat a rajzokhoz képest. Különösen belelovallta magát, amikor összehasonlította a régi cipőt, melyet Rino és Lila az apjuk tudta nélkül készített, a mostanival, apa és fia művével.

– Mi ez a rojt, mik ezek a varrások, mi ez az aranyszínű csat? – kérdezte bosszúsan.

És hiába próbálta Fernando megmagyarázni az összes változtatást tartóssági okokkal vagy kitalált tervezési hibákkal, Stefano hajthatatlan maradt. Kijelentette, hogy túl sok pénzt fektetett be ahhoz, hogy tucatcipőket kapjon, szakasztott olyanokat akar, amilyeneket Lila megtervezett.

Vágni lehetett a feszültséget. Lila finoman az apja védelmére kelt, ugyan már, mondta a vőlegényének, azok csak kislányos fantáziaképek voltak, és ezekre az amúgy jelentéktelen változtatásokra biztosan szükség volt. De Rino is Stefano mellé állt, és még hosszasan vitatkoztak. Végül Fernando kimerülten lerogyott egy sarokba, és a falon lévő rajzokat nézegetve azt mondta Stefanónak:

– Ha kellenek a cipők karácsonyra, tessék. Ha ugyanolyat akarsz, amilyet a lányom rajzolt, csináltasd meg mással.

Stefano és Rino visszavonulót fújt.

A cipők kikerültek a karácsonyi kirakatba, a vattából készített csillagok közé. Elmentem megnézni őket, elegáns, gondosan megmunkált darabok voltak, kiríttak a környezetből, sehogy sem illettek össze a szegényes kirakattal, a sivár utcával, az ügyfelekre váró műhely bőrdarabkákkal, munkapadokkal, cipészárakkal, sámfákkal, cipősdobozokkal mennyezetig telezsúfolt belsejével. Dacára Fernando változtatásainak, ezek gyermekkori álmaink cipői voltak, nem passzoltak a telepi valósághoz.

Így aztán karácsonyig egyetlen párat sem sikerült eladni. Csak Antonio érdeklődött, kért Rinótól egy negyvennégyest, felpróbálta. Később elmesélte nekem, milyen csodás érzés volt elegáns cipőt viselni, elképzelni magát mellettem az esküvőn az új ruhában, ebben a cipőben. De füstbe ment az üzlet. Amikor megkérdezte Rinót, mennyibe kerül, és Rino megmondta, leesett az álla.

– Meghibbantál?

És amikor Rino folytatta:

– Odaadom részletre…

Nevetve azt felelte:

– Inkább veszek egy robogót.

56.

Lila akkor észre sem vette, annyira lefoglalta az esküvő, hogy a sok munka miatti kimerültsége ellenére mindaddig vidám és játékos bátyja megint egyre komorabbá válik, rosszul alszik, minden apróságon felhúzza magát.

– Olyan, mint egy kisfiú – mentegette Pinuccia előtt a kitöréseiért –, ha nem teljesülnek azonnal a kívánságai, begurul, nem tud várni.

Egyébként Lila, Fernandóhoz hasonlóan, nem élte meg kudarcként, hogy nem keltek el a cipők karácsonyra. Valójában az elkészítésük mindenféle tervszerűséget nélkülözött. Mivel Stefanónak csupán egyetlen célja volt velük, megvalósítani Lila ihleteit, mindenféle akadt köztük, könnyebbek, vastagabbak, minden évszakra. Kisebb halomban álltak a műhelyben a fehér dobozok. Ebben bíztak. Csak ki kell várni, és majd télen, tavasszal, ősszel eladják őket.

De Rino egyre türelmetlenebbé vált. Karácsony után gondolt egyet, és elment az országút melletti lerobbant cipőkereskedésbe, és noha tudta, hogy ezer szállal kötődik a Solarákhoz, felajánlotta a tulajnak, hogy tegyen ki a kirakatba egy-két Cerullo cipőt, bármiféle kötelezettség nélkül, csak a próba kedvéért. A tulaj udvariasan visszautasította, mondván, a vevői nem keresnek ilyesféle cipőket. Rino zokon vette, csúnyán összeszólalkoztak, aminek aztán gyorsan híre ment a telepen. Fernando tombolt, Rino sértegette, Lila pedig újra a zűrzavar alkotórészének, valamiféle pusztító erő rémisztő megnyilvánulásának érezte a testvérét. Aggodalmasan figyelte, hogy amikor négyesben mentek valahová, Rino mindig úgy intézte, hogy öt lépéssel lemaradjon tőle és Pinucciától, és Stefanónak magyarázhasson. Stefano általában semmi jelét nem mutatta, hogy idegesítené, Lila csak egyszer hallotta felcsattanni:

– Már megbocsáss, Rino, szerinted csak a húgod két szép szeméért öntöttem a pénzt a cipőüzletbe, mint egy feneketlen zsákba? Elkészültek a cipők, szépek, el kell adnunk őket. Csak egy gond van: meg kell találni a piacot.

Ez a „húgod két szép szeméért" nem tetszett Lilának. De nem ágált, mert a bátyjára viszont jó hatást tettek Stefano szavai: Rino megnyugodott, és nekiállt eladási stratégiákat gyártani, legfőképp Pinucciát boldogította velük. Nagyban kell gondolkodni, mondogatta. Miért megy csődbe megannyi ígéretes vállalkozás? Miért kellett Gorresiónak lemondania a motorbicikli-gyártásról? Miért ment tönkre alig fél év alatt a rövidáruüzlet? Mert szűk látókörűek voltak. A Cerullo cipők viszont hamarosan kitörnek a telepről, és bejutnak a gazdagabb piacokra.

Közben közeledett az esküvő időpontja. Lila rohangált menyasszonyi ruhát próbálni, csinosítgatta jövendőbeli otthonát, küzdött Mariával és Pinucciával, akik nehezen viselték Nunzia közbeavatkozásait. Ahogy közeledett a március tizenkettedike, úgy nőtt köztük a feszültség. De nem onnan érkeztek a megrendítő csapások. Történt két dolog, egymás után, melyek mélyen megsebezték Lilát.

Egy jeges februári délutánon Lila egyszer csak megkért, kísérjem el Oliviero tanárnőhöz. Addig semmiféle érdeklődést, szeretetet, hálát nem mutatott iránta. Most azonban szükségét érezte, hogy személyesen vigye el neki a meghívót. Mivelhogy sosem mondtam Lilának, hogy a tanárnő gyakran ellenséges hangnemben beszélt róla, nem láttam okát, hogy ezúttal megemlítsem, ráadásul az utóbbi időben Oliviero tanárnő kevésbé tűnt agresszívnek, egyre inkább elhatalmasodott rajta a búskomorság: talán szívesen fogadja Lilát.

Lila szépen felöltözött, és elgyalogoltunk a házig, ahol a tanárnő lakott, a parókia szomszédságában. Ahogy mentünk föl a lépcsőn, észrevettem, hogy Lila nagyon ideges. Nekem ismerős volt az út, ismerősek voltak a lépcsőfokok, neki nem. Nem szólt egy szót sem. Csöngettem, hallottam a tanárnő csoszogó lépteit.

– Ki az?

– Greco.

Ajtót nyitott. Violaszín tunikát viselt, fél arcát egy sál takarta. Lila rögtön rámosolygott.

– Tanárnő, emlékszik rám? – kérdezte.

Oliviero végigmérte Lilát, mint annak idején az iskolában, ha rossz fát tett a tűzre, aztán hozzám fordult, és nehézkesen, mintha teli volna a szája, megkérdezte:

– Ki ez? Nem ismerem.

Lila zavarba jött, és gyorsan hozzátette, olaszul:

– Cerullo vagyok. Elhoztam a meghívót, férjhez megyek. És nagyon boldog lennék, ha eljönne az esküvőre.

A tanárnő nekem válaszolt:

– Cerullót ismerem, de nem tudom, ez kicsoda.

Az orrunkra csapta az ajtót. Néhány pillanatig megkövülten álltunk a lépcsőházban, aztán vigasztalásképp megérintettem Lila kezét. Elhúzta, becsúsztatta a meghívót az ajtó alatt, és elindult lefelé a lépcsőn. Útközben végig a bürokrácia útvesztőiről beszélt a parókián meg a városházán, nagyon jól jött, mondta, hogy apám ott dolgozik.

A másik, talán még fájdalmasabb meglepetést Stefano és a cipők okozták. Stefano már jó ideje eldöntötte, hogy az esküvői tanúja Maria egyik rokona lesz, aki a háború után áttelepült Firenzébe, és nyitott egy kis régiségkereskedést, ahol mindenféle dolgot árult, de leginkább fémtárgyakat. Egy firenzei lányt vett feleségül, és immár ő is firenzei akcentussal beszélt, ami egyfajta tekintélyt biztosított neki a családban, olyannyira, hogy Stefano bérmálkozásakor is ő volt a tanú. Ám végül, egyik percről a másikra, a vőlegény meggondolta magát.

Lila először az utolsó pillanatok idegességének tulajdonította a dolgot. Teljesen hidegen hagyta, ki lesz az esküvői tanú, viszont muszáj volt gyorsan dönteni. De Stefano napokig csak hímezett-hámozott, nem árulta el, kivel helyettesítené a firenzeit. Aztán, alig egy héttel az esküvő előtt, kiderült az igazság. Stefano kész tényként közölte Lilával, bármiféle indoklás nélkül, hogy Silvio Solara lesz az esküvői tanú, Marcello és Michele apja.

Lila, akinek addig meg sem fordult a fejében a lehetőség, hogy Marcello Solara akárcsak legtávolabbi rokona is jelen lesz az ő esküvőjén, néhány napra visszaváltozott azzá a lánnyá, akit jól ismertem. Rettenetesen közönséges sértéseket vágott Stefano fejéhez, kijelentette, hogy látni sem akarja többé. Bezárkózott a szülei lakásába, nem törődött semmivel, nem ment el az utolsó ruhapróbára, semmit sem csinált, aminek köze lett volna a közelgő esküvőhöz.

Elkezdtek a nyakára járni a rokonok. Elsőnek az anyja próbálkozott, a család érdekeiről beszélt, szívhez szólóan. Aztán jött Fernando, mogorván, és rápirított, hogy ne játssza a kislányt: ahhoz hogy valakinek jövője lehessen a telepen, elengedhetetlen Silvio Solara komasága. Végül következett Rino, aki roppant agresszív stílusban, egy csakis a hasznot szem előtt tartó üzletember hangján kifejtette Lilának, hogyan áll a helyzet: az öreg Solara olyan, mint egy bank, és főleg rajta keresztül lehet eljuttatni a Cerullo modelleket a különböző cipőboltokba.

– Mit képzelsz? – üvöltött duzzadt, véreres szemmel. – Tönkre akarsz tenni engem meg az egész családot, azt akarod, hogy kárba vesszen a rengeteg munka?

Rögtön utána Pinuccia is megjelent, hogy elmondja, kissé mesterkélt hangon: neki is igazán a kedvére lett volna a firenzei ószeres, de be kell látni, hogy nem lehet felrúgni egy esküvőt, és semmissé tenni egy szerelmet ilyen apróságok miatt.

Eltelt egy nap és egy éjszaka. Nunzia némán gubbasztott egy sarokban, a kisujját sem mozdította, aludni se ment el. Aztán kiosont, és nagy titokban átjött hozzánk, hogy megkérjen, beszéljek Lilával, próbáljam jobb belátásra bírni. Hízott a májam, hogy engem választott, és nekiláttam haditervet készíteni. Nem akármi forgott kockán: egy aprólékosan megszervezett esküvő, érzelmek és érdekek sokasága. Megrémültem. Én, aki immár tudtam, hogy nyilvánosan kikelhetek a Szentlélek ellen, kikezdve a hittantanár tekintélyét, kizártnak tartottam, hogy Lila helyében volna bátorságom mindent felrúgni. De ő igen, ő képes rá, pillanatokkal az esküvő előtt is. Mit tegyek? Éreztem, hogy őrült kevés hiányzik hozzá, hogy végigtereljem ezen az úton, és mi tagadás, szíves örömest ügyködtem volna ezért a fejleményért. A lelkem mélyén nagyon szerettem volna visszakapni a sápadt, lófarkas, toprongyos kislányt, azt a résnyire összehúzott ragadozószempárt. Elég a nagyzolásból, ne játssza tovább a telepi Jacqueline Kennedyt.

De mindkettőnk vesztére ezt szemétségnek éreztem volna. Hittem benne, hogy a javát szolgálom azzal, ha nem engedem vissza a Cerullo-ház szürkeségébe, így hát meg se fordult a fejemben, hogy ne a következőkről győzködjem, finoman, türelmesen: Lila, Silvio Solara nem Marcello, és nem is Michele, hiba őket összekeverni, tudod jól, nálam is jobban, te magad mondtad máskor. Nem ő zsuppolta be a kocsiba Adát, nem ő lőtt ránk szilveszterkor, nem ő járkált hozzátok akaratod ellenére, nem ő terjesztette rólad azokat az ocsmányságokat; Silvio lesz a tanú, és segíteni fog Rinónak és Stefanónak eladni a cipőket, ennyi az egész, nem lesz belőle semmiféle bajod a jövőben. Újrakevertem a régi kártyákat, beszéltem arról, ami előttünk volt, a korábbi generációkról és a miénkről, arról, hogy mi mennyire mások vagyunk, hogy ő és Stefano mennyire más. Ez utóbbi érv hozta meg az áttörést, meglágyította Lilát, és én nagy lelkesen tovább győzködtem. Csöndben hallgatott, nyilvánvalóan kellett neki a segítség a megnyugváshoz, és szép lassan meg is nyugodott. De láttam a szemében, hogy számára Stefano ezzel a húzással felfedett valamit magából, amit Lila addig nem látott tisztán, és éppen ezért még Rino őrületeinél is jobban megijesztette. Azt mondta:

– Talán nem is szeret.

– Hogyne szeretne. Bármit megtenne érted.

– Amíg nem veszélyeztetem az üzleteit – felelte megvető hangon.

Korábban sosem beszélt így Stefano Carracciról.

Mindenesetre kimozdult otthonról. Nem ment el a csemegeboltba, az új lakásba se, egyszóval nem kereste a békülést. Megvárta, hogy Stefano kimondja:

– Kedvesem, nagyon szeretlek, de tudod, hogy vannak dolgok, amiket meg kell tennem.

Csak ez után engedte meg neki, hogy mögé lépjen, és megcsókolja a nyakát. De aztán hirtelen megfordult, mélyen Stefano szemébe nézett, és így szólt:

– Az én esküvőmre Marcello Solara nem teheti be a lábát.

– Mit csináljak?

– Nem tudom, de meg kell esküdnöd rá.

Stefano nagyot fújt, és nevetve azt felelte:

– Jól van, Lina, esküszöm.

57.

Elérkezett március tizenkettedike, egy enyhe, tavaszias nap. Lila megkért, hogy már korán menjek át hozzájuk, a szülei lakásába, és segítsek mosakodni, fésülködni, öltözködni. Elküldte az anyját, kettesben maradtunk. Leült az ágy szélére bugyiban és melltartóban. Mellette a menyasszonyi ruha, akár egy holttest; előtte a padló hatszögletű kövein a gőzölgő vízzel teli rézkád. Váratlanul megkérdezte:

– Szerinted rosszul teszem?

– Mit?

– Hogy férjhez megyek.

– Még mindig a tanúügy?

– Nem, a tanárnő. Miért nem akart beengedni?

– Mert egy zsémbes vénasszony.

Hallgatott egy darabig, nézte a csillogó vizet a kádban, aztán azt mondta:

– Bármi történjen is, te folytasd a tanulást.

– Még két év, leérettségizem, és vége.

– Nem, ne hagyd abba, majd adok pénzt, neked mindig tanulnod kell.

Idegesen felnevettem, aztán azt feleltem:

– Köszönöm, de egy idő után az ember befejezi a tanulást.

– De te nem: te vagy az én briliáns barátnőm, a legjobbá kell válnod, nem érhet a nyomodba se nő, se férfi.

Fölállt, levette a melltartót és a bugyit, és így szólt:

– Gyere, segíts, különben elkésem.

Sosem láttam még meztelenül, zavarban voltam. Ma már tudom, ez a szégyenlősség abból fakadt, hogy örömmel pillantottam meg a meztelenségét, örömmel voltam beavatott tanúja tizenhat éves teste szépségének néhány órával azelőtt, hogy Stefano megérintené, belé hatolna, elformátlanítaná, és talán teherbe ejtené. Akkor csak a szükségszerű, ködös tapintatlanságérzést éreztem, mely együtt jár azokkal a helyzetekkel, amikor az ember nem fordíthatja el a tekintetét, nem húzhatja el a kezét anélkül, hogy kimondatlanul is beismerné a zavarát éppen azáltal, hogy visszahúzódik, és nem sérti meg a másik háborítatlan, felkavaró ártatlanságát; anélkül, hogy a visszakozással kifejezésre juttatná mélységes zaklatottságát. Úgyhogy az ember erőt vesz magán, és marad, nem veszi le a tekintetét a fiús vállról, a meredező mellbimbóról, a keskeny csípőről, a feszes fenékről, a koromfekete szeméremről, a hosszú lábról, a kecses térdről, a lágy bokáról, a finom lábfejről; úgy tesz, mintha mi sem történt volna, pedig nagyon is történik, itt és most, ebben a szerény, kissé sötét szobában a szegényes bútorokkal, a hézagos, vízfoltos padlóval; és forrni kezd a vére, vágtázni a szíve.

Lemosdattam, lassan, gondosan, előbb kuporgott a kádban, aztán megkértem, hogy álljon fel, mintha még most is hallanám a lecsöpögő víz hangját, és megmaradt bennem a benyomás, hogy a rézkád anyaga ugyanolyan, mint Lila húsa: sima, kemény, nyugodt. Kusza érzések és gondolatok kavarogtak bennem: átölelni, együtt sírni vele, megpuszilni, meghúzni a haját, nevetni, úgy tenni, mintha tapasztalt volnék a szexben, és fontoskodó hangon tanácsokat adni, távol tartani a szavaimmal, amikor a leginkább közel vagyunk egymáshoz. De aztán nem maradt más, csak az ellenséges gondolat, hogy én kora reggel tetőtől talpig lecsutakolom, csak azért, hogy aztán éjszaka Stefano beszennyezze. Elképzeltem ugyanígy, meztelenül, összegabalyodva a férjével az ágyon, az új lakásban, miközben a vonat zakatol az ablak előtt, és Stefano húsa egy határozott, erőszakos lökéssel beléhatol, ahogyan a tenyér benyomja a parafa dugót a borosüveg szájába. És hirtelen úgy tűnt, nincs más gyógyír a fájdalom ellen, amit érzek és érezni fogok, mint találni egy félreeső zugot, hogy ugyanabban az időben Antonio megtegye velem ugyanezt.

Segítettem Lilának megtörülközni, felöltözni, felvenni a menyasszonyi ruhát, melyet én – én, gondoltam fájdalommal vegyes büszkeséggel – választottam. Megelevenedett a szövet, a hófehér ragyogást életre keltette Lila testének melege, a vörös ajak, a szigorú, éjfekete szem. Végül belebújt a saját maga tervezte cipőbe. Rino nyomására, mert a bátyja árulásnak tekintette volna, ha Lila más lábbelit visel az esküvőn, egy lapos sarkú modellt választott, hogy ne tűnjön túl sokkal magasabbnak Stefanónál. Megnézte magát a tükörben, kissé fölemelve a ruhát.

– Csúnya a cipő – mondta.

– Nem is.

Idegesen fölnevetett.

– Dehogynem. Nézd csak, az álmok a fejemből a lábam alá kerültek.

Hirtelen megfordult, ijedt arccal.

– Mi történik velem, Lenù?

58.

Fernando és Nunzia már réges-rég elkészült, és türelmetlenül várt ránk a konyhában. Sosem láttam még őket így kinyalva. Akkoriban a szülők, Lila szülei, az enyémek, minden szülő, öregnek tűnt nekem. Nem sok különbséget láttam köztük és a nagyszülők között, a szememben mindnyájuknak valahogy hideg volt az élete, semmiben sem hasonlított az enyémhez, vagy Lila, Stefano, Antonio, Pasquale életéhez. Mert bennünk igazán lángolnak az érzelmek, szárnyalnak a gondolatok. Csak most, írás közben eszmélek rá, hogy Fernando akkortájt nem lehetett több negyvenöt évesnél, Nunzia pedig biztosan fiatalabb volt néhány évvel, és aznap reggel remekül néztek ki egymás mellett, Fernando fehér ingben és sötét öltönyben, Randolph Scott vonásaival, Nunzia meg talpig kékben, kék kalapfátyollal. Miképpen az én szüleim is, akiknek a koráról pontosabban tudok nyilatkozni: apám harminckilenc éves volt, anyám harmincöt. Hosszan elnéztem őket a templomban. Bosszantott, hogy éreztem, ezen a napon fikarcnyit sem kárpótolják őket tanulmányi sikereim, sőt annak bizonyítékát látják bennük, főleg anyám, hogy a tanulás felesleges időpocsékolás. Amikor Lila a vakítóan fehér ruhában, pillekönnyű fátyollal, valóságos tüneményként végigvonult a Szent Család-templomon a suszter karján, és odalépett a fess Stefanóhoz a virággal borított oltár előtt – örülhet a virágos, aki ezt a tengernyi virágot szállította –, anyám, noha kancsal szeme mintha másfelé tekintett volna, rám nézett, hogy nyomatékosítsa: én ott vagyok pápaszemesen, messzi a lényegtől, miközben a gonosz barátnőm férjet szerzett magának, méghozzá micsoda férjet, és megélhetést a családjának, és lakást, ráadásul saját tulajdonú lakást, fürdőkáddal, jégszekrénnyel, tévével és telefonnal.

Hosszú volt a szertartás, a pap a végtelenségig elnyújtotta. A vőlegény rokonai és barátai az egyik oldalon gyűltek össze egy kupacban, a menyasszony pereputtya a másikon. A fényképész vadul kattintgatott – vaku, reflektorok –, egy ifjú segéd pedig filmezte a szertartás fontosabb mozzanatait. Antonio egész idő alatt engedelmesen ücsörgött mellettem vadonatúj, méretre szabott öltönyében, így a rettentő bosszús Adára hárult a feladat, hogy – noha a vőlegény csemegeboltjának alkalmazottjaként egészen más elhelyezésre vágyott – hátul felügyeljen a testvéreire és Melinára. Egyszerkétszer Antonio a fülembe súgott valamit, de sosem válaszoltam. Az volt a dolga, hogy mellettem legyen, de túl sok bizalmaskodás nélkül, nehogy szárnyra kapjanak a pletykák. Végighordoztam a tekintetem a zsúfolt templomon, a násznép unatkozott, mások is folyton körbepislogtak. Erős virágillat keveredett az új ruhák szagával. Gigliola gyönyörű volt, Carmela Peluso is. Meg a fiúk is. Enzo és Pasquale mintha meg akarta volna mutatni, hogy ha ők állhatnának Lila mellett az oltárnál, még különbek is lennének Stefanónál. Miközben a kőműves és a zöldséges, mint két őrszem, hátulról vigyázta a szertartás rendjét, Rino, a menyasszony testvére, a családok csoportjait megbontva Pinuccia mellé ült, a vőlegény rokonai közé, szintén kifogástalanul elegánsan, új öltönyben, lábán a Cerullo cipő versenyt csillogott zselézett hajával. Micsoda fényűzés! Nyilvánvalóan egyetlen meghívott sem akart lemaradni erről, sőt nagyúri öltözékben jelentek meg, ami – tudtam, mindenki tudta – azt jelentette, hogy nem keveseknek, kezdve talán a mellettem ülő Antonióval, kölcsön kellett kérniük. Néztem Silvio Solarát a vőlegény mellett, terebélyesen, sötét, a csuklójánál csillámló zakóban. Néztem a feleségét, Manuelát a menyasszony oldalán, talpig rózsaszínben, ékszerekkel teleaggatva. Tőlük származott a pénz a pompára. Don Achille halála után ez az ibolyaszín arcú, kék szemű, erősen kopaszodó férfi és ez a vékony, hosszú orrú, keskeny szájú asszony adott kölcsön az egész telepnek (valójában Manuela intézte a gyakorlati részét: hírhedt és rettegett piros fedeles naplójába jegyezte be az összegeket és a határidőket). Lila esküvője tehát nemcsak a virágosnak meg a fényképésznek volt jó üzlet, hanem legfőképp a Solara házaspárnak, mert ráadásul a tortát és az ajándékköszönő bonbonokat is ők készítették. Lila, észrevettem, egyszer sem nézett rájuk. És egyszer sem fordult Stefano felé, csak a papot bámulta. Így hátulról nem is szép pár, gondoltam. Lila túl magas, Stefano alacsonyabb nála. A Lilából áradó energiát képtelenség nem érezni, mellette Stefano papírfigurának tűnik. Lila őrületesen koncentrál, mint akinek muszáj tökéletesen megértenie, mit is jelent ez a ceremónia, Stefano viszont oda-odafordul az anyjához, összemosolyog Silvio Solarával, vakargatja a fejét. Egyszerre elfogott a szorongás. És ha Stefano csakugyan nem az, akinek látszik? De nem merültem el a gondolatban, két okból: először is, mert kimondták az igent, tisztán, határozottan, általános meghatottság közepette, gyűrűt váltottak, megcsókolták egymást, és rá kellett eszmélnem, hogy Lila tényleg férjhez ment. Aztán már nem figyeltem az ifjú párra. Eszembe jutott, hogy mindenkit láttam, csak Alfonsót nem, kerestem a tekintetemmel a vőlegény, majd a menyasszony rokonai között, végül hátul találtam rá, egy oszlop rejtekében. Intettem neki, visszaintett, és elindult felém. De mögötte, talpig díszben, felbukkant Marisa Sarratore. És közvetlenül utána, nyurgán, borzasan, zsebre vágott kézzel, zakóban és a szokásos gyűrött nadrágjában Nino.

59.

Az ifjú pár nagy zűrzavar és tülekedés, zengő orgonaszó és vakuvillogás közepette vonult ki a templomból. Megálltak a templomkertben, ölelték, csókolták egymást az autók és az ideges hozzátartozók káoszában, akik várakozni kényszerültek, miközben mások, még csak nem is vér szerinti rokonok – de fontosabbak, kedveltebbek, drágább ruhákban, hölgyek különösen extravagáns kalapokban – már szállhattak is be a kocsikba, és indulhattak az Orazio úti étterem felé.

Alfonso is nagyon kiöltözött, sosem láttam még sötét öltönyben, fehér ingben, nyakkendőben. Az iskolában viselt elnyűtt göncei vagy a boltban hordott fehér köpenye nélkül nemcsak idősebbnek tűnt tizenhat événél, de hirtelen egyáltalán nem hasonlított a bátyjára. Magasabb volt, már most, vékonyabb és – főleg – jóképű, mint az a spanyol táncos, akit a tévében láttam: nagy szem, telt ajak, szakállnak még nyoma se. Marisa nyilvánvalóan rászállt, találkozgattak, a tudtom nélkül. Alfonsót, bármennyire is ragaszkodott hozzám, vajon elvarázsolták Marisa bodros fürtjei és kifogyhatatlan szóáradata, ami kapóra is jött neki, amilyen félénk, hogy ne kelljen kitöltenie a beszélgetések űrjeit? Összejöttek? Nem valószínű, Alfonso elmesélte volna. De kétségkívül közel járnak hozzá, olyannyira, hogy meghívta Marisát a bátyja esküvőjére. És Marisa, nyilván azért, hogy a szülei elengedjék, magával rángatta Ninót.

Ott állt tehát Nino Sarratore a templomkertben, kirítt a tömegből rendetlen ruhájával, túl magas volt, túl sovány, a haja túl hosszú és fésületlen, a keze mélyen a nadrágja zsebében, úgy tűnt, nem találja a helyét, az ifjú párt nézte, mint mindenki, de a legcsekélyebb érdeklődés nélkül, csak hogy nézzen valamit. Váratlan felbukkanása nagyban hozzájárult érzelmeim aznapi viharához. Még a templomban üdvözöltük egymást, szia, szia, suttogtuk, semmi több. Aztán Nino csatlakozott a húgához és Alfonsóhoz, engem meg karon ragadott Antonio, és bár rögtön leráztam, mégis Ada, Melina, Pasquale, Carmela és Enzo társaságában találtam magam. Miközben a nagy tumultusban Lila és Stefano beszállt egy nagy fehér autóba a fényképésszel és a segédjével, hogy elmenjenek az Emlékparkba újabb képeket készíteni, hirtelen rám tört a félelem, hogy Melina felismeri Ninót, hogy felfedezi rajta Donato vonásait. De fölöslegesen aggódtam. Lila anyja, Nunzia betuszkolta Melinát, Adát és a gyerekeket egy kocsiba, és eltűntek.

Senki sem ismert rá Ninóra, még Gigliola sem, Carmela sem, Enzo sem. És Marisát sem ismerték fel, noha megőrizte a kislány Marisa vonásait. Senki sem figyelt fel a két Sarratoréra. Közben Antonio terelgetni kezdett Pasquale ócska kocsija felé, Carmela és Enzo is beszállt velünk együtt, készültünk indulni, és én csak annyit bírtam kinyögni:

– Hol vannak a szüleim? Remélem, őket is elviszi valaki.

Enzo azt felelte, hogy látta őket valamelyik autóban, úgyhogy elindultunk; még vetettem egy futó pillantást Ninóra, ugyanott állt, szórakozott arccal, az egymással beszélgető Alfonsóval és Marisával, aztán szem elől vesztettem.

Ideges lettem. Antonio, mint mindig, megérezte a hangulatváltozásomat, és a fülembe súgta:

– Mi baj?

– Semmi.

– Felhúzott valami?

– Nem.

Carmela nevetett:

– Az a baja, hogy Lila férjhez ment, és ő is férjhez akar menni.

– Miért, te nem akarsz? – kérdezte Enzo.

– Ha csak rajtam múlna, akár holnap is férjhez mennék.

– És kihez?

– Az én dolgom.

– Na ne – hurrogta le Pasquale –, a kutyának se kellesz.

A Marina felé robogtunk, Pasquale vakmerően vezetett. Antonio csoda jól összerakta a kocsiját, úgy ment, mint egy versenyautó. Hatalmas robajjal száguldottunk, nagyokat döccenve, Pasquale nem törődött a kátyúkkal. Gyorsan utolérte az előttünk lévő autókat, egészen rájuk hajtott, mintha nekik akarna menni, aztán nagyot fékezett, elrántotta a kormányt, és megelőzte őket. Mi, lányok sikítoztunk félelmünkben vagy háborogtunk, de ez csak olaj volt a tűzre, Pasquale kinevetett minket. Antoniónak és Enzónak a szeme se rebbent, szidták a cammogó autókat, mint a bokrot, lehúzták az ablakot, és miközben Pasquale előzött, ordítva becsmérelték a sofőröket.

Miközben az Orazio út felé robogtunk, elfogott az érzés, hogy nyilvánvalóan kívülálló vagyok, és elszomorodtam. Ezekkel a fiúkkal nőttem fel, normálisnak vettem a viselkedésüket, durva szavaik az enyémek is voltak. Ugyanakkor én egy számukra teljesen ismeretlen másik úton is jártam, nap mint nap, immár hat éve, méghozzá a legjobbként. Velük semmire se mentem azzal, amit az iskolában tanultam, vissza kellett fognom, mondhatni le kellett alacsonyítanom magam. Kénytelen voltam sutba dobni az iskolai énemet, és csak néha-néha elővenni, titokban, hogy rájuk ijesszek. Mit keresek én ebben a kocsiban?, gondoltam. Persze, Lila lagzijára megyünk a barátaimmal, a fiúmmal. De éppen ez a lakodalom bizonyítja, hogy Lila, az egyetlen, akire közülük még szükségem van, annak ellenére, hogy szétváltak útjaink, már nem tartozik hozzánk; és a kiesésével megszűnt minden közösségem a többiekkel, a száguldó autóval. Miért nem vagyok inkább Alfonsóval, aki ismeri az eredeti és az új énemet is? És legfőképp, miért nem szóltam Ninónak, hogy maradj, gyere velünk a lagziba, mondd csak, mikor jelenik meg az újság a cikkemmel, beszélgessünk, mi ketten, vájjunk egy odút, ahol elbújhatunk Pasquale közönségessége, az őrült száguldozás, Carmela és Enzo meg Antonio – igen, Antonio – durva beszólásai elől.

60.

A fiatalok közül mi érkeztünk meg először az étterembe. Kezdett elhatalmasodni rajtam a rosszkedv. Silvio és Manuela Solara már az asztaluknál ült a firenzei ószeressel és a nejével meg Stefano anyjával. Lila szülei egy hosszú asztalon osztoztak a rokonokkal, az én szüleimmel, Melinával és a dühös Adával, aki ingerült gesztusokkal fogadta Antoniót. A zenekar éppen beállt, a zenészek a hangszereket próbálgatták, az énekes a mikrofont. Zavartan keringtünk a teremben. Nem tudtuk, hová ülhetünk, egyikünk sem merte megkérdezni a pincéreket, Antonio szinte hozzám tapadt, próbált valahogy felvidítani.

Anyám odaszólt nekem, de úgy tettem, mintha nem hallanám. Újra szólt, de én megint nem válaszoltam. Erre felállt, és odabicegett hozzám. Azt akarta, hogy üljek mellé. Ellenkeztem.

– Mit legyeskedik folyton körülötted Melina fia? – sziszegte.

– Senki sem legyeskedik körülöttem, mama.

– Hülyének nézel?

– Nem.

– Gyere, ülj oda hozzám.

– Nem.

– Csináld, amit mondtam. Nem azért taníttatunk, hogy tönkretegyen egy melós, akinek ráadásul bolond az anyja.

Engedelmeskedtem, rettentő dühös volt. Újabb fiatalok érkeztek, mindannyian Stefano barátai. Észrevettem köztük Gigliolát: integetett, hogy menjek oda hozzá. Anyám visszatartott. Pasquale, Carmela, Enzo és Antonio végre leült Giglioláékhoz. Adának sikerült megszabadulnia az anyjától, rábízta Nunziára, odalépett hozzám, és a fülembe súgta:

– Gyere.

Megpróbáltam felállni, de anyám ingerülten megragadta a karomat. Ada lelombozódott, elment, és leült a bátyja mellé, aki folyton felém pislogott, én meg a szememet a plafonra emelve jeleztem neki, hogy fogoly vagyok.

Játszani kezdett a zenekar. Az énekes, egy negyvenes, finom vonású, majdnem teljesen kopasz alak próbálgatta a hangját. Újabb vendégek érkeztek, zsúfolttá vált a terem. Láthatóan mindenki éhes volt, de természetesen meg kellett várni az ifjú párt. Megint megpróbáltam felállni, de anyám rám szisszent:

– Itt maradsz mellettem.

Mellette. Észre sem veszi, gondoltam, mennyire ellentétes ez a szó a haragjával, a parancsolgatásával. Nem akarta, hogy tanuljak, de ha már tanulok, legyek különb azoknál, akikkel felnőttem, és rájött arra, amire én is éppen most döbbentem rá: nem közöttük van a helyem. Azért parancsolt rám, hogy maradjak mellette, hogy megóvjon a háborgó tengertől, az örvénytől, a szakadéktól, mindenféle veszélytől, amit számára Antonio testesített meg. De mellette maradni azt jelenti, hogy az ő világában maradni, hozzá hasonlóvá válni. És ha olyanná válok, mint ő, ki más juthatna nekem, mint Antonio?

Belépett az ifjú pár, lelkes taps fogadta őket. A zenekar azonnal rákezdett a nászindulóra. Elválaszthatatlanul összeforrasztottam anyámmal, anyám testével a bennem egyre erősödő kívülállóság-érzést. Lila, az ünnepelt boldognak látszott. Mosolygott, elegánsan, udvariasan, kéz a kézben a férjével. Gyönyörű volt. Őt akartam követni kislányként, általa akartam megmenekülni anyámtól. Tévedtem. Lila itt maradt, összeláncolva azzal a világgal, amelytől, úgy képzeli, megkapta a legjobbat: Stefanót, az esküvőt, a lakodalmat, a cipőkkel való játszadozást az apjának és Rinónak. Az égvilágon semmi köze az én utamhoz, a tanuláshoz. Teljesen egyedül éreztem magam.

A friss házasok táncra perdültek, precíz mozdulatokkal keringtek a teremben, a fényképész lelkesen villogtatott. Tudomásul kell vennem, gondoltam, hogy anyám világából, mindenek ellenére, Lilának sem sikerült kiszabadulnia. Nekem viszont muszáj, hogy sikerüljön, nem törődhetek bele a sorsomba. Át kell írnom, ahogyan Oliviero tanárnő átírta, amikor beállított hozzánk, és rávette a szüleimet, hogy taníttassanak. Anyám szorította a karomat, de nem törődhettem vele, emlékeznem kellett, hogy a legjobb vagyok olaszból, latinból, görögből, hogy szembeszálltam a hittantanárral, hogy megjelenik egy cikkem abban az újságban, amelybe egy szép és nagyon okos harmadikos gimnazista fiú is ír.

Ebben a pillanatban lépett be Nino Sarratore. Előbb láttam meg, mint Alfonsót és Marisát, megláttam, és talpra ugrottam. Anyám próbált visszatartani, megfogta a ruhámat, de én kiszabadítottam magam. Antonio, aki le sem vette rólam a szemét, felderült, és vetett felém egy hívogató pillantást. De én, ellentétesen Lila és Stefano mozgásával, akik az asztal felé tartottak, hogy helyet foglaljanak középen a Solara házaspár és a firenzei pár között, elindultam nyílegyenesen a bejárat felé, Alfonso, Marisa és Nino irányába.

61.

Találtunk helyet. Beszélgettem erről-arról Alfonsóval és Marisával, és reménykedtem, hogy Nino rászánja magát, és hozzám szól. Közben Antonio mögém lépett, lehajolt, és a fülembe súgta:

– Foglaltam neked helyet.

– Menj innen, anyám rájött.

Körülnézett, zavartan és rettentő ijedten. Visszament az asztalához.

Elégedetlen zsongás töltötte be a termet. A legdühösebb vendégek rögtön észrevették, hogy nincs minden rendben. Más minőségű bort kaptak a különböző asztalok. Néhányan már az első fogásnál tartottak, miközben másoknak még az előételt sem szolgálták fel. Egyesek már hangosan zúgolódtak, hogy a vőlegény rokonai és barátai jobb kiszolgálásban részesülnek, mint a menyasszony hozzátartozói. Irtóztam ettől az egyre növekvő feszültségtől, a kötekedéstől. Összeszedtem a bátorságomat, és bevontam Ninót a beszélgetésbe, megkértem, hogy beszéljen a nápolyi nyomorról szóló cikkéről, hogy rögtön utána érdeklődhessek, teljes természetességgel, az újság következő számáról és az én féloldalas írásomról. Nagyon érdekes dolgokat mondott, rengeteg mindent tudott a város helyzetéről. Megfogott a magabiztossága. Ischián zaklatott kisfiúnak látszott, most viszont nagyon is érettnek. Hogyan lehetséges, hogy egy tizennyolc éves srác nem általánosságban, szívből jövően beszél a nyomorról, mint Pasquale, hanem tárgyilagosan, konkrét tényeket és adatokat sorolva?

– Honnan tudod ezeket?

– Olvasok.

– Mit?

– Újságokat, folyóiratokat, könyveket, melyek ezzel a kérdéssel foglalkoznak.

Soha nem olvastam addig újságokat vagy folyóiratokat, csak regényeket. És amikor még olvasott, Lila sem vett a kezébe mást, mint a mozgókönyvtár régi, elrongyolódott regényeit. Le vagyok maradva, gondoltam, de Nino segíthet behozni a lemaradásomat.

Elkezdtem kérdésekkel bombázni, és Nino válaszolgatott. Válaszolt, de nem olyan sziporkázóan, ahogyan Lila szokott, aki képes volt bármit vonzóvá varázsolni. Nino tudományosan építette fel a mondandóját, teli konkrét példákkal, és minden kérdésem újabb lökést adott neki, újabb lavinát indított el: megállás nélkül beszélt, bármiféle cifrázás és irónia nélkül, keményen, élesen. Alfonso és Marisa gyorsan elvesztette a fonalat.

– Úristen, milyen unalmas alak a bátyám – mondta Marisa, és elmerültek egymásban.

Magunkra maradtunk, Nino meg én. Semmit sem éreztünk abból, ami körülöttünk történik: nem tudtuk, milyen ételeket szolgálnak fel nekünk, nem tudtuk, mit eszük, mit iszunk. Én újabb és újabb kérdéseken törtem a fejem, és türelmesen hallgattam Nino válaszfolyamait. Hamar rájöttem azonban, hogy a mondandója egyetlen fő meggyőződésre épül, ez kelti életre a mondatait: a dagályos szavak elutasítása, a problémák határozott feltárása, gyakorlati megoldások keresése, beavatkozás. Bármit is mondott, én bólogattam és helyeseltem. De amikor elkezdte szidni az irodalmat, elképedtem.

– Ha porhintést akarnak – ismételte el kétszer-háromszor roppant bosszúsan, az ellenségeire, vagyis minden képmutatóra célozva –, írjanak csak regényeket, én elolvasom őket szívesen, de ha tényleg változtatni kell a dolgokon, egészen más a helyzet.

Valójában – ha jól értettem – arra használta az „irodalom" szót, hogy kikeljen mindazok ellen, akik haszontalan fecsegéssel összezavarják az emberek fejét. Az egyik bátortalan ellenvetésemre például így válaszolt:

– Túl sok a rossz lovagregény, Lenù. Itt van a Don Quijote; minden tiszteletem Don Quijotének, de nekünk Nápolyban nem olyanokra van szükségünk, akik szélmalmok ellen harcolnak, fölösleges erőpazarlás: nekünk olyanok kellenek, akik tudják, hogyan működnek a szélmalmok, és működtetik is őket.

Bárcsak mindennap beszélgethetnék egy ilyen fiúval, gondoltam. Mekkorát hibáztam, milyen buta voltam, hogy szerettem, akartam, mégis kerültem. Az apja miatt. De én is hibás vagyok: én, aki nem bírtam az anyámat, miért hagytam, hogy az apa beárnyékolja a fiút? Nagyon bántam, és örültem, hogy bánom, úgy éreztem, egy regénybe csöppentem. Tovább beszélgettünk, gyakran kellett felemelnünk a hangunkat, hogy túlkiabáljuk a terem zaját, a zenét. Néha odapillantottam Lila asztalához: Lila nevetett, evett, csevegett, észre sem vette, hol vagyok, kivel beszélgetek. Antonio asztala felé viszont ritkán néztem, féltem, hogy odahív magához. De éreztem, hogy rajtam tartja a szemét, és ideges, egyre dühösebb. Mindegy, gondoltam, már döntöttem, holnap elhagyom, nem maradhatok vele, túlságosan különbözőek vagyunk. Igaz, hogy imád, hogy teljességgel nekem szenteli magát, de úgy, mint egy kiskutya. Nino ellenben elkápráztatott megalkuvás nélküli szavaival. Felvázolta a terveit és az elveket, melyek alapján felépíti majd a jövőt. Hallgattam, és lángra gyúlt tőle az elmém, ahogy annak idején Lila szavaitól. Úgy éreztem, gyarapszom attól, hogy figyelmet szentel nekem. Igen, ő meg tudna szabadítani anyámtól, ő, aki mást sem akar, mint megszabadulni az apjától.

Valaki megérintette a vállamat, megint Antonio volt.

– Táncoljunk – mondta komoran.

– Anyám nem engedi – suttogtam.

Felcsattant:

– Mi rossz van benne? Mindenki táncol.

Zavartan rámosolyogtam Ninóra, tudta jól, hogy Antonio a fiúm. Nagy komolyan rám nézett, és odafordult Alfonsóhoz. Elmentem táncolni.

– Ne szoríts.

– Nem szorítlak.

Nagy volt a lárma, kapatos vidámság töltötte be a termet. Táncoltak fiatalok, idősebbek,

gyerekek. De én éreztem, mi van a látszólagos ünnepi hangulat mögött. A menyasszony rokonainak arcán dühödt elégedetlenség ült. Különösen a nők arcán. Súlyos áldozatokat hoztak az ajándékért, az ünnepi ruháért, adósságba verték magukat, és most koldusként kezelik őket, silány borral, elfogadhatatlanul hanyag kiszolgálással. Miért nem lép közbe Lila, miért nem szól Stefanónak? Ismertem őket. Lila miatt visszatartják a dühüket a lakodalom végéig, de amikor Lila elmegy majd átöltözni, amikor visszatér utcai ruhában, szétosztja a bonbonokat, és elegánsan távozik a férje oldalán, akkor kitör majd az ádáz veszekedés, amely hónapokra, évekre szóló gyűlöletet szül, sértésekhez és visszavágásokhoz vezet a férjek és fiúk részéről, akik mindannyian kötelességüknek érzik megmutatni az anyáknak, nővéreknek, nagymamáknak, hogy tudják, mi a férfi dolga. Ismertem mindegyiküket, nőket és férfiakat. Láttam a fiúk dühödt tekintetét, ahogy az énekesre vagy a zenészekre néztek, amiért megbámulták a barátnőiket vagy odaszólogattak nekik. Láttam, hogyan beszélget tánc közben Enzo és Carmela, láttam Pasqualét és Adát egymás mellett az asztalnál: nyilvánvaló volt, hogy még a buli vége előtt összejönnek, aztán eljegyzik egymást, és nagy valószínűséggel néhány éven belül összeházasodnak. Láttam Rinót és Pinucciát. Az ő esetükben gyorsabban megy majd minden: ha tényleg beindul a Cerullo cipőüzem, egy éven belül meglesz a menyegző, nem kevésbé fényűző, mint a mostani. Táncoltak, összeölelkezve, egymás szemébe nézve. Szerelem és érdek. Csemegebolt és cipő. Régi házak, új házak. Olyan vagyok, mint ők? Még mindig olyan vagyok?

– Ki ez? – kérdezte Antonio.

– Ki lenne? Nem ismered meg?

– Nem.

– Nino, Sarratore nagyfia. Az meg ott Marisa, emlékszel rá?

Marisa csöppet sem érdekelte, Nino annál inkább. Felfortyant:

– Elrángatsz megfenyegetni Sarratorét, aztán meg órákat csevegsz a fiával? Azért csináltattam új ruhát, hogy nézzem, ahogy vele bájologsz, pedig még a haját sem vágatta le, nyakkendőt se vett?

Faképnél hagyott a terem közepén, és gyors léptekkel elindult a teraszra nyíló üvegajtó felé.

Néhány másodpercig nem tudtam, mit tegyek. Menjek Antonio után? Térjek vissza Ninóhoz? Magamon éreztem anyám tekintetét, noha kancsal szeme látszólag másfelé nézett. Magamon éreztem apám tekintetét, szúrós tekintet volt. Töprengtem: ha nem megyek ki a teraszra, hanem Ninót választom, Antonio elhagy. Annál jobb. Keresztülvágtam a termen, a zenekar játszott rendületlenül, a párok táncoltak. Leültem a helyemre.

Úgy tűnt, Nino egyáltalán nem törődik azzal, ami történik. Most éppen Galiani tanárnőről beszélt, a szokásos szóáradattal. Védte Alfonsóval szemben, akiről tudtam, hogy utálja. Maga is sokszor kerül vele összetűzésbe, mondta, Galiani túlságosan merev, de mint tanár rendkívüli, mindig biztatja, megtanította tanulni. Próbáltam becsatlakozni a beszélgetésbe. Muszáj volt, hogy Nino megint magával ragadjon, méghozzá sürgősen, nem akartam, hogy az osztálytársammal beszélgessen úgy, ahogyan az imént velem beszélgetett. Szükségem volt rá, hogy kiváltságosnak érezzem magam – hogy ne fussak Antonio után, és ne mentegetőzzek könnyek közt, hogy igen, igazad van, nem tudom, ki vagyok, és mit akarok valójában, kihasznállak, aztán eldoblak, de nem az én hibám, az egyik felem ilyen, a másik olyan, bocsáss meg –, arra, hogy Nino bevonjon a világába, a képességeibe, hogy önmagához hasonlónak ismerjen el. Ezért aztán közbevágtam, és miközben Nino próbálta újra felvenni a fonalat, felsoroltam, milyen könyveket adott kölcsön év eleje óta a tanárnő, milyen tanácsokat kaptam tőle. Bólogatott, kissé durcásan, aztán eszébe jutott, hogy az egyik könyvet régebben ő is megkapta ugyanígy, és beszélni kezdett róla. De nekem sürgősen szükségem volt elismerésre, hogy kiverjem a fejemből Antoniót, így hát gyorsan váltottam, és megkérdeztem:

– Mikor jelenik meg a lap?

Rám nézett, bizonytalanul, kissé aggodalmasan.

– Már megjelent, néhány héttel ezelőtt.

– És hol árulják? – kérdeztem kitörő örömmel.

– A Guida könyvesboltban. De hozok én neked egyet.

– Köszönöm.

Habozott, aztán kinyögte:

– A te írásod nem került bele, végül nem volt hely.

Alfonso megkönnyebbülten elmosolyodott.

– Még szerencse – dünnyögte.

62.

Tizenhat évesek voltunk. Álltam szemben Nino Sarratoréval, Alfonsóval és Marisával, mosolyt erőltettem az arcomra, és színlelt nemtörődömséggel azt mondtam:

– Nem baj, majd legközelebb.

Lila a terem másik végében volt – a menyasszony, a lakodalom királynője –, Stefano a füléhez hajolva beszélt hozzá, és ő mosolygott.

A hosszú, kimerítő lakodalom a végéhez közeledett. A zenekar játszott, az énekes énekelt. Antonio, háttal nekem, magába fojtva a kínt, amit én okoztam, a tengert nézte. Enzo valamit duruzsolt Carmelának, talán éppen azt, hogy szereti. Rino már biztosan szerelmet vallott Pinucciának, aki most mélyen a szemébe nézve beszél hozzá. Pasquale, amilyen félénk, nyilván még csak kerülgeti a forró kását, de Ada megtalálja a módját, hogy még a buli vége előtt kihúzza belőle, amit hallani akar. Egymást érték a koccintások és az illetlen célozgatások, a firenzei ószeres vitte a prímet. A padló foltos volt, valamelyik gyerek elejtett tányérjából kifröccsent a szósz, Stefano nagyapjának poharából meg a bor. Visszanyeltem a könnyeimet. Talán a következő számban megjelenik az írásom, gondoltam, talán Nino nem volt elég kitartó, talán személyesen kellett volna közbenjárnom. De nem szóltam semmit, mosolyogtam tovább, még arra is jutott erőm, hogy megjegyezzem:

– Egyszer már összevesztem a pappal, másodszorra úgyis fölösleges lett volna.

– Bizony – mondta Alfonso.

De semmi sem enyhítette a csalódásomat. Küzdöttem a fejemet megszálló sötétség és a rám törő fájdalmas ernyedtség ellen, de hiába. Ráeszméltem, hogy annak a pár sornak a megjelenését, alatta a nevemmel, egyfajta jelnek tekintettem, hogy van jövőm, hogy a fáradságos tanulás biztosan meghozza gyümölcsét, hogy Oliviero tanárnőnek igaza volt, amikor engem ösztönzött, Lilát meg magára hagyta.

– Tudod, mi az a plebs?

– Igen, tanárnő.

Most értettem meg igazán, mi az a plebs, sokkal világosabban, mint amikor a tanárnő elmagyarázta. Mi vagyunk a plebs. A plebs ez a viszálykodás az étel és a bor miatt, a torzsalkodás, hogy kit szolgálnak ki előbb és jobban, ez a mocskos padló, melyen jönnekmennek a pincérek, ezek az egyre közönségesebb koccintások. A plebs az anyám, aki felöntött a garatra, és most hátát mosolytalan apám vállának vetve teli szájjal nevet az ószeres sikamlós célzásain. Mindenki nevet, Lila is, mint aki eltökélte, hogy végigjátssza a szerepét.

Nino nyilván csömört kapott a látványtól, felállt, és közölte, hogy elmegy. Együtt kellett volna hazamennie a húgával, de Alfonso megígérte, hogy elkíséri Marisát a megbeszélt időben a megbeszélt helyre. Marisa láthatóan roppant büszke volt előzékeny lovagjára. Bizonytalanul megkérdeztem Ninót:

– A menyasszonytól el se köszönsz?

Széttárta a karját, dünnyögött valamit a ruhájáról, és anélkül, hogy kezet fogott volna Alfonsóval vagy odabiccentett volna nekem, szokásos imbolygó járásával elindult a kijárat felé. Megjelent, aztán eltűnt, úgy, hogy nem fertőzte meg a telep. Meg tudta tenni, képes volt rá, évekkel korábban tanulta, viharos elköltözésük idején, ami majdnem az életébe került.

Kétlem, hogy én meg tudtam volna tenni. Tanulni fölösleges: hiába kapok tízest a dolgozataimra, az csak iskola; viszont valaki, aki az újságnál dolgozik, beleszagolt az írásomba, a Lilával közös írásomba, és nem jelentette meg. Bezzeg Nino: az arca, a mozdulatai, a járása mind-mind azt mutatja, hogy mindig jobb lesz a többieknél. Ahogy elment, úgy éreztem, eltűnt az egyetlen ember, akinek van annyi ereje, hogy kiszakítson innen.

Aztán hirtelen becsapódott az ajtó, mintha a szél vágta volna be. Valójában nem fújt a szél, nem is kaphatott bele az ajtószárnyba. Megtörtént, ami várható volt. A tortára és a bonbonosztásra megjelentek a gyönyörű szép, irtó elegáns Solara fivérek. Végigvonultak a termen, köszöngettek ennek-annak szokásos fensőbbséges stílusukban. Gigliola belecsimpaszkodott Michele nyakába, és lehúzta maga mellé. Lila, a nyakán és a szeme körül támadt hirtelen pirossággal, megrántotta a férje karját, odahajolt a füléhez, és mondott neki valamit. Silvio bágyadtan odaintett a fiainak, Manuela a büszke anya tekintetével nézte őket. A zenekar a Lazzarellát kezdte játszani, egészen jól utánozták Aurelio Fierrót. Rino barátságos mosollyal helyet kínált Marcellónak. Marcello leült, meglazította a nyakkendőjét, keresztbe rakta a lábát.

Ekkor következett be a váratlan fordulat. Láttam, ahogy Lila elveszti a színét, holtsápadttá válik, mint amilyen kislányként volt, fehérebbé a menyasszonyi ruhánál, és a szeme hirtelen résnyire szűkül. Egy flaska bor volt előtte, és féltem, hogy a tekintete olyan erővel hatol át az üvegen, hogy ezer darabra töri, és szanaszét fröcsköl a bor. De nem az üveget nézte. Távolabbra nézett, Marcello Solara cipőjére.

Cerullo cipő volt. Nem az aranyozott csatos modell, amit árultak. Marcello lábán az a cipő volt, amelyet annak idején Stefano, a férje megvett magának. Az a cipő, amelyet Lila és Rino együtt készített, hosszú hónapok alatt, vérrel, verítékkel.

TARTALOM

SZEREPLŐK

ELŐHANG – Nyomtalanul

GYERMEKKOR – Don Achille története

KAMASZKOR – A cipők története

Table of Contents

SZEREPLŐK

ELŐHANG * Nyomtalanul

GYERMEKKOR * Don Achille története

KAMASZKOR * A cipők története

TARTALOM

Table of Contents

SZEREPLŐK

ELŐHANG * Nyomtalanul

GYERMEKKOR * Don Achille története

KAMASZKOR * A cipők története

TARTALOM