BORÍTÓSZÖVEG

Lila és Elena tizenhat évesek, és egy világ választja el őket egymástól. Lila immár férjes asszony, de férje vezetéknevének viselését önmaga elvesztéseként éli meg. Beleveti magát választott családja vállalkozásainak vezetésébe, de nem nagyon élvezi új szerepét. Elena gimnáziumba jár, mintadiák, de miközben a tanulmányaival és önmagával viaskodik, éppen Lila esküvőjén eszmél rá, hogy nem találja a helyét sem a telepen, sem azon kívül.

Innen folytatódik a Nápolyi regények második kötete.

Az új név története a két barátnő ifjúkorának elbeszélése. Szerelem, féltékenység, szabadságvágy és lemondás a kísérőik egymástól egyre inkább távolodó útjaikon. Lila számára a házasság börtön, Elena pedig nehezen viseli azt a szenvedélyes makacsságot, mellyel barátnője menekülni szeretne kötelezettségei elől. De az egymás iránt érzett gyűlöllek és szeretlek érzelemhálóból, az önmegerősítés vágyából fakadó, függőséget okozó köteléktől nem tudnak szabadulni. Ahogy Lila és Elena követik egymást, eltávolodnak egymástól, majd újra egymásra találnak, magával ragadja, elsodorja az olvasót.

Elena Ferrante a kortárs világirodalom nagy rejtélye. Regényei zajos sikert aratnak, díjakat nyernek, számos nyelvre lefordítják őket, de kiléte ismeretlen. Annyi tudható róla, hogy Nápolyban született, és ő a Tékozló szeretet, az Amikor elhagytak és a Nő a sötétben szerzője. Első két regényét Mario Martone, valamint Roberto Faenza filmesítette meg. La Frantumaglia című műhelynaplójában levelezését, jegyzeteit, valamint kiadatlan írásait gyűjtötte össze. 2007-ben La spiaggia di notte (Éjjeli strand) címen egy gyerekkönyve is megjelent. Az új név története a Nápolyi regények tetralógia második kötete.

Az első kötet, a Briliáns barátnőm, 2016-ban jelent meg a Park Könyvkiadónál.

„Csodálatos fejlődésregény, sőt kettő, és még kettő. Egy generáció szeretlek és gyűlöllek regénye.”

Paolo Di Stefano, Corriere della Sera

„Gyönyörű történet, határok és béklyók nélkül.”

Valerio Calzolaio, Il Salvagente

„Elena Ferrante ékes bizonyíték arra, hogy az irodalom meggyógyíthatja a lelket, és orvosságként szolgálhat a szorongás ellen, hogy miképp találjuk meg a helyünket az egyre kegyetlenebb világban.”

Titti Marrone, Il Mattino

„Ha visszamehetnék az időben, nem olvasnám el. Túlságosan tetszett.”

Martina Vitale, Letteratu.it

„Elena Ferrante regénye az emlékezés hosszú sóhaja.”

Anna Maria Crispini, Leggendaria

„El kell olvasni, nem egyszer, többször. De ahhoz, hogy igazán a részeddé váljon, jobb lenne átmásolni: nem egyszer, többször.”

Marina Terragni, Via Dogana

„Elena és Lila. Mindkettejük számára a másik a briliáns barátnő: rejtett érték, ösztönzés, fájó nosztalgia, az irigység tárgya, a vágyak horizontja.”

Beatrice Manetti, L’indice dei libri

Elena Ferrante

Az új név története

IFJÚKOR

Fordította Matolcsi Balázs

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: Storia del nuovo cognome

Edizioni E/O, Roma, 2012

Questo libro é stato tradotto grazie ad un contributo alla traduzione assegnato dal Ministero degli Affari Esteri e della Cooperazione Internazionale italiano.

A könyv megjelenését az olasz külügyi és nemzetközi együttműködési minisztérium támogatta.

A történet szereplői és eseményei, valamint a műben leírt nevek és párbeszédek kizárólag a képzelet szüleményei. Bármilyen hasonlóság, egyezés vagy összefüggés valós eseményekkel, helyszínekkel, nevekkel vagy személyekkel csakis a véletlen műve.

Copyright © 2012 by Edizioni e/o

Hungarian translation © 2017 Matolcsi Balázs

Magyar kiadás © 2017 Park Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Edizioni E/O

Borítófotó © Ismo Holtto/Getty Images

ISBN 978 963 355 434 0

Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus könyv Nagy Lajos

SZEREPLŐK ÉS UTALÁSOK

AZ ELSŐ RÉSZ ESEMÉNYEIRE

Cerullo család (a suszter családja)

Fernando Cerullo, cipész, Lila apja. Az elemi után nem taníttatta tovább a lányát

Nunzia Cerullo, Lila anyja. Támogatná a lányát, de nincs szava a férjével szemben

Raffaella Cerullo, becenevén Lina vagy Lila. 1944 augusztusában született. Hatvanhat éves, amikor nyomtalanul eltűnik Nápolyból. Kitűnő tanuló, tízévesen ír egy elbeszélést A kék tündér címmel. Az általános iskola elvégzése után nem tanul tovább, kitanulja a cipészmesterséget

Rino Cerullo, Lila bátyja, szintén cipész. Az apjával együtt Lilának és Stefano Carracci pénzének köszönhetően létrehozza a Cerullo cipőüzemet. Összejön Stefano húgával, Pinuccia Carraccival. Lila elsőszülött fia, Rino az ő nevét viseli majd

További gyerekek

Greco család (a portás családja)

Elena Greco, becézve Lenuccia vagy Lenù. 1944 augusztusában született, e hosszú történet elbeszélője. Akkor kezdi el megírni, amikor megtudja, hogy barátnője, akit csak ő hívott Lilának, eltűnt. Az elemi iskola után Elena folytatja a tanulmányait, egyre növekvő sikerrel. Egészen fiatalon beleszeret Nino Sarratoréba, de titokban tartja szerelmét

Peppe, Gianni és Elisa, Elena kisebb testvérei

Az apa, portás a városházán

Az anya, háztartásbeli. Sántasága idegesíti Elenát

Carracci család (don Achille családja)

Don Achille Carracci, a mesék mumusa, uzsorás, a feketepiac ismert alakja. Meggyilkolják

Maria Carracci, don Achille felesége, Stefano, Pinuccia és Alfonso anyja. A család csemegeboltjában dolgozik

Stefano Carracci, don Achille fia, Lila férje. Kezeli don Achille felhalmozott javait, tulajdonosa a jól menő csemegeboltnak a testvéreivel, Pinucciával és Alfonsóval meg az anyjával, Mariával

Pinuccia, don Achille lánya. A csemegeboltban dolgozik. Rino barátnője

Alfonso Carracci, don Achille fia. Elena padtársa. Marisa Sarratoréval jár

Peluso család (az asztalos családja)

Alfredo Peluso, asztalos. Kommunista. Don Achille meggyilkolásával vádolják, elítélik, börtönbe kerül

Giuseppina Peluso, Alfredo felesége. A dohánygyárban dolgozik, a gyerekeinek és bebörtönzött férjének él

Pasquale Peluso, Alfredo és Giuseppina legidősebb fia, kőműves, elszánt kommunista. Elsőként vette észre Lila szépségét, és elsőként vallott neki szerelmet. Gyűlöli a Solarákat. Ada Cappuccióval jár

Carmela Peluso, avagy Carmen, Pasquale húga, eladó egy rövidáruboltban, de később Lila felveszi Stefano új csemegeboltjába. Enzo Scanno barátnője

További gyerekek

Cappuccio család (a bolond özvegy családja)

Melina, a bolond özvegy, Nunzia Cerullo rokona. Lépcsőházakat takarít a régi telepen. Nino apjának, Diego Sarratorénak a szeretője volt. A Sarratore család a viszonyuk miatt költözött el a telepről, amibe Melina majdnem beleőrült

A férje, rakodómunkás a zöldségpiacon, homályos körülmények között elhunyt

Ada Cappuccio, Melina lánya. Kislányként segített az anyjának lépcsőt mosni. Lilának köszönhetően beáll eladónak a régi telepen lévő csemegeboltba. Pasquale Peluso barátnője

Antonio Cappuccio, Ada testvére, autószerelő. Elena barátja, rettentő féltékeny Nino Sarratoréra

További gyerekek

Sarratore család (a vasutas-költő családja)

Donato Sarratore, vasutas, költő, újságíró. Nagy nőcsábász, Melina Cappuccio egykori szeretője. Elena ischiai nyaralása alkalmával kénytelen gyorsan elhagyni a szigetet, hogy elmeneküljön az ugyanabban a házban nyaraló Donato szexuális zaklatásai elől

Lidia Sarratore, Donato felesége

Nino Sarratore, Donato és Lidia öt gyereke közül a legidősebb. Utálja az apját. Kitűnő tanuló

Marisa Sarratore, Nino húga. Nem erőssége a tanulás, titkárnőképzőbe jár. Alfonso Carracci barátnője

Pino, Clelia és Ciro Sarratore, Donato és Lidia kisebb gyerekei

Scanno család (a zöldséges családja)

Nicola Scanno, zöldséges

Assunta Scanno, Nicola felesége

Enzo Scanno, Nicola és Assunta fia, szintén zöldséges. Annak idején, egy iskolai versenyen váratlanul bravúrosan szerepelt matematikából, Lila azóta kedveli. Carmen Pelusóval jár

További gyerekek

Solara család (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Silvio Solara, a bár-cukrászda tulajdonosa. Fasiszta, királyságpárti, maffiózó, ő irányítja a feketekereskedelmet a telepen. Nem nézi jó szemmel a Cerullo cipőüzem létrejöttét

Manuela Solara, Silvio felesége, uzsorás, az egész telep retteg a piros fedeles naplójától

Marcello és Michele Solara, Silvio és Manuela fiai. Beképzeltek, pökhendiek, mégis szeretik őket a lányok a telepen, kivéve természetesen Lilát. Marcello beleszeret Lilába, de Lila visszautasítja. Michele valamivel fiatalabb Marcellónál, megfontoltabb, okosabb, erőszakosabb. Gigliolával, a cukrász lányával jár

Spagnuolo család (a cukrász családja)

Spagnuolo úr, a Solara cukrászda cukrásza

Rosa Spagnuolo, a cukrász felesége

Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya, Michele Solara menyasszonya

További gyerekek

Airota család

Airota, görögirodalom-tanár

Adele, a felesége

Mariarosa Airota, a nagylányuk, művészettörténetet tanít Milánóban

Pietro Airota, diák

Tanárok

Ferraro, tanító és könyvtáros. Megjutalmazza a kis Lilát és Elenát, amiért falták a könyveket

Oliviero, tanítónő. Elsőként figyel fel Lila és Elena tehetségére. Lila tízévesen írt egy elbeszélést A kék tündér címmel, ami nagyon tetszett Elenának, így hát odaadta elolvasásra Oliviero tanárnőnek. De a tanárnő mérges volt, hogy Lilát nem küldik középiskolába a szülei, és soha egy szót sem szólt az elbeszélésről. Sőt nem törődött többé Lilával, csak Elena útját egyengette

Gerace, gimnáziumi tanár

Galiani, gimnáziumi tanárnő. Rendkívül művelt, kommunista. Rögtön elbűvöli Elena intelligenciája. Kölcsönad neki könyveket, melléáll a hittantanárral szembeni vitájában

További szereplők

Gino, a patikus fia. Elena első barátja

Nella Incardo, Oliviero tanárnő ischiai unokahúga. Vendégül látta Elenát baranói házában egy tengerparti nyaralásra

Armando, orvostanhallgató, Galiani tanárnő fia

Nadia, diák, Galiani tanárnő lánya

Bruno Soccavo, Nino Sarratore barátja, egy gazdag iparmágnás fia San Giovanni a Teduccióból

Franco Mari, diák

Ifjúkor

1.

1966 tavaszán, egy zaklatott időszakában Lila rám bízott egy fémdobozt, benne nyolc füzettel. Azt mondta, nem tarthatja tovább magánál őket, félt, hogy a férje elolvassa. Szó nélkül elraktam, csak annyit jegyeztem meg csipkelődve, hogy talán túl sok spárgával kötözte össze. Akkoriban pocsék volt a kapcsolatunk, de úgy tűnt, csak én érzem így. Lila, ha nagy ritkán találkoztunk, a zavar legkisebb jelét sem mutatta, szívélyes volt, egyetlen szóval sem bántott.

Megkért, hogy esküdjek meg, semmi esetre sem nyitom ki a dobozt, és én megesküdtem. De még a vonaton kioldottam a spárgát, elővettem a füzeteket, és nekiláttam az olvasásnak. Nem napló volt, még ha szerepeltek is benne részletes beszámolók Lila életének eseményeiről, egészen az elemi iskola végétől kezdve. Sokkal inkább az íráshoz való makacs ragaszkodásának jeleit láttam a füzetekben. Teli voltak leírásokkal: egy faág, a tavak, egy kő, egy falevél fehér erezettel, az otthoni fazekak, a kávéfőző különböző alkatrészei, a parázstartó, a szén és a piszkavas, az udvar aprólékos térképe, az országút, a rozsdás vasváz a mocsarakon túl, a park és a templom, a letarolt növényzet a vasút mentén, az új házak, a szülei lakása, a szerszámok, melyekkel az apja és a bátyja a cipőket javítja, a gesztusaik, miközben dolgoznak, és főleg a színek, mindenféle dolog színe, különböző napszakokban. De volt más is, nem csak leírások. Magányos szavak bukkantak fel az oldalakon, olaszul vagy nápolyi nyelvjárásban, néha bekarikázva, bármiféle megjegyzés nélkül. Meg fordítási gyakorlatok, latinra és görögre. És egészen hosszú angol szövegek a telep üzleteiről, a portékájukról, Enzo Scanno zöldséggel és gyümölccsel roskadásig rakott kordéjáról, mellyel nap mint nap az utcákat járta, kezében a szamár kötőfékével. És sok-sok fejtegetés könyvekről, melyeket olvasott, filmekről, melyeket a parókián látott. És rengeteg érv meg gondolat a Pasqualéval folytatott vitáiból és kettőnk beszélgetéseiből. Persze hiányzott a folytonosság, de minden, amit Lila lejegyzett, jelentőséget nyert, olyannyira, hogy a tizenegy-tizenkét éves korában írt szövegekben se találtam egyetlen sort sem, ami gyerekesnek tűnt volna.

Szinte az összes mondat kifogástalan volt, gondos központozással, szépen formált betűkkel, ahogy Oliviero tanárnő tanította. Ám időnként, mintha valamiféle kábítószer áradt volna szét az ereiben, nem bírta tartani a saját maga által megszabott rendet. Kapkodóvá vált az írása, a mondatok zaklatottak lettek, a központozás eltűnt. Aztán általában hamar visszatért a megszokott kerékvágásba, újra kisimult, megvilágosodott minden. De olyan is előfordult, hogy Lila hirtelen abbahagyta az írást, és rajzokkal töltötte ki az oldalt: girbegurba fák, füstölgő hegypúpok, ijesztő arcok. Ugyanúgy lenyűgözött a rend, mint az összevisszaság, és minél tovább olvastam, annál jobban elhatalmasodott rajtam a becsapottság érzése. Mennyi gyakorlás volt a levél mögött, melyet évekkel korábban Ischiára küldött nekem: ezért sikerült olyan jól megírnia. Visszatettem mindent a dobozba, és megfogadtam magamban, hogy nem kíváncsiskodom többet.

De nem sokáig bírtam, ugyanaz a vonzerő áradt a füzetekből, mint amit Lila árasztott kicsi kora óta. Kíméletlen precizitással kezelt mindent és mindenkit, a családtagjait, a Solarákat, Stefanót, az egész telepet. Rólam nem is beszélve. Tökéletes szabadsággal szólt a szavaimról, a gondolataimról, az emberekről, akiket szerettem, na meg a külsőmről. Számára döntő jelentőségű eseményeket jegyzett le, anélkül hogy bármitől vagy bárkitől tartott volna. Íme, kristálytisztán a tízéves kislány boldogsága, aki írt egy elbeszélést, A kék tündért. És íme, ugyanolyan világosan, hogy mennyire szenvedett, amikor Oliviero tanárnő szóra sem méltatta az elbeszélést, sőt tudomást sem vett róla. Íme, a szenvedése és a dühe, hogy én középiskolába mentem, nem törődtem vele, magára hagytam. Íme, a lelkesedése, mellyel kitanulta a cipészmesterséget, és a becsvágya, ami új cipők tervezésére sarkallta, meg az öröme, hogy elkészítette az első párat a bátyjával, Rinóval. És íme, a fájdalma, amikor az apja, Fernando leszólta a művüket. Volt minden azokon az oldalakon, de legfőképp a Solarák iránti gyűlölete, dühödt eltökéltsége, mellyel visszautasította a nagyobbik testvér, Marcello szerelmét, na meg az a pillanat, amikor összejött Stefano Carraccival, a jámbor szatóccsal, aki szerelemből megvette azt az első pár cipőt, és megesküdött, hogy örökre megtartja. Ó, azok a szép idők, amikor tizenöt évesen gazdag, elegáns dámának érezhette magát a jegyese oldalán, aki annyira szerette, hogy egy kisebb vagyont fektetett Fernando és Rino üzletébe, a Cerullo cipőüzembe. Csupa-csupa öröm: elkészült az általa megálmodott cipők nagy része, új lakás az új telepen, esküvő tizenhat évesen. És micsoda pompás lakodalom kerekedett, mennyire boldog volt Lila! Aztán a dáridó kellős közepén betoppant Marcello Solara a fivérével, Michelével együtt, lábán a cipővel, melyért Stefano állítólag úgy odavolt. Stefano, a férje. Miféle alakhoz ment feleségül? Kimondták az igent, és azonnal ledobja az álarcot, megmutatja valódi, borzalmas arcát? Kérdések és a valóságunk kendőzetlen, nyomorúságos tényei. Napokig, hetekig bújtam ezeket az oldalakat. Tanulmányoztam őket; egyes részeket, amelyek tetszettek, izgattak, elvarázsoltak, megaláztak, kívülről megtanultam. A természetességük mögött valamiféle mesterkéltség lappangott, de nem tudtam megfejteni, hogy micsoda.

Aztán egy novemberi estén végső elkeseredésemben fogtam a dobozt, és elindultam. Nem bírtam tovább otthon, nem bírtam, hogy Lila bennem él, elnyom, még most is, hiába kerültem távol Nápolytól, hiába lettem elismert. Megálltam a Solferino hídon, néztem a jeges ködfátyol szűrte fényeket. Letettem a dobozt a korlátra, tolni kezdtem, és addig toltam, szép lassan, amíg bele nem zuhant a folyóba; és mintha maga Lila esett volna bele, a gondolataival, a szavaival, a gonoszságával, ami nem engedte, hogy bárkivel szemben bármiféle sérelme megtorlás nélkül maradjon, a módszereivel, melyekkel kisajátított engem, mindenkit és mindent, dolgokat, eseményeket, tudást, bármit, ami megérintette: könyveket és cipőket, gyengédséget és kegyetlenséget, a házasságot és a nászéjszakát, az új szerepkört: Raffaella Carracci asszonyként élni tovább a telepen.

2.

Nem akartam elhinni, hogy a csupa kedvesség, fülig szerelmes Stefano odaadta Marcello Solarának a kislány Lila létének egy darabkáját, fáradozásainak gyümölcsét, a cipőt, melyet annak idején megálmodott.

Megfeledkeztem Alfonsóról és Marisáról, akik csillogó szemekkel beszélgettek az asztalnál. Nem törődtem anyám kapatos nevetésével. Elhalkult a zene, az énekes hangja, elhalványultak a táncoló párok, elhalványult Antonio, aki odakint a teraszon, az üvegajtón túl, kínzó féltékenységében bámulta a lilás várost, a tengert. Még Nino alakja is elhomályosodott, ahogy éppen kiment a teremből, akár egy szárnyak nélküli arkangyal. Csak Lilát láttam, ingerülten hadart Stefano fülébe, Lila holtsápadtan a menyasszonyi ruhában, Stefano mosolytalanul, miközben tűzpiros arcán a zavar fehéres maszkja lehúzódik a homlokától a szeméig, mint valami farsangi álarc. Mi történik, mi lesz most? A barátnőm két kézzel, tiszta erőből húzta maga felé a férje karját. Jól ismertem, tudtam, hogy legszívesebben leszakítaná és a feje fölé emelve végighordozná a termen, miközben csöpög belőle a vér az uszályára, s aztán egy jól irányzott csapással, akár egy furkósbottal vagy egy jókora csonttal, beverné vele Marcello képét. Bizony ám, megtette volna, és ahogy elképzeltem, vad vágtába kezdett a szívem, kiszáradt a szám. Aztán kivájta volna mindkettejük szemét, csontig lemarcangolta volna az arcukról a húst, összevissza harapdálta volna őket. Igen, azt éreztem, amire vágytam, hogy megtörténjen. Vége a szerelemnek és a kibírhatatlan lakodalomnak, semmi ölelkezés Amalfiban a nászágyban. Törni-zúzni, szétverni mindent és mindenkit, most rögtön, aztán elhúzni a csíkot a telepről, Lila meg én, letelepedni valahol messze, és hivalkodó vidámsággal végigjárni együtt a züllés összes lépcsőfokát, csak mi ketten, ismeretlen városokban. Így kellene végződnie ennek a napnak. Ha semmi sem menthet meg minket, sem a pénz, sem egy férfi, sem a tanulás, inkább romboljunk le azonnal mindent. Egyre jobban feszítette a keblem Lila haragja, egyszerre saját és idegen erő; jóleső zavarodottság töltött el. Vágytam rá, hogy elárasszon ez az erő. De éreztem, hogy meg is rémiszt. Csak később jöttem rá, hogy azért vagyok képes a csendes boldogtalanságra, mert nincsenek erőszakos reakcióim, félek tőlük, inkább meg se moccanok, magamban fortyogok. Lila nem. Olyan elszántsággal állt fel a helyéről, hogy beleremegett az asztal meg az evőeszközök a koszos tányérokban, és leesett egy pohár. Miközben Stefano gépies serénységgel próbálta elapasztani a Solara asszony ruhája felé tartó borcsermelyt, Lila kiviharzott az egyik ajtón, nagyokat rántva a ruháján, valahányszor beakadt.

Utána akartam rohanni, megszorítani a kezét, a fülébe suttogni, hogy gyerünk, menjünk innen. De nem mozdultam. Stefano viszont igen: rövid tétovázás után a nyomába eredt a táncoló párok között.

Körbenéztem. Mindenki észrevette, hogy valami felbosszantotta az ifjú arát. De Marcello tovább susmorgott Rinóval, mintha teljesen helyénvaló volna, hogy azt a cipőt viseli a lábán. A firenzei ószeres egymás után mondta az egyre trágárabb pohárköszöntőket. A hangadók az asztaloknál és a vendégek között próbáltak valahogy jó képet vágni a csúnya játékhoz. Egyszóval úgy tűnt, senki sem fogta fel rajtam kívül, hogy az épp csak megkötött házasság – mely valószínűleg a házastársak holtáig tartott volna, sok gyerekkel, rengeteg unokával, örömökkel és fájdalmakkal, ezüstlakodalommal, aranylakodalommal – Lila számára, bármivel kísérletezik majd a férje, hogy kiengesztelje, véget ért.

3.

Csalódott voltam. Ültem Alfonso és Marisa mellett, de nem figyeltem a beszélgetésüket. Vártam a felfordulást, de nem történt semmi. Szokás szerint nem tudtam, mi járhat Lila fejében: nem hallottam kiabálni, fenyegetőzni. Fél óra múlva visszatért Stefano, roppant szívélyesen. Átöltözött, eltűnt a fehéres folt a homlokáról és a szeme környékéről. Járkált a rokonok és a vendégek között, várta a feleségét, és amikor Lila belépett a terembe, immár nem menyasszonyi ruhában, hanem pasztellkék kosztümben, ragyogóan világos gombokkal, kék kalappal, rögtön odament hozzá. Lila egy ezüstkanállal kimerte a cukorkákat a kristályedényből, és szétosztotta őket a gyerekek közt, aztán végigjárta az asztalokat, és átadta a köszönetajándékokat, először a saját, aztán Stefano rokonságának. Levegőnek nézte az egész Solara családot és a bátyját, Rinót is, aki erre egy aggodalmas félmosollyal megkérdezte tőle: mi van, nem szeretsz? Lila nem felelt, odaadta Pinucciának a köszönetajándékot. Üres volt a tekintete, a járomcsontja szembetűnőbb volt, mint máskor. Amikor odaért hozzám, egyetlen cinkos mosoly nélkül, szórakozottan felém nyújtotta a konfettivel teli, fehér tüllbe bújtatott agyagkosárkát.

A Solarákat persze felbőszítette Lila udvariatlansága, de Stefano békítőleg egyenként megölelte őket, nyugodt arccal, dörmögve:

– Fáradt, nézzék el neki.

Rinót is arcon csókolta, de a sógora elhúzta a száját, hallottam, hogy azt mondja:

– Nem fáradt, Stè, lökött, annak született, nem irigyellek.

– Majd helyrejön – válaszolta Stefano nagy komolyan.

Aztán sietett a felesége után, aki már az ajtónál járt, miközben a zenekar tovább ontotta a borgőzös dallamokat, a násznép meg tolongott, hogy átadja utolsó jókívánságait.

Nincs hát szakítás, nem megyünk világgá együtt, Lila meg én. Elképzeltem az ifjú házasokat, ahogy szépen, elegánsan beszállnak a kabrióba. Nemsokára meg is érkeznek az amalfi Riviérára, egy luxusszállodába, és az összes véres sérelem tünékeny bosszúsággá szelídül. Nincs hátraarc. Lila végérvényesen elszakadt tőlem, és – hirtelen belém hasított – a távolság nagyobb, mint képzeltem. Nem csak férjhez ment, nem csupán az történt, hogy a házasság rendje szerint mostantól minden éjjel egy férfival alszik. Van még valami, amit eddig nem fogtam fel, de most kristálytisztának tűnt. Lila elfogadta, hogy kislány kori fáradozásainak gyümölcsét Marcello lábán látja viszont, beletörődött a ténybe, hogy a férje és Marcello között valamiféle üzleti egyezség született, s ezáltal megvallotta, hogy Stefano mindennél és mindenkinél fontosabb számára. Ha máris engedett, ha máris megemésztette a dolgot, tényleg erős lehet kettejük között a kötelék. Szereti Stefanót, olyan, mint a szerelmes lányok a fotóregényekben. Egy életen át neki áldozza majd magát testestül-lelkestül, és Stefano észre sem fogja venni ezt az áldozatot, az érzelmek gazdagságát, az intelligenciát és a képzelőerőt, Lila egyik legfőbb jellemzőjét, mellyel maga sem tud mit kezdeni. El fogja tékozolni mindezt. Én, gondoltam, nem volnék képes senkit így szeretni, még Ninót sem, én csak gubbasztani tudok a könyvek fölött. És egy tizedmásodpercig annak a horpadt tálkának láttam magam, melyben a húgom, Elisa enni adott egy kismacskának, amíg a cica egyszer csak el nem tűnt, és attól fogva a tálka üresen porosodott a lépcsőfordulóban. E pillanatban meggyőződésként hasított belém az erős aggodalom, hogy túl messzire mentem. Vissza kell vennem, gondoltam, úgy kell tennem, mint Carmela, Ada, Gigliola és maga Lila is. Elfogadni a telepet, elűzni a gőgösséget, legyőzni az önteltséget, nem megalázni azokat, akik szeretnek. Amikor Alfonso és Marisa lelépett, hogy odaérjen a találkozóra Ninóval, anyámat nagy ívben elkerülve kimentem a teraszra Antonióhoz.

Könnyű ruhában voltam, a nap már lement, kezdett lehűlni a levegő. Amint meglátott, Antonio rágyújtott egy cigarettára, és tüntetően bámulta tovább a tengert.

– Menjünk – mondtam.

– Menj Sarratore fiával.

– Veled akarok.

– Hazudsz.

– Miért?

– Mert ha magával vitt volna, itt hagysz engem, még csak el sem köszönsz.

Igaz volt, de feldühített, hogy kimondta, köntörfalazás nélkül.

– Ha nem fogod fel, hogy anyám bármelyik pillanatban fülön csíphet, és jól felképelhet miattad, azt jelenti, hogy csak magadra gondolsz, én semmit sem számítok neked – sziszegtem.

Nem nyelvjárásban beszéltem, és a hosszú, kacifántos mondat kihozta a sodrából Antoniót. Eldobta a cigarettát, nem bírta türtőztetni magát, jó erősen megszorította a csuklómat, és torokhangon rám förmedt, hogy miattam van itt, csakis miattam, és hogy én mondtam neki, hogy legyen mindig mellettem, a templomban és a lakodalomban, igen, te, még meg is eskettél, hörögte, esküdj meg, mondtad, hogy nem hagysz soha magamra, ezért csináltattam a ruhát, ezért van egy rakás adósságom Solara asszonynál, és a te kedvedért, mert megkértél, egy pillanatot sem töltöttem az anyámmal és a testvéreimmel: és erre mi a hála, az a hála, hogy úgy bánsz velem, mint egy rohadékkal, folyton a költő fiával beszélgetsz, megalázol a barátaim előtt, leégetsz, mert neked én senki vagyok, mert te tanultál, én meg nem, mert én nem értem, amit beszélsz, igaz, nagyon is igaz, hogy nem értem, de a hétszentségit, Lenù, nézz rám, nézz a szemembe, azt hiszed, hogy zsinóron rángathatsz, azt hiszed, hogy sosem fogom kinyitni a számat, de nagyon tévedsz, te mindent tudsz, de azt nem tudod, hogy ha most velem mész ki azon az ajtón, ha én most azt mondom, rendben, és együtt megyünk el, és aztán megtudom, hogy az iskolában vagy bárhol máshol találkozgatsz azzal a szarházi Nino Sarratoréval, én megöllek, Lenù, megöllek, úgyhogy gondold végig, és inkább hagyj itt, most azonnal, mondta elkeseredetten, hagyj itt, jobban jársz, és közben bámult, kidülledt, kivörösödött szemmel, és nagyra tátott szájjal mondta a szavakat, üvöltött, anélkül hogy üvöltött volna, az orrlyuka kitágult, koromfekete volt, az arcán mélységes szenvedés látszott, talán fájdalmai vannak, gondoltam, kínozza a torkában, a mellkasában ragadt kiáltás, pengeként hasogatja a tüdejét, a garatját.

Valamiért szükségem volt erre az agresszióra. A szorításra a csuklómon, a félelemre, hogy megüthet, és a vigasztaló panaszáradatra: legalább neki igazán fontos vagyok.

– Fáj – dünnyögtem.

Lassan enyhített a szorításon, de tovább bámult tátott szájjal. Ha beadom a derekam, lehorgonyzom mellette. Kezdett ellilulni a csuklóm.

– Na, mi legyen? – kérdezte.

– Veled akarok lenni – feleltem bosszúsan.

Becsukta a száját, csillogott a szeme, a tengert nézte, hogy időt nyerjen, amíg visszanyeli a könnyeit.

Meglógtunk. Nem vártuk meg Pasqualét, Enzót és a lányokat, senkitől sem köszöntünk el. Az volt a legfontosabb, hogy anyám ne vegyen észre, ezért gyalog indultunk el, már besötétedett. Egy ideig csak lépkedtünk egymás mellett, nem értünk egymáshoz, aztán Antonio félszegen, szinte bocsánatkérőn átkarolta a vállam, mintha ő lett volna a hibás. Szeretett, ezért aztán úgy döntött, hogy a szeme láttára zajló többórás flörtölésemet Ninóval érzékcsalódásnak tekinti.

– Bekékült? – kérdezte, a csuklóm után nyúlva.

Nem feleltem. Megszorította a vállam a lapáttenyerével, beleborzongtam, mire rögtön visszavett a szorításból. Várt, vártam. Aztán amikor újra megpróbált küldeni egy jelet, hogy megadta magát, átkaroltam.

4.

Egyfolytában csókolóztunk, fa mögött, kapualjban, sötét utcákon. Aztán felszálltunk egy buszra, meg egy másikra, és elértünk az állomásra. A sínek mentén a kihalt úton kigyalogoltunk a tavakhoz, s közben sem hagytuk abba a csókolózást.

Melegem volt, a könnyű ruha és hideg ellenére, mely orvul bele-belemart felhevült bőrömbe. Antonio minduntalan hozzám simult a sötétben, és olyan hevesen ölelgetett, hogy fájt. Égetett az ajka, lángra lobbantotta a gondolataimat és a képzeletemet. Lila és Stefano, gondoltam, talán már a szállodában vannak. Talán már vacsoráznak. Talán már az éjszakára készülnek. Ó, egy férfi mellett aludni, hozzábújni, nem fázni többé. Éreztem Antonio virgonc nyelvét a számban, és miközben a mellemet markolászta a ruhán keresztül, én a férfiasságát simogattam a nadrágzseben át.

A fekete égbolton csillagok fátyolvirága tündökölt. A mocsarak dohos földszagát felváltották a tavasz édeskés illatai. Nedves volt a fű, a víz meg-megremegett, mintha belecsobbant volna egy makk, egy kavics, egy béka. Végigmentünk a szokott ösvényen, amely egy csoport kiszáradt, keskeny törzsű, töredezett ágú fához vezet. Kiértünk az egykori konzervgyár mellé, a teteje beszakadt, látszottak a gerendák és a vaslemezek. Sürgető szükségét éreztem a gyönyörnek, mintha egy feszes bársonyszalag húzódott volna a belsőmben. Megsemmisítő kielégülésre vágytam, ami képes elsöpörni a nap történéseit. Éreztem a simogató, szúrós, kellemes valamit az alhasamban, erősebben, mint máskor. Antonio szerelmes szavakat dünnyögött nyelvjárásban, a számba, a nyakamba, izgatóan. Én hallgattam, ilyenkor mindig hallgattam, csak sóhajtoztam.

– Mondd, hogy szeretsz – könyörgött hirtelen.

– Igen.

– Mondd.

– Igen.

Csak ennyit mondtam. Átöleltem, és tiszta erőből magamhoz szorítottam. Testem minden porcikája simogatásra és csókokra vágyott, azt akartam, hogy összeroppantson, harapdáljon, hogy elfogyjon a levegőm. Kissé eltolt magától, és miközben tovább csókolt, becsúsztatta a kezét a melltartóm alá. De aznap este többre vágytam. Minden, ami addig történt közöttünk, amit ő kezdeményezett, óvatosan, én meg hagytam, ugyanolyan óvatosan, egyszerre kevésnek, terhesnek, túlságosan felületesnek tűnt. Viszont nem tudtam, hogyan tudassam vele, hogy többet szeretnék, nem voltak rá szavaim. A titkos találkáinkon ugyanazt a néma szertartást követtük, lépésről lépésre. Simogatta a mellem, fölemelte a szoknyám, benyúlt a lábam közé, és közben, egyfajta jelként, nekem nyomta a nadrágjában lüktető, puha bőrből, porcokból, erekből és vérből álló dudort. De ezúttal kivártam, nem szabadítottam ki a férfiasságát, tudtam, hogy amint megtenném, megfeledkezne rólam, abbahagyná a simogatást. Nem törődne tovább a mellemmel, a csípőmmel, a fenekemmel, a szemérmemmel, csakis a kezemre figyelne, sőt azonnal köré fonná a kezét, buzdításképpen, hogy a kellő ritmussal mozgassam. Aztán elővenné a zsebkendőjét, hogy felkészüljön a pillanatra, amikor a szájából előtör a könnyű hörgés, a péniszéből meg a veszedelmes folyadék. Akkor elhúzódna, kissé kábán, talán szégyenkezve, és elindulnánk hazafelé. De most muszáj volt megváltoztatnom a szokásos befejezést: nem érdekelt, ha hajadon létemre terhes maradok, nem érdekelt, hogy bűnt követek el, nem érdekeltek isten éber strázsái fölöttünk az égben, a Szentlélek vagy bárki más; Antonio megérezte ezt, és elbizonytalanodott. Miközben egyre izgatottabban csókolt, minduntalan megpróbálta az ágyékához húzni a kezemet, de nem engedtem, szorgos ujjaihoz nyomtam a szemérmemet, többször is, erősen, nagyokat sóhajtozva. Erre elhúzta a kezét, és nekiállt kigombolni a nadrágját.

– Várj – mondtam.

Vonszolni kezdtem a régi konzervgyár felé. Bent sötétebb volt és védettebb, de hemzsegtek az egerek, hallottam halk neszezésüket, futkorászásukat. Vad vágtába kezdett a szívem, féltem a helytől, magamtól, a rögeszmémtől, hogy muszáj eltüntetnem a viselkedésemből, a hangomból a kívülállóság-érzést, melyet néhány órával korábban fedeztem fel magamban. Újra elmerülni a telep valóságában, újra a régi lenni: ezt akartam. Elég a tanulásból, a feladatokkal teli füzetekből. Különben is, minek törjem magam? Az, ami Lila árnyékából kilépve lehetek, úgysem ér semmit. Mit érek én hozzá képest, mit érek a menyasszonyi ruhájához, a kabrióhoz, a kék kalaphoz, a pasztellkék kosztümhöz képest? Mi vagyok én, megbújva itt Antonióval, a rozsdás limlomok és a motoszkáló egerek között, felhajtott szoknyában, letolt bugyiban, vágyakozva és szorongva a bűnben, miközben Lila, meztelenül a lenvászon lepedőn, egy tengerre néző szállodai szobában, bágyadt visszafogottsággal odaadja magát Stefanónak, hagyja, hogy mélyen beléhatoljon, hogy átadja neki a magját, teherbe ejtse, törvényesen, félelmek nélkül? Mi vagyok, miközben Antonio a nadrágjával vesződik, és a lábam közé, meztelen szemérmemhez nyomja duzzadó hímtagját, és markolja a fenekemet, és hozzám simul, és lihegve előre-hátra mozog? Nem tudtam a választ. Csak azt tudtam, hogy abban a pillanatban nem az voltam, aki szerettem volna lenni. Nem elég, hogy dörgölőzik, azt akartam, hogy belém hatoljon, hogy elmondhassam Lilának, ha hazajön, hogy én sem vagyok már szűz, én is azt csinálom, amit te, nem tudsz lehagyni. Ezért aztán szorosan átkaroltam Antonio nyakát, megcsókoltam, lábujjhegyre álltam, ágyékommal megkerestem a hímtagját, szavak nélkül, kísérletezve. Megértette, mire megy ki a játék, besegített a kezével, már egy kicsit magamban éreztem, összerezzentem a kíváncsiságtól és a félelemtől. De éreztem az erőfeszítését is, hogy ne ragadja el a hév, hogy féken tartsa az erőszakot, ami egész délután és még nyilvánvalóan most is dolgozott benne. Mindjárt abbahagyja, hasított belém a felismerés, és hozzásimultam, hogy rábírjam a folytatásra. De Antonio egy hosszú sóhaj után eltolt magától, és azt mondta nyelvjárásban: – Nem, Lenù, én ezt a feleségemmel akarom csinálni, ahogyan járja, nem így.

Megfogta a kezem, és egy elfojtott nyögésszerűséggel a hímtagjához húzta. Beletörődtem, kielégítettem.

Később, hazafelé a tavaktól, feszengve kibökte, hogy tisztel, és nem akar olyasmibe belesodorni, amit később megbánhatok, és nem így akarta csinálni, egy olyan helyen, kutyafuttában. Úgy beszélt, mintha ő merészkedett volna túl messzire, és talán tényleg ezt gondolta. Egyetlen szót sem szóltam egész úton, megkönnyebbültem, amikor elköszöntem tőle. Otthon anyám nyitott ajtót a kopogásomra, és hiába próbálták visszatartani a testvéreim, bármiféle szemrehányás vagy kiabálás helyett azonnal felpofozott. Lerepült a szemüvegem, és keserű örömmel, véletlenül sem nyelvjárásban ráförmedtem anyámra: – Látod, mit tettél? Eltörted a szemüvegem, miattad nem tanulhatok tovább, nem járhatok iskolába.

Anyám megdermedt, pofozó keze megállt a levegőben, akár egy balta éle. Elisa, a kishúgom, fölvette a földről a szemüveget, és halkan megszólalt:

– Itt van, Lenù, nem tört el.

5.

Erőt vett rajtam a kimerültség, bármennyit pihentem, nem akart elmúlni. Életemben először lógtam az iskolából. Nagyjából tizenöt napot hiányoztam, azt hiszem, és még Antoniónak sem mondtam el, hogy nem bírom a tanulást, abba akarom hagyni. Reggel a szokott időben elmentem otthonról, és egész délelőtt a városban lófráltam. Akkor ismertem meg igazán Nápolyt. Keresgéltem a használt könyvek között a Port’Alba standjain, akaratlanul is megjegyeztem a könyvcímeket, az írók nevét, továbbsétáltam a Toledo út és a tenger felé. Vagy a Salvator Rosa úton felkapaszkodtam Vomeróba, egész a San Martinóig, aztán leereszkedtem a Petraión. Vagy bejártam a Doganella negyedet, sétáltam a temetőben a csendes utakon, olvasgattam a halottak nevét. Időnként pimasz suhancok, vén hobók, néha meg jól öltözött középkorú urak bombáztak mocskos ajánlatokkal. Ilyenkor meggyorsítottam a lépteimet, lesütött szemmel elhúztam a csíkot, éreztem a veszélyt, de nem féltem. Sőt egyre jobban belejöttem, hosszú délelőtti kóborlásaim egyre tovább szakították az iskolai kötelezettségek hálóját, mely hatéves korom óta fogva tartott. Aztán amikor eljött az ideje, hazamentem, és senki sem gyanította, hogy én, éppen én, nem voltam iskolában. Délutánonként regényeket olvastam, aztán rohantam a tavakhoz, Antonióhoz, akit roppant boldoggá tett a készségességem. Szerette volna megkérdezni, találkoztam-e Sarratore fiával. Kiolvastam a szeméből a kérdést, de kimondani nem merte, félt a veszekedéstől, félt, hogy megharagszom és megvonom tőle a rövidke gyönyört. Megölelt, hogy érezze, ahogy testem engedékenyen a testéhez simul, hogy minden kétséget elűzzön. Azokban a pillanatokban kizártnak tarthatta, hogy megtehetem vele azt a csúfságot, hogy a másikkal is találkozom.

Tévedett: bár gyötört a bűntudat, folyton Ninóra gondoltam. Szerettem volna találkozni vele, beszélgetni, de közben tartottam is tőle. Féltem, hogy megaláz a felsőbbrendűségével. Féltem, hogy valamiképpen megint előhozza az okokat, melyek miatt nem jelent meg a cikkem a hittantanárral folytatott vitámról. Féltem, hogy a fejemre olvassa a szerkesztőség kegyetlen kritikáit. Nem bírtam volna elviselni. Miközben a városban barangoltam, miközben este álmatlanul forgolódtam az ágyamban, és kristálytisztán éreztem az elégtelenségemet, próbáltam hinni, hogy a cikkem csakis helyhiány miatt került a kukába. Enyhíteni, csillapítani a csalódottságomat. De nem volt könnyű. Nem vagyok Nino szintjén, tehát nem lehetek mellette, nem várhatom el, hogy meghallgasson, nem oszthatom meg vele a gondolataimat. Különben is, milyen gondolatokat, nekem egy szál gondolatom sincs. Jobb lesz, ha kiszállok, elég a könyvekből, a jegyekből, a dicséretekből. Reméltem, hogy lassacskán elfelejtek mindent: a fejemet kitöltő ismereteket, az élő és a holt nyelveket, még az olaszt is, pedig már a testvéreimmel is az iskolai nyelven beszéltem a nyelvjárás helyett. Lila a hibás, gondoltam, ha erre az útra léptem, őt is el kell felejtenem: Lila mindig tudta, mit akar, és el is érte; én nem akarok semmit, én semmi vagyok. Reméltem, hogy egyik reggel vágyak nélkül ébredek. Ha sikerül kiürítenem magam – tervezgettem –, elég lesz Antonio szeretete és az én szeretetem iránta.

Aztán egyik nap hazafelé találkoztam Pinucciával, Stefano húgával. Megtudtam tőle, hogy Lila visszatért a nászútról, és rendezett egy ünnepi ebédet a sógornője és a bátyja eljegyzésének tiszteletére.

– Eljegyeztétek egymást Rinóval? – kérdeztem meglepetést színlelve.

– Igen – felelte ragyogva, és megmutatta a Rinótól kapott gyűrűt.

Emlékszem, miközben Pinuccia beszélt, egyetlen, keserű gondolat járt a fejemben: Lila nem hívott meg az ebédre az új otthonába, de jobb is, örülök neki, többé nem mérem hozzá magamat, látni sem akarom. Ám miután Pinuccia elmesélte az eljegyzés minden részletét, óvatosan a barátnőm felől kérdeztem. Pinuccia egy gonosz mosoly után nyelvjárásban válaszolt: Majd beleszokik. Nem kérdeztem, mibe. Hazamentem, és átaludtam a délutánt.

Másnap, szokás szerint reggel hétkor elindultam az iskolába, vagyis úgy tettem, mintha iskolába indulnék. Átmentem az országúton, és megláttam Lilát, ahogy kiszáll a kabrióból, és bemegy az udvarunkba anélkül, hogy visszafordulna köszönni a volánnál ülő Stefanónak. Elegáns volt, jókora sötét szemüveget viselt, pedig nem sütött a nap. Megakadt a szemem vékony, kék kendőjén, úgy kötötte meg, hogy a száját is eltakarja. Ez az új stílusa, gondoltam dühösen, már nem Jacqueline Kennedyre hasonlít, hanem inkább arra a titokzatos asszonyra, amilyenné kislány korunk óta mindketten válni szerettünk volna. Továbbmentem, nem szóltam neki.

De néhány lépés után visszafordultam, nem volt semmi határozott célom, egyszerűen csak nem bírtam megállni, hogy ne tegyem meg. Kalapált a szívem, kavarogtak bennem az érzések. Talán meg akartam kérni, hogy mondja a szemembe, vége a barátságunknak. Talán oda akartam neki kiáltani, hogy elhatároztam, felhagyok a tanulással, én is férjhez megyek, Antonióéknál fogok lakni, az anyjával és a testvéreivel, és lépcsőházat fogok takarítani, mint a bolond Melina. Sebesen átvágtam az udvaron, láttam Lilát belépni az anyósa házának kapuján. Elindultam fölfelé a lépcsőn, ugyanazon a lépcsőn, melyet kislányként együtt másztunk meg, hogy visszaszerezzük a babáinkat don Achillétől. Megszólítottam, Lila megfordult.

– Visszajöttél – mondtam.

– Igen.

– És miért nem kerestél?

– Nem akartam, hogy láss.

– Mások láthatnak, én nem?

– Mások nem fontosak, te igen.

Elbizonytalanodva fürkésztem. Mit ne lássak? Fölmentem hozzá a lépcsőn, gyengéden félrehúztam a kendőjét és levettem a szemüvegét.

6.

Azt mondom el most, emlékezetből, amit akkor éreztem, amikor a nászútjáról mesélt a lépcsőfordulóban, és amikor később a füzeteiben olvastam róla. Igazságtalan voltam vele, elhittem, hogy könnyen eladta a lelkét, csak hogy megszégyeníthessem, ahogy Nino megszégyenített engem, amikor faképnél hagyott a lagzin, csak hogy lealacsonyíthassam, és ne fájjon annyira az elvesztése.

Szóval vége a lagzinak, Lila a kabrióban ül, a kék kalapjában, pasztellszínű kosztümjében. A szemét égeti a düh, és amint elindul az autó, rátámad Stefanóra, olyan szavakkal, melyeknél cifrábbakat még egyetlen férfinak sem vágtak a fejéhez a telepen.

Stefano állta a sarat, szokásához híven halvány mosollyal fogadta a sértéseket, nem szólt egy szót sem, s végül Lila elhallgatott. De nem tartott sokáig a csönd. Lila újrakezdte, nyugodtan, csak egy kicsit szaporábban lélegzett. Kijelentette, hogy egy árva percet sem marad tovább abban a kocsiban, hogy undorodik egy levegőt szívni Stefanóval, ki akar szállni, azonnal. Stefano tényleg látta az arcán az undort, de nem szólt, vezetett tovább, erre Lila kiabálni kezdett, hogy álljon meg. Stefano megállt, de amikor Lila tényleg ki akart szállni, jó erősen megragadta a karját.

– Figyelj ide – mondta –, komoly okai vannak a történteknek.

Higgadtan elmagyarázta Lilának, mi történt. Annak érdekében, hogy ne kelljen bezárni a cipőüzemet, még mielőtt igazából megnyitott volna, társulnia kellett Silvio Solarával és a fiaival, mert egyedül az ő segítségükkel lehet eljuttatni a cipőket a város legjobb üzleteibe, és megnyitni, még az ősszel, a Cerullo márkaboltot a Mártírok terén.

– Ki nem szarja le az ügyeidet? – vágott közbe Lila, miközben próbálta kiszabadítani a kezét.

– Az én ügyeim a te ügyeid is, a feleségem vagy.

– Én? Nem vagyok senkid, és te sem vagy nekem senkim. Engedd el a kezem!

Stefano elengedte.

– Apád és a bátyád is senki neked?

– Mosd ki a szád, mielőtt róluk beszélsz, nem vagy rá méltó, hogy kiejtsd a nevüket.

De Stefano kiejtette. Közölte, hogy maga Fernando akarta az egyezséget Silvio Solarával. Elmondta, hogy a legfőbb akadály Marcello volt, aki nagyon berágott Lilára és az egész Cerullo családra, és főleg Pasqualéra, Antonióra meg Enzóra, akik szétverték a kocsiját, és őt magát is jól elagyabugyálták. Rino békítette meg, nem ment könnyen, és amikor Marcello azt mondta, rendben, de kérem a cipőt, amit Lila tervezett, Rino beleegyezett.

Szörnyű pillanat volt, Lila úgy érezte, tőrt döftek a szívébe. De tovább üvöltött:

– És te mit csináltál?

Stefano egy pillanatra zavarba jött.

– Mit kellett volna? Vitatkozni a bátyáddal, tönkretenni a családodat, hagyni, hogy a barátaid háborúzni kezdjenek, elveszteni az összes befektetett pénzemet?

Lilának minden egyes szó, a hangsúly, a tartalom egyfajta álszent beismerésnek tűnt. Nem engedte, hogy Stefano befejezze, ököllel nekiesett a vállának, visítva:

– Szóval te is beleegyeztél, fogtad a cipőt, és odaadtad neki!

Stefano hagyta dühöngeni, csak akkor szólalt meg, hűvösen, amikor Lila újra megpróbálta kinyitni az ajtót, hogy kiszálljon:

– Nyugodj le.

Lila villámgyorsan megfordult: megnyugodni, miután Stefano az apjára és a bátyjára kente az egészet, megnyugodni, miután mind a hárman felmosórongyként kezelték? Nem akarok megnyugodni, ordította, rohadék, vigyél haza, most azonnal, ismételd el, amit mondtál, a két szarjankó előtt! És csak amikor kiejtette nyelvjárásban ezt a szót, szarjankó, csak akkor eszmélt rá, hogy túllőtt a célon, megtörte Stefano visszafogottságát. A következő pillanatban Stefano jó erősen arcon csapta hatalmas tenyerével, a csattanás az igazság robbanásaként tűnt Lilának. Megremegett a meglepetéstől és az arcát lángba borító fájdalomtól. Döbbenten nézte Stefanót, aki beindította a motort, és megszólalt. Amióta Lilának udvarolt, most először nem volt nyugodt a hangja, sőt remegett.

– Látod, mire kényszerítesz? Ez már sok, felfogtad?

– Mindent elrontottunk – mormolta Lila.

Stefano határozottan megrázta a fejét, mint akinek meg sem fordul a fejében ez a lehetőség, és tartott Lilának egy hosszú, kicsit félelmetes, kicsit kioktató, kicsit patetikus beszédet. Nagyjából ezt mondta:

– Nem rontottunk el semmit, Lina, csak tisztáznunk kell egymással néhány dolgot. Téged mostantól nem Cerullónak hívnak. Te Carracci asszony vagy, és azt kell tenned, amit én mondok. Tudom, nem értesz hozzá, nem vagy jártas az üzlet világában, azt hiszed, csak úgy találom a pénzt a földön. De nem így van. Minden áldott nap meg kell küzdenem érte, oda kell vinnem, ahol megfial. Te megtervezted a cipőt, apád és a bátyád tud keményen dolgozni, de ti hárman nem vagytok képesek megfialtatni a pénzt. A Solarák igen, ezért aztán – jól figyelj – leszarom, ha nem bírod őket. Marcellótól én is undorodom, és amikor rád néz vagy akár csak rád pillant, amikor eszembe jut, miket mondott rólad, legszívesebben hasba szúrnám egy nagykéssel. De ha szükségem van rá, hogy megfialtassam a pénzem, ő a legjobb barátom. És tudod, miért? Mert ha a pénz nem gyarapszik, nincs ez a kocsi, nincs a ruhád, nem tudom megvenni neked, még a lakást is elveszítjük, mindenestül, te nem játszhatod tovább a nagyasszonyt, és a gyerekeink nyomorban nőnek fel. Úgyhogy ha még egyszer olyanokat merészelsz mondani nekem, mint ma délután, úgy elcsúfítom a szép kis arcocskádat, hogy nem mersz majd kilépni a lakásból. Megértetted? Válaszolj.

Lila résnyire összehúzta a szemét. Az arca belilult a pofontól, de egyébként falfehér volt. Nem válaszolt.

7.

Este értek Amalfiba. Egyikük sem volt még soha szállodában, roppant elfogódottan viselkedtek. Stefano különösen zavarba jött a recepciós enyhén gúnyos stílusától, akaratlanul is meghunyászkodott előtte. Aztán föleszmélt, és gorombasággal próbálta leplezni a zavarát, már attól is lángra gyúlt a füle, hogy elkérték az igazolványát. Közben megjelent a londiner, egy ötven körüli férfi hajszálvékony bajusszal, de Stefano elhessegette, mint egy tolvajt, aztán meggondolta magát, és egy megvető mozdulattal busás borravalót adott neki, noha nem vette igénybe a szolgálatait. Ketten cipelték fel a csomagokat, és Lilának, miközben követte Stefanót a lépcsőn, akkor először támadt az a benyomása – így mesélte –, hogy útközben elvesztette valahol azt a fiút, akihez délelőtt hozzáment, és hogy egy ismeretlent kísérget. Tényleg ilyen terebélyes Stefano, ilyen rövid és tömzsi a lába, ilyen hosszú a karja, ilyen fehérek az ujjbütykei? Kinek fogadott örök hűséget? Az utazás alatti féktelen haragja helyébe aggodalom lépett.

A szobában aztán Stefano megpróbálta újra bevetni a kedvességét, de fáradt volt és még mindig ideges a kikényszerített pofon miatt. Mesterkélt hangon dicsérte a szép tágas szobát, kinyitotta az ablakot, kiment az erkélyre, hívta Lilát, gyere, érzed, milyen illatos az este, nézd, hogy csillog a tenger. De Lila azon törte a fejét, hogyan másszon ki a csávából, szórakozottan nemet intett, fázom, mondta. Stefano rögtön becsukta az ablakot, és fölvetette, hogy melegebben kellene öltözniük, ha elmennek enni és sétálni egyet. Hoznál egy mellényt, mondta Lilának, mintha sok éve együtt élnének, és Lilának természetes volna, hogy az ő bőröndjében kutasson, és ugyanolyan könnyen találna neki egy mellényt, ahogyan magának pulóvert. Lila nem ellenkezett, de nem is nyitotta ki a bőröndöt, nem vett elő se pulóvert, se mellényt. Gyorsan kiment a folyosóra, egy percig sem akart tovább a szobában maradni. Stefano morgolódva követte: nekem így is jó, csak téged féltelek, megfázol.

Kószáltak Amalfiban, eljutottak a dómig, fölmásztak a lépcsőn, aztán újra leereszkedtek a szökőkúthoz. Stefano próbálta szórakoztatni Lilát, de sosem volt erőssége a szellemesség, jobban illett hozzá a patetikus hangnem vagy a megfellebbezhetetlen kijelentések, egy befutott embertől, aki tudja, mit akar. Lila szinte sosem válaszolt, végül Stefano föladta, ha meglátott valamit, rámutatott, és csak annyit mondott: – Nézd!

De Lilát, aki máskor minden követ megcsodált volna, most nem érdekelték a gyönyörű sikátorok, az illatozó kertek, a város művészete és történelme, és főleg nem érdekelte Stefano, aki minduntalan ezt kérdezgette, idegesítően:

– Szép, ugye?

Lila hamar remegni kezdett, nem mintha különösebben hideg lett volna, az idegesség miatt. Stefano észrevette, és felajánlotta, hogy térjenek vissza a szállodába, még egy ilyesmi mondatot is elsütött: majd összebújunk, és felmelegszünk. De Lila sétálni akart, csak tovább és tovább, amíg le nem győzte a fáradtság. Akkor, bár kicsit sem volt éhes, találomra bement egy étterembe, Stefano meg engedelmesen követte.

Mindenfélét rendeltek, alig ettek valamit, de sok bort ittak. Stefano egyszer csak nem bírta tovább, megkérdezte Lilát, haragszik-e még. Lila megrázta a fejét, és tényleg nem haragudott. Maga is meglepődött, hogy erre a kérdésre egy fikarcnyi haragot sem érzett a Solarák, az apja, a bátyja és Stefano iránt. Hirtelen megváltozott minden a fejében. Cseppet sem érdekelte már a hercehurca a cipővel, sőt már nem is értette, miért gurult be annyira, amikor meglátta Marcello lábán. Most viszont az ujján csillogó vaskos jegygyűrű rémisztette meg gyötrelmesen. Hitetlenkedve fölelevenítette a nap történéseit: a templom, a szertartás, a lagzi. Mit tettem, gondolta a bortól kábán, mi ez az aranykarika, ez a fényes nulla, amit az ujjamra húztak? Stefano bundás ujján is ragyogott egy, a koromfekete szőrszálak között. Lilának eszébe jutott, milyennek látta Stefanót fürdőruhában a tengernél. Széles mellkas, ormótlan, jókora kődarabnyi térdkalács. Egyetlen aprócska részletet sem tudott felidézni, ami valamiképp lenyűgözte volna. Immár világosan érezte, hogy ezzel az emberrel, aki ott ül mellette, zakóban és nyakkendőben, csámcsog a duzzadt ajkaival, vakarja a húsos fülcimpáját, és időnként átnyúl a villájával a tányérjába kóstolóért, képtelen bármit is megosztani. Alig vagy semennyire sem hasonlított már a vonzó boltos fiúra, az ambiciózus, roppant magabiztos, de jó modorú srácra, a vőlegényére, akivel délelőtt a templomban egybekelt. Fehéres szájpadlás, vöröslő nyelv a szája sötét alagútjában: valami megtört Stefanóban, benne és körülötte. Annál az asztalnál, a sürgölődő pincérek között, mindaz, ami Amalfiba hozta, megmagyarázhatatlanul észszerűtlennek, mindazonáltal elviselhetetlenül valóságosnak tűnt Lilának. Ezért aztán, miközben a felismerhetetlen lénynek lassan kigyúlt a tekintete a gondolatra, hogy elmúlt a vihar, a felesége megértette az érveit és végre beszélhet neki a nagy terveiről, Lilának azon járt az esze, hogyan csenhetne el egy kést az asztalról, hogy torkon szúrja Stefanót, ha majd a szobában megpróbál hozzáérni.

Végül nem csente el. Mivelhogy abban az étteremben, annál az asztalnál, a bortól bódultan értelmetlennek tűnt számára az egész esküvő, a menyasszonyi ruhától a jegygyűrűig, úgy vélte, oktalan lenne bármiféle szexuális közeledés Stefano részéről, és ezt legelsősorban Stefano gondolja így. Ezért, bár kitalálta, hogyan tudná elrakni a kést (fogja az asztalkendőt a térdén, letakarja vele a kést, így együtt visszateszi az ölébe, beleejti a kést a táskájába és visszateszi a kendőt az asztalra), végül letett róla. Annyira lazának érezte a csavarokat, melyek összetartják az új feleségszerepet, az éttermet, Amalfit, hogy a vacsora végén már nem is hallotta Stefano hangját, a fülét kitöltötte a dolgok, élőlények, gondolatok meghatározhatatlan lármája.

Útban a szálloda felé Stefano újra ecsetelni kezdte a Solarák előnyeit. Fontos embereket ismernek a városházán, mondta, kapcsolataik vannak a Csillag és Korona pártban, a szociális mozgalomban. Úgy beszélt, mintha tényleg belelátna a Solarák ügyeibe, szakértő hangon magyarázott: a politika mocskos, de fontos, ha az ember pénzt akar keresni. Lilának eszébe jutottak a régi eszmecserék Pasqualéval, meg a beszélgetések Stefanóval a jegyességük alatt, a terv, hogy teljesen máshogy fognak élni, mint a szüleik, leszámolnak a múlt visszaéléseivel, képmutatásaival, kegyetlenségeivel. Stefano akkor helyeselt, gondolta Lila, de nem figyelt rám. Kinek beszéltem? Nem ismerem ezt az embert, nem tudom, kicsoda.

De amikor Stefano megfogta a kezét, és a fülébe súgta, hogy szereti, mégsem húzódott el. Talán el akarta hitetni vele, hogy minden rendben, hogy ők ketten tényleg boldog házasok nászúton, hogy még mélyebb sebet ejtsen, amikor majd undorodva a képébe vágja, hogy felfordul tőle a gyomra: a londinerrel vagy veled – ugyanolyan sárga az ujjatok a nikotintól – ágyba bújni nekem egyformán undorító. Vagy talán – és szerintem ez a valószínűbb – túlságosan riadt volt, és inkább próbálta elodázni a reakciókat.

Amint beléptek a szobába, Stefano meg akarta csókolni, de Lila nem engedte. Hűvösen kinyitotta a bőröndöt, elővette a hálóingét, odanyújtotta a pizsamát a férjének, aki elégedett mosollyal nyugtázta a figyelmességet, és újra megpróbálta magához húzni. De Lila bezárkózott a fürdőszobába.

Végre egyedül volt. Hosszasan mosta az arcát, hogy elmúljon a bor okozta kábulat, és a világ visszanyerje kontúrjait. De hiába, sőt, még rendezetlenebbnek érezte a mozdulatait. Mit tegyek?, gondolta. Jó, itt maradok egész éjjel bezárkózva, de utána?

Megbánta, hogy nem hozta el a kést: vagyis egy pillanatra azt hitte, elhozta, de aztán rájött, hogy mégsem. Leült a kád szélére, szemügyre vette, és megállapította, hogy az új lakásban neki szebb kádja van. Nekik jobbak a törülközőik is. Neki, nekik? Kié a kád, a törülköző, minden? Beleborzongott a gondolatba, hogy a szép, új dolgok meglétére annak a furcsa lénynek a vezetékneve a biztosíték, aki odakint várja. Carracci-tulajdon, ő maga is Carracci-tulajdon. Stefano bekopogott az ajtón.

– Mit csinálsz, jól vagy?

Nem felelt.

A férje várt egy kicsit, aztán újra kopogott.

Mivelhogy nem történt semmi, lenyomta a kilincset, és tettetett könnyedséggel beszólt:

– Törjem be az ajtót?

Lila nem kételkedett benne, hogy képes volna megtenni, az idegen, aki odakint vár rá, bármire képes. Én is, gondolta, bármire képes vagyok. Levetkőzött, megmosakodott, fölvette a hálóinget, amelyet, már bánta, hónapokkal korábban oly gondosan választott ki.

Stefano – csak egy név, melynek semmi köze sem volt már a néhány órával korábban még meglévő szokásokhoz, szeretethez – az ágy szélén ült pizsamában, és amikor Lila előbukkant a fürdőszobából, talpra ugrott.

– Sokáig tartott.

– Tartott, amíg tartott.

– Milyen szép vagy.

– Hullafáradt vagyok, aludni szeretnék.

– Utána alszunk.

– Most. Te a te oldaladon, én az enyémen.

– Jól van, gyere.

– Komolyan beszélek.

– Én is.

Stefano elvigyorodott, és Lila keze után nyúlt. Lila elhúzta a kezét, Stefano elkomorodott.

– Mi bajod?

Lila tétovázott. Kereste a szavakat, aztán halkan kibökte:

– Nem kellesz.

Stefano bizonytalanul megrázta a fejét, mintha kínaiul volna ez a két szó. Erre a pillanatra vártam mióta, dünnyögte, éjjel-nappal. Kérlek, győzködte, egy már-már csüggedt mozdulattal rámutatott sötétvörös pizsamanadrágjára. Nézd, mit tesz velem a puszta látványod is, dörmögte egy ferde mosollyal. Lila akaratlanul is odanézett, undorodva megborzongott, és gyorsan elfordította a tekintetét.

Stefano rájött, hogy Lila készül megint bezárkózni a fürdőszobába, egy ragadozó gyorsaságával odaugrott, derékon ragadta, fölkapta, és ledobta az ágyra. Mi folyik itt? Nem értette. Azt hitte, az étteremben kibékültek, fogalma sem volt, most mi lelte Linát, túlságosan kislány még. Vigyorogva rámászott, próbálta megnyugtatni.

– Jó lesz – mondta –, ne félj. Szeretlek, jobban, mint anyámat vagy a húgomat.

Hiába minden, Lila próbált felülni, menekülni. Kemény dió ez a lány, ha igent mond, nemet jelent, a nem meg igent. Na, elég a szeszélyekből, morogta Stefano, megint lefogta Lilát, ráült lovaglóülésben, és leszorította a csuklóját az ágytakaróra.

– Azt mondtad, várjunk, és vártunk – folytatta –, pedig kutya nehéz volt megállni, hogy ne érjek hozzád. De most már házasok vagyunk, légy jó, és ne aggódj.

Lehajolt, hogy szájon csókolja, de Lila ellenállt, jobbra-balra dobálta a fejét, kapálózott, vonaglott, és ezt ismételgette:

– Hagyjál, nem kellesz, nem kellesz, nem kellesz.

Erre Stefano, szinte akaratlanul, kieresztette a hangját:

– Kezd tele lenni veled a tököm, Lina!

Kétszer-háromszor megismételte, egyre hangosabban, mintha valamiféle nagyon-nagyon távoli, talán még a születése előtti rendhez alkalmazkodna. Ehhez a rendhez: légy férfi, Ste; vagy behódol most, vagy nem hódol be soha; most azonnal meg kell tanulnia, hogy ő az asszony, te meg a férfi, ezért aztán engedelmeskednie kell. És Lilának, Stefanót hallván – kezd tele lenni veled a tököm, kezd tele lenni veled a tököm, kezd tele lenni veled a tököm – és látván, drabálisnak, súlyosnak az ő törékeny medencéje fölött, a pizsamanadrágját sátorcövekként feszítő hímtagjával, eszébe jutott az a régi eset, amikor sok évvel azelőtt át akarta szúrni Stefano nyelvét egy tűvel, mert megalázta Alfonsót egy iskolai versenyen. Stefano sosem Stefano volt, hasított belé a felismerés, hanem don Achille legnagyobb fia. És ez a gondolat, mint valami áramlat, hirtelen olyan vonásokat sodort a férje arcára, melyek eddig elővigyázatosságból megbújtak a vérében, de mindig is megvoltak, vártak a sorukra. Igen, Stefano, hogy tetsszen a telepnek és neki, másnak mutatta magát: a kedvessége meglágyította a vonásait, a tekintete szelídséget sugárzott, a hangja békítően szólt, az ujjai, a keze, az egész teste megtanulta visszatartani az erőt. De most ezek a vonások, melyeket hosszú ideig magára kényszerített, kezdtek szétesni, és Lilát gyermeki rettegés fogta el, mélyebb, mint amikor lementünk a pincébe megkeresni a babáinkat. Don Achille feltámad a telep iszapos masszájából, a fia húsából táplálkozva. Szétrepeszti a bőrét, megmásítja a tekintetét, előtör a testéből. Már itt is van, szétszakítja a hálóinget, vadul megszorítja Lila mellét, fölé hajol, harapdálja a mellbimbóit. És amikor Lila, ahogyan mindig is tette, elűzi a félelmet és megpróbálja levetni magáról, a haját húzva, tátogva, hogy véresre harapdálja, a lény visszahőköl, megragadja Lila karját, beszorítja őket behajlított lába alá, és lenézően odaveti: mit küzdesz, nyugodj le, ha akarom, összetörlek, mint egy fogpiszkálót. De Lila nem nyugszik le, tovább harapdálja a levegőt, homorít, próbálja levetni magáról. Most szabad a lény keze, fölé hajol, az ujjbegyével pofozgatja Lila arcát, és sürgetően ismételgeti: akarod látni, milyen hatalmas, mondd, hogy igen, mondd, mondd, végül előkapja a pizsama alól duzzadó hímtagját, ott meredezik Lila fölött, olyan, mint egy kéz és láb nélküli, a néma nyöszörgéstől vérvörös kisfiú, mely őrülten vágyik elszakadni attól a nagyobb fiútól, aki rekedten azt mondja: ezt kapd ki, Lina, nézd, milyen szép, senki másnak nincs ilyen. És mivel Lila tovább hánykolódott, lekevert neki két pofont, előbb tenyérrel, majd visszakézből, mégpedig olyan erővel, hogy Lila megértette, ha tovább ellenkezik, Stefano biztosan megöli – don Achille legalábbis megtette volna, éppen azért félt tőle az egész telep, mert mindenki tudta, hogy bivalyerejével játszva nekihajít a falnak vagy egy fának –, és felhagyott minden ellenállással, átadta magát a hangtalan rettegésnek, eközben Stefano hátrébb csúszott, felhajtotta Lila hálóingét, dörmögött a fülébe: nem tudod, mennyire szeretlek, de majd rájössz, és már holnap te magad fogod kérni, hogy szeresselek úgy és még jobban, mint most, sőt térden állva fogsz könyörögni, és én azt mondom majd, rendben, de csak ha engedelmes leszel, és te engedelmes leszel.

Amikor néhány suta kísérlet után lelkesült brutalitással szétszaggatta Lila húsát, Lila nem is volt jelen. Az éjszakát, a szobát, az ágyat, Stefano csókjait, a kezét a testén, mindenféle érzékiséget beszippantott egyetlen érzés: gyűlölte Stefano Carraccit, gyűlölte az erejét, gyűlölte a ránehezedő testét, gyűlölte a keresztnevét és a vezetéknevét.

8.

Négy nappal később tértek vissza a telepre. Stefano még aznap este meghívta az új lakásukba Lila szüleit és bátyját. A szokásosnál alázatosabb hangon megkérte Fernandót, hogy mesélje el Lilának, hogyan zajlottak a dolgok Silvio Solarával. Fernando kelletlenül, akadozva megerősítette a lányának Stefano verzióját. Rögtön utána Stefano megkérte Rinót, mondja el, miért határoztak úgy végül közösen, de nagy gyötrelmek árán, hogy odaadják Marcellónak a cipőt. Rino mindentudó hangon kijelentette: vannak helyzetek, melyekben meg van kötve az ember keze, aztán ecsetelni kezdte, mekkora bajba keveredett Pasquale, Antonio és Enzo, amiért eltángálták a Solara fivéreket és összetörték az autójukat.

– Tudod, ki kockáztatott a legtöbbet? – kérdezte a húga felé hajolva, egyre jobban felemelve a hangját. – Ők, a barátaid, a hős lovagok. Marcello felismerte őket, és a fejébe vette, hogy te voltál a felbujtó. Mit tehettünk volna, Stefano meg én? Talán azt akarnád, hogy a féleszűek háromszorosan kapják vissza a verést? Tönkre akarnád tenni őket? És miért is? Egy pár negyvenhármas cipőért, amit a férjed nem tud hordani, mert kicsi rá, és ha esik egy kis eső, rögtön beázik? Megbékítettük Marcellót, és odaadtuk neki a cipőt, ha már annyira ragaszkodik hozzá.

Szavak: építenek és rombolnak, a szerint, hogy az ember hogyan csűri-csavarja őket. Lila mindig is jól forgatta a szavakat, de ezúttal, minden várakozással ellentétben, nem szólt semmit. Rino megkönnyebbült, és gonoszul odaszúrt Lilának, hogy kislány kora óta ő piszkálta mindig azzal, hogy gazdaggá kell válniuk. Hát akkor, folytatta nevetve, hagyd, hogy meggazdagodjunk, elég nehéz az élet, ne nehezítsd még te is.

Ekkor – Lilát meglepte, a többieket láthatóan nem – csöngettek, és megjelent Pinuccia, Alfonso és az anyjuk, Marisa egy nagy tál süteménnyel: személyesen Spagnuolo készítette, a Solarák cukrásza.

Úgy tűnhetett, azért jöttek, hogy köszöntsék a nászútról visszatérő ifjú párt, és valóban, Stefano körbeadogatta a frissiben elkészült fényképeket az esküvőről (a filmre – magyarázta – még várni kell egy kicsit). De hamar kiderült, hogy Lila és Stefano esküvője már lejárt lemez, a sütemény egy újabb örömteli esemény megünneplésére szolgál: Rino és Pinuccia eljegyzi egymást. Félretettek minden feszültséget. Rino a néhány perccel korábbi arrogáns hangról gyengédre váltott, nyelvjárásban negédes szerelmes szavakat gügyögött, és kardoskodott, hogy azonnal ejtsék meg az eljegyzést a húga gyönyörű lakásában. Aztán színpadias mozdulatokkal előhúzott a zsebéből egy csomagocskát, kibontotta, egy sötét, gömbölyded tok került elő belőle, kinyitotta, és egy briliánsgyűrű volt benne.

Lila észrevette, hogy nem sokban különbözik attól, amit ő visel az ujján a jegygyűrűje mellett, és nem értette, honnan volt rá pénze a bátyjának. Megölelték, megcsókolták egymást, mindenki mindenkit, aztán szóba került a jövő. Arról beszélgettek, ki fogja vezetni az új Cerullo cipőboltot a Mártírok terén, ha majd ősszel a Solarák megnyitják. Rino felvetette, hogy vezethetné Pinuccia, egyedül vagy Gigliola Spagnuolóval, aki hivatalosan is eljegyezte magát Michelével, és kinyílt a csipája. Csupa vidámsággá és reménnyé vált a családi kupaktanács.

Lila szinte végig állt, fájt neki az ülés. Senki, még a végig szótlan anyja sem akarta észrevenni a fekete monoklit feldagadt jobb szeme körül, berepedt alsó ajkát és a véraláfutásokat a karján.

9.

Még akkor is ilyen állapotban volt, amikor az anyósa lakásához vezető lépcsőn félrehúztam a kendőjét és levettem a szemüvegét. A szeme körül sárgás volt a bőr, sötétlila ajkát vérvörös csíkok barázdálták.

A rokonoknak és barátoknak azt mondta, hogy Amalfiban leesett a szikláról, amikor egy verőfényes délelőttön a férjével elhajókázott egy sárga sziklafal tövében megbújó strandra. Rino és Pinuccia eljegyzési ebédjén könnyed stílusban adta elő a hazugságot, és könnyűszerrel el is hitte mindenki, legfőképp a hölgyek, akik jól tudták, mit kell mondani, ha a férfi, aki szereti őket, és akit szeretnek, keményebben odacsap. Egyébiránt nemigen volt senki a telepen, különösen a nők között, aki nem gondolta volna, hogy Lilának már jó ideje kijárt volna egy alapos verés. Így hát nem lett botrány, sőt az eset csak tovább szította a rokonszenvet és tiszteletet a telepen Stefano iránt: íme, egy igazi férfi!

Nekem viszont összeszorult a szívem, amikor megláttam ilyen állapotban. Átöleltem. Nem akartam, hogy így láss, mondta, és könnyek szöktek a szemembe. Bár tárgyilagosan, szinte hűvösen mesélt arról, amit a fotóregények mézesheteknek hívnak, eltöltött a fájdalom és a harag. De be kell ismernem, egy csipetnyi örömöt is éreztem. Örültem, hogy kiderült, Lilának most segítségre van szüksége, meg talán oltalomra, és megindított, hogy beismerte a gyengeségét, nem a teleppel, hanem velem szemben. Éreztem, hogy váratlanul megint lecsökkent köztünk a távolság, és elfogott a kísértés, hogy hamarjában elmondjam neki, elhatároztam, hogy felhagyok a tanulással, mert a tanulás fölösleges, és nincs is hozzá tehetségem. Úgy gondoltam, gyógyírt jelentene neki a hír.

De az anyósa a legfelső emeleten áthajolt a korláton, és leszólt neki. Lila néhány sietős mondattal befejezte az elbeszélést, kijelentette, hogy Stefano átverte, ugyanolyan, mint az apja.

– Emlékszel, hogy a babáink helyett don Achille pénzt adott nekünk? – kérdezte.

– Igen.

– Nem kellett volna elfogadnunk.

– Könyvet vettünk belőle, a Kisasszonyokat.

– Rosszul tettük, onnantól fogva mindent elrontottam.

Nem volt zaklatott, csak szomorú. Visszavette a szemüvegét, megkötötte a kendőt. Jólesett, hogy többes számban beszélt, nekünk nem kellett volna elfogadnunk, mi rosszul tettük, és zavart, hogy hirtelen áttért az egyes számra: én mindent elrontottam. Mi, szerettem volna kijavítani, mindig mi, de nem tettem meg. Úgy tűnt, kezdi felfogni új helyzetét, és sürgősen kapaszkodókat keres, hogy szembenézhessen vele. Mielőtt elindult volna fölfelé a lépcsőn, megkérdezte: – Átjössz hozzám tanulni?

– Mikor?

– Ma délután, holnap, mindennap.

– Stefano megharagszik.

– Ha ő az úr, én az úr felesége vagyok.

– Nem tudom, Lila.

– Kapsz egy szobát, bezárkózhatsz.

– Akkor meg minek?

Megvonta a vállát.

– A tudatért, hogy ott vagy.

Nem mondtam se igent, se nemet. Bementem a városba csavarogni, ahogy szoktam. Lila biztos benne, hogy sosem hagynám abba a tanulást. A szemüveges, pattanásos, magolós, jó tanuló barátnő szerepét osztotta rám, és el sem tudja képzelni, hogy más legyek. De én torkig vagyok ezzel a szereppel. A meg nem jelent cikknek köszönhetően végre rádöbbentem az alkalmatlanságomra. Nino, habár hozzám és Lilához hasonlóan ő is a telepre született és ugyanabban a nyomorúságos valóságban nőtt fel, tudott mit kezdeni a tanulással, én nem. Tehát hiába áltatom magam, hiába küszködöm. Beletörődöm a sorsomba, ahogyan Carmela, Ada, Gigliola és tulajdonképpen Lila is már régen beletörődött.

Nem mentem el hozzá, se aznap délután, se a következő napokban; lógtam az iskolából és fortyogtam.

Egyik délelőtt az iskola környékén maradtam, a Veterinaria úton lófráltam, a botanikus kert mögött. Antonio járt a fejemben, a legutóbbi beszélgetéseink: remélte, hogy megúszhatja a katonaságot, merthogy özvegy az édesanyja és ő a család egyetlen támasza; fizetésemelést akar kérni a műhelyben, összespórolni egy kis pénzt, és bérbe venni egy benzinkutat az országút mellett; összeházasodunk, és én majd besegítek neki a kúton. Egyszerű tervek, anyámnak tetszett volna. Nem ugrálhatok mindig Lilának, gondoltam. De szörnyű nehéz volt kitörölni az agyamból a tanulás keltette ambíciókat. Délután, amikor vége van az óráknak, szinte akaratlanul visszamentem az iskola környékére bóklászni. Féltem, hogy meglátnak a tanárok, mindazonáltal rájöttem, vágytam is rá, hogy meglássanak. Egyszer s mindenkorra le akartam mosni magamról a mintadiák bélyeget; avagy arra vágytam, hogy újra beszippantson az iskola, újra beálljak a sorba, és tegyem a kötelességem.

Kezdtek szállingózni kifelé a diákok. Valaki a nevemen szólított, Alfonso volt. Marisát várta.

– Összejöttetek? – kérdeztem félvállról.

– Dehogy, Marisa hajt rám.

– Hazudsz.

– Te hazudtál, azt üzented, beteg vagy, pedig semmi bajod. Galiani tanárnő folyton rólad kérdez, azt mondtam neki, magas lázad van.

– Van is.

– Hogyne, látszik.

A hóna alatt tartotta a könyveit összegumizva, az arca elgyötört volt a tanórák feszültségétől. A szelíd külső mögött Alfonsóban is az apja, don Achille rejtőzik? Lehetséges, hogy a szülők sosem halnak meg, hogy a gyerekeik óhatatlanul megőrzik őket magukban? Tehát tényleg ez a sorsom, előbukkan majd belőlem anyám, a bicebóca járásával?

Megkérdeztem Alfonsót:

– Láttad, mit művelt a bátyád Linával?

Zavarba jött.

– Igen.

– És nem mondtál neki semmit?

– Azt is látni kell, mit tett Lina vele.

– Képes lennél ugyanezt tenni Marisával?

Félszegen elmosolyodott.

– Nem.

– Biztos?

– Biztos.

– Miért?

– Mert ismerlek téged, mert beszélgetünk, mert együtt járunk iskolába.

Nem értettem: mit jelent, hogy ismer, hogy beszélgetünk, hogy együtt járunk iskolába? Felbukkant Marisa az utca végén, futva közeledett, késésben volt.

– Jön a barátnőd – mondtam.

Nem fordult meg, vállat vont, és dörmögött:

– Gyere vissza a suliba, kérlek.

– Beteg vagyok – feleltem, és faképnél hagytam.

Még csak köszönni sem akartam Nino húgának, minden, ami Ninót juttatta eszembe, rám hozta a szorongást. Alfonso ködös szavai ellenben jólestek, útközben azok jártak a fejemben. Azt mondta, azért nem szerezne soha érvényt a tekintélyének ököllel a majdani feleségével szemben, mert ismer engem, mert beszélgettünk, mert egy padban ültünk. Védtelen őszinteséggel beszélt, nem félt, hogy esetleg olyasfajta képességeket tulajdonít nekem, ha csak homályosan is, melyekkel befolyásolhatom, egy nő a férfit, melyekkel megváltoztathatom a magatartását. Hálás voltam neki ezért az esetlen üzenetért, megvigasztalt, és közbenjárásra sarkallt önmagammal szemben. Nem kell sok egy immár amúgy is törékeny meggyőződésnek ahhoz, hogy tovább gyengüljön, és végül szétporladjon. Másnap meghamisítottam anyám aláírását, és visszatértem az iskolába. Este a tavaknál megígértem Antoniónak, a hideg miatt szorosan hozzábújva, hogy befejezem a tanévet, és összeházasodunk.

10.

Nehezen hoztam be a lemaradásomat, különösen a reál tárgyakból, de vonakodtam ritkítani a találkáinkat Antonióval. Valahányszor kimaradt egy alkalom a tanulás miatt, zokon vette, aggodalmasan kérdezgette:

– Valami baj van?

– Rengeteget kell tanulnom.

– Hogyhogy hirtelen több lett a feladat?

– Mindig is sok volt.

– Mostanában nem.

– Véletlen.

– Mit titkolsz, Lenù?

– Semmit.

– De még szeretsz?

Megnyugtattam, de közben elrepült az idő, hazamentem, roppant mérgesen, hogy még egy csomót kell tanulnom.

Antonio rögeszméje még mindig Sarratore fia volt. Félt, hogy beszélek vele, meg attól is, hogy egyszerűen csak látom. Természetesen, hogy megkíméljem a szenvedéstől, eltitkoltam előle, hogy össze-összefutok Ninóval, befelé az iskolába, kifelé az iskolából, a folyosókon. Nem történt soha semmi különös, legfeljebb intettünk egymásnak, és már mentünk is tovább; nyugodtan elmondhattam volna Antoniónak, ha józanul gondolkodott volna. De Antonio nem gondolkodott józanul, és igazából én sem. Habár Nino nem adott rá okot, a puszta látványától is a fellegekben jártam. Nem bírtam figyelni az órákon, ott volt néhány teremnyire tőlem, teljes valójában, műveltebb a tanároknál, bátor és lázadó; kiüresedtek, értelmetlenné váltak a tanári magyarázatok, a könyvek sorai, a terveim, az esküvő, a benzinkút az országút mentén.

Otthon sem bírtam tanulni. Az Antonio, Nino és a jövő körül forgó keszekusza gondolataimat tetézte anyám, aki folyton ordított, idegbajosan, ezt csináld meg azt csináld, és a testvéreim, akik sorba álltak, hogy oldjam meg a leckéjüket. Persze ez nem volt újdonság, mindig is zűrzavarban tanultam. De most úgy éreztem, elfogyott a régi elszántság, ami lehetővé tette, hogy ilyen állapotok mellett tanuljak, már nem tudtam vagy nem akartam összeegyeztetni az iskolát mindenki igényeivel. Így hát segítettem anyámnak, foglalkoztam a testvéreim feladataival, és eltelt a délután, a tanulásra nem sok idő maradt, néha semennyi sem. Korábban ilyenkor feláldoztam az éjszakát a könyvekért, most viszont, mivelhogy továbbra is gyötört a kimerültség, megnyugvásnak tekintettem az alvást, nem törődtem a feladatokkal, lefeküdtem.

Így hát már nemcsak szétszórt voltam az iskolában, hanem felkészületlen is, rettegtem a feleléstől. És gyorsan beigazolódtak a félelmeim. Egyetlen nap alatt egyest kaptam kémiából és filozófiából, kettest művészettörténetből, és abban a törékeny idegállapotomban annyira megviselt, hogy az utolsó rossz jegy után sírva fakadtam, mindenki előtt. Szörnyű pillanat volt, átjárt az eltévelyedés borzalma és öröme, a kisiklás rémülete és büszkesége.

Kifelé az iskolából Alfonso azt mondta, a sógornője a lelkére kötötte, hogy szóljon nekem, menjek el hozzá. Menj el, nógatott aggodalmasan, ott biztosan jobban tudsz tanulni, mint otthon. Még aznap délután fölkerekedtem, és elindultam az új telep felé. De nem azért mentem Lilához, hogy megoldást találjak az iskolai problémáimra, lefogadtam volna, hogy egész idő alatt beszélgetni fogunk, ami csak tovább rontja majd az ázsiómat. Azzal győzködtem magam, hogy jobb kisiklani Lilával csevegve, mint anyám üvöltései, a testvéreim pimasz követelőzései, a Nino utáni sóvárgás és Antonio szemrehányásai között; legalább megtudok valamicskét a házaséletről, hamarosan úgyis – immár biztosra vettem – részem lesz benne.

Lila nyilvánvaló örömmel fogadott. A szeme nem volt már bedagadva, az ajka szépen gyógyult. Elegáns volt, a frizurája kifogástalan, a szája kirúzsozva, mintha vendég volna a saját lakásában. A hallban még halmokban álltak a nászajándékok, a szobákban vakolat-és festékszag keveredett az étkező vadonatúj bútorainak – ebédlőasztal, tükrös kredenc sötét, lombokat ábrázoló kerettel, vitrin, roskadásig ezüst evőeszközökkel, tányérokkal, poharakkal és színes italokkal teli üvegekkel – enyhén alkoholos illatával.

Lila főzött egy kávét, tetszett, hogy ott ülök vele a tágas konyhában, és játsszuk a nagyasszonyt, mint régen, kislányként a pince szellőzőablaka előtt. Pihentető, gondoltam, kár, hogy eddig nem jöttem. Velem egykorú a barátnőm, és saját lakása van, csupa gyönyörű, gazdag holmival. És úgy tűnik, a barátnőm, akinek egész nap semmi dolga, örül a társaságomnak. Habár megváltoztunk, és a változások még tartanak, kettőnk közt nem hűlt ki az érzés. Miért ne engedném el magam? Az esküvője óta először sikerült feloldódnom.

– Hogy vagytok Stefanóval? – kérdeztem.

– Jól.

– Tisztáztátok a dolgokat?

Derűsen elmosolyodott.

– Igen, minden világos.

– És?

– Rettenetes.

– Olyan, mint Amalfiban?

– Igen.

– Megint megütött?

Megtapogatta az arcát.

– Nem, ez még a régi.

– Akkor mi a baj?

– Megalázó.

– És te?

– Azt csinálom, amit ő akar.

Gondolkodtam egy kicsit, aztán megkérdeztem:

– De legalább együtt aludni jó?

Elhúzta a száját és komoly ábrázatot öltött. Valamiféle visszautasító elfogadással beszélt a férjéről. Nem ellenségesen, nem bosszúvággyal, nem is undorral, hanem higgadt, lenéző megvetéssel, ami átitatta Stefano egész személyét, mint szennyvíz a földet.

Hallgattam, és értettem is meg nem is. Annak idején cipészkéssel fenyegette Marcellót, csak mert meg merte fogni a csuklómat és elszakította a karkötőmet. Onnantól fogva biztos voltam benne, hogy ha Marcello csak egy ujjal is hozzáér, megöli. De most Stefano irányában nem mutatott semmiféle határozott agresszivitást. Persze, egyszerű a magyarázat: kiskorunk óta láttuk, hogy apáink verik anyáinkat. Úgy nőttünk fel, hogy egy idegen hozzánk sem érhet, de a szülő, a vőlegény, a férj bármikor felpofozhat, szeretetből, vagy azért, hogy megneveljen, átneveljen. Következésképp, mivelhogy Stefano nem a gyűlölt Marcello, hanem az a fiú, akinek szerelmet vallott, akihez hozzáment, akivel elhatározta, hogy örökre egybeköti az életét, Lila egyszerűen csak a nyakába vette a döntése minden felelősségét. Valahogy mégsem állt össze a kép. Lila az én szememben Lila volt, nem bármelyik lány a telepről. Anyáink arcán a férjük pofonjai után sosem láttam ezt a nyugodt megvetést. Sírtak, ágáltak, duzzogtak, a háta mögött szidták az emberüket, de továbbra is tisztelték, ki jobban, ki kevésbé (anyám például őszintén csodálta apám agyafúrtságát a seftelésben). Lilán viszont egyfajta tisztelet nélküli belenyugvás látszott.

– Én jól megvagyok Antonióval, pedig nem vagyok szerelmes belé.

És reméltem, hogy régi szokásaink szerint rejtett kérdések garmadáját hámozza ki az állításból. Habár Ninót szeretem – mondtam szavak nélkül –, kellemesen felizgat, ha Antonióra gondolok, a csókokra, az ölelkezésekre, a simogatásokra a tavaknál. Nekem a gyönyörhöz nem nélkülözhetetlen a szerelem, és a tisztelet sem. Lehetséges tehát, hogy a rettenetes és a megalázó csak utána kezdődik, miután a férfi a kedve szerint betöri és magáévá teszi a nőt, csak mert immár hozzá tartozik, ha van szerelem, ha nincs, ha van tisztelet, ha nincs? Mi történik az ágyban, ahol a férfi az úr? Lila megtapasztalta, szerettem volna, ha mesél róla. Ehelyett beérte egy cinikus megjegyzéssel: jó neked, ha jól megvagy; és bevezetett egy kis szobába, mely a vasúti sínekre nézett. Sivár szoba volt: egy íróasztal, egy szék, egy heverő, a falakon semmi.

– Jó lesz itt?

– Igen.

– Akkor tanulhatsz.

Kiment, és becsukta maga után az ajtót.

Ebben a szobában még erősebb volt a nedves vakolatszag. Kinéztem az ablakon, szerettem volna folytatni a beszélgetést. De rögtön rájöttem, hogy Alfonso mesélt Lilának az iskolai hiányzásaimról, talán a rossz jegyekről is, és Lila viszont akarja látni, akár kényszer árán, a bölcsességet, amit mindig is nekem tulajdonított. Sebaj. Hallottam, ahogy járkál a lakásban, telefonál. Szíven ütött, hogy nem azt mondja, tessék, Lina vagyok, vagy esetleg, Lina Cerullo vagyok, hanem így: tessék, Carracci asszony vagyok. Leültem az íróasztalhoz, kinyitottam a történelemkönyvet, és kelletlenül nekiláttam a tanulásnak.

11.

A tanév utolsó szakasza meglehetősen zaklatottra sikeredett. A gimnázium épülete düledezett, beesett az eső a termekbe, az egyik nagyobb vihar után beszakadt egy közeli utca burkolata. Egy darabig csak kétnaponta kellett bejárnunk, jószerivel többet számított a házi feladat, mint a tanóra, a tanárok elviselhetetlenül sok leckét adtak. Anyám zúgolódása ellenére szokásommá vált, hogy iskola után egyből Lilához megyek.

Kettő körül értem oda, ledobtam valahová a könyveimet, Lila készített nekem egy szendvicset, sonkával, sajttal, szalámival, ahogy kértem. Nálunk otthon sosem volt efféle bőség: csodás illatot árasztott a friss kenyér és a feltétek, főleg a vöröslő nyers sonka a fehér szegélyével. Befaltam a szendvicset, s közben Lila már főzte is nekem a kávét. Beszélgettünk egy sort, aztán betessékelt a kisszobába, és csak nagy ritkán nyitott be valami finomsággal, amit aztán együtt elmajszoltunk vagy elkortyolgattunk. Nem akartam találkozni Stefanóval, aki általában nyolc körül ért haza a csemegeboltból, így hát pontban hétkor leléptem.

Megszerettem a lakást, a fényeket, a vasút zajait. Minden zug, minden dolog új volt és tiszta, legfőképp a fürdőszoba a mosdókagylóval, a bidével, a káddal. Egy különösen hervadt délutánon megkérdeztem Lilát, megfürödhetek-e: én, aki még mindig a csap alatt vagy a rézlavórban szoktam mosdani. Azt csinálsz, amit szeretnél, felelte, és sietett törülközőért. A csapból már melegen jött a víz, teleengedtem a kádat. Levetkőztem, nyakig belemerültem.

Meglepően jólesett a melegség. Élveztem egy kicsit, aztán szemügyre vettem a sarkokban a kád peremén sorakozó tégelyeket, az egyikből öntöttem a vízbe, és mintha a testemből született volna, pihekönnyű hab font körbe, majdnem kifutott a kádból. Mennyi csoda, és mind Liláé! Ez már nem csupán tisztálkodás, hanem játék, kikapcsolódás. Fölfedeztem a rúzsokat, a szépítőszereket, a hatalmas tükröt, mely nem torzított, a hajszárító fújását. Végül olyan sima lett a bőröm, amilyen még soha, a hajam meg dús, fényes, szőkébb. Talán ez a gazdagság, amire kislányként vágytunk, gondoltam: nem az aranytallérokkal és drágakövekkel teli ládák, hanem egy fürdőkád, belemerülni mindennap, friss kenyeret, szalámit, sonkát enni, egy otthon, ahol még a vécé is tágas, telefon, spájz és hűtőszekrény roskadásig ételekkel, ezüstkeretes fénykép a vitrin fölött, melyen Lila menyasszonyi ruhában díszeleg, az egész lakás, a konyha, a hálószoba, az étkező, a két erkély, a kisszoba, ahová bezárkózhatok tanulni, és ahol, noha Lila sosem mondta, hamarosan, ha megszületik, egy baba alszik majd.

Este rohantam a tavakhoz, alig vártam, hogy Antonio simogasson, érezze az illatomat, csodálkozzon, élvezze ezt a busás, a szépségemet hangsúlyozó tisztaságot. Meg akartam ajándékozni vele. De ő aggodalmaskodni kezdett, én sosem tudom megadni ezt neked, dörmögte; ki mondta, hogy kell, feleltem; te mindig azt akarod csinálni, amit Lila, vágott vissza. Zokon vettem, veszekedtünk. Én nem függök senkitől. Én csakis azt teszem, ami nekem tetszik, azt teszem, amit ő meg Lila nem tesz és nem is tud: én tanulok, magolok, látástól vakulásig. Ordítottam, hogy nem ért engem, hogy lebecsül és megsért.

Pedig Antonio nagyon is értett. Lila lakása napról napra jobban lenyűgözött, mágikus hellyé vált, ahol mindent megkaphatok, fényévekre a régi telep nyomorúságos szürkeségétől, ahol felnőttünk, a málló vakolattól, az összekaristolt ajtóktól, az ősrégi, ütött-kopott holmiktól. Lila ügyelt rá, hogy ne zavarjon, én hívtam, ha szükségem volt valamire: szomjas vagyok, megéheztem, kapcsoljuk be a tévét, megnézhetném ezt vagy azt. A tanulással megszenvedtem, untam. Néha megkértem Lilát, hadd mondjam föl neki a leckét. Leült a heverőre, én meg az íróasztalhoz. Megmutattam, melyik oldalon tartok, belekezdtem, Lila meg ellenőrizte, sorról sorra.

Így vettem észre, mennyire másképp tekint a könyvekre, mint régen. Most tartott tőlük. Nem akarta már megszabni az irányt, rám erőltetni a saját ritmusát, néhány mondatból átlátni az egészet, és közölni: ez a lényeg, ebből indulj ki. Ha a könyv szerint úgy vélte, hibáztam, kijavított, de óvatosan, szinte szabadkozva: lehet, hogy nem jól értem, jobb, ha megnézed te is. Úgy tűnt, nincs tisztában vele, hogy még mindig képes a legkisebb erőfeszítés nélkül bármit megérteni. De én láttam. Láttam például, hogy a számomra dögunalmas kémiától összeszűkül a szeme, ahogy szokott, tesz néhány megjegyzést, és máris felráz a bágyadtságból, feltüzel. Láttam, hogy elég neki fél oldal a filozófiakönyvből, hogy váratlan összefüggéseket találjon Anaxagorasz, a dolgok zűrzavarára az elme által kiszabott rend és Mengyelejev periódusos rendszere között. De sokszor úgy éreztem, ráeszmélt az eszközei elégtelenségére, a megjegyzései tájékozatlanságára, és éppen ezért visszafogja magát. Amint észrevette, hogy túlságosan belemerült, meghátrált, mint valami csapda előtt, és dünnyögött, jó neked, hogy érted, nekem fogalmam sincs, miről beszélsz.

Egyik alkalommal becsapta a könyvet, és dühösen kijelentette:

– Elég volt.

– Miért?

– Mert meguntam, mindig ugyanaz a nóta: a kis dolgokon belül van valami még apróbb, ami ki akar belőlük törni, a nagyokon kívül meg valami még nagyobb, ami fogva akarja tartani őket. Megyek főzni.

Pedig semmi olyasmiről nem tanultam éppen, aminek nyilvánvaló köze lett volna a kicsihez vagy a nagyhoz. Egyszerűen csak zavarták vagy talán megijesztették a saját képességei, és visszavonult.

Hová?

Vacsorát készíteni, takarítani, tévézni, halkan, hogy ne zavarjon, bámulni a vágányokat, a vonatokat, a Vezúv elmosódó körvonalait, az új telep még fák és boltok nélküli utcáit, a gyér autóforgalmat, az asszonyokat a bevásárlószatyrokkal meg a szoknyájukba kapaszkodó csemetékkel. Néha, Stefano utasítására, vagy mert a férje megkérte, hogy kísérje el, elment az üzlethelyiségbe, ahol majd az új csemegebolt nyílik – nem egészen ötszáz méterre volt tőlük, egyszer elkísértem –, méreteket vett colstokkal a polcoknak és a bútoroknak.

Ennyi, nem volt semmi más dolga. Hamar rájöttem, hogy feleségként sokkal magányosabb, mint korábban hajadonként. Én időnként eljártam ide-oda Carmelával, Adával, még Gigliolával is, az iskolában sok barátnőm volt, az osztályból és más osztályokból, néha velük is összejöttünk egy fagyira a Foria úton. Lila viszont csak Pinucciával, a sógornőjével találkozott. A fiúk meg, akik a jegyessége alatt még megálltak váltani vele pár szót, most, az esküvő után legfeljebb odaintettek neki köszönésképpen, ha összefutottak vele az utcán. Pedig gyönyörű volt, és úgy öltözött, mint a dámák a divatlapokban, melyeket nagy számban vásárolt. De a feleségszerep mintha üvegkalitkába zárta volna. Olyan volt, akár egy vitorlás kibontott vásznakkal egy megközelíthetetlen helyen, méghozzá tenger nélkül. Pasquale, Enzo vagy Antonio sosem merészkedett volna a vadonatúj házak között a hófehér, árnyéktalan utakon Lila ajtajáig, a lakásáig, beszélgetni vele egyet vagy elhívni egy sétára. Elképzelhetetlen volt. És a konyhafalra szerelt fekete készülék is fölösleges dísznek tűnt csupán. Ritkán csöngött, miközben én tanultam, és akkor is általában Stefano szólt haza, aki az üzletbe is beszereltette a telefont, hogy a vevők leadhassák rendeléseiket. Röviden beszéltek egymással, Lila kelletlen igenekkel, kelletlen nemekkel válaszolgatott.

Lila leginkább vásárlásra használta a telefont. Akkoriban alig mozdult ki otthonról, várta, hogy teljesen elmúljanak az arcáról az ütések nyomai, de ugyanannyit vásárolt. A pompás lubickolásom után például, látva a lelkesedésemet, hogy milyen szép lett a hajam, rendelt egy új hajszárítót a fülem hallatára, és amikor meghozták, nekem akarta ajándékozni. Kimondta a varázsigét (halló, Carracci asszony vagyok), aztán alkudozott, vitatkozott, visszautasított, vásárolt. Nem fizetett, a kereskedők mind telepiek voltak, jól ismerték Stefanót. Csak alákanyarította a nevét, mint egy önmagának kiszabott feladatként, Lina Carracci, keresztnév és vezetéknév, ahogy Oliviero tanárnő tanította, eltökélt mosollyal, anélkül hogy megnézte volna az árut, szinte mintha azok a jelek a papíron többet számítanának neki, mint a megvásárolt tárgyak.

Vett néhány nagy méretű albumot virágmintás zöld borítóval, az esküvői fényképeknek. Külön nekem előhívatott egy csomó képet, az összeset, amin rajta voltam, a szüleimmel, a testvéreimmel vagy akár Antonióval. Telefonálgatott a fényképésznek, és rendelte a képeket. Az egyiken a háttérben felfedeztem Ninót: Marisa és Alfonso volt a képen, Ninóból, tőlük jobbra, csak az orra, a szája, a fürtjei látszottak.

– Ezt is elvihetem? – kockáztattam meg, kevés meggyőződéssel.

– Nem látszol.

– Itt vagyok háttal.

– Jól van, ha akarod, csináltatok belőle neked.

Hirtelen meggondoltam magam.

– Nem, hagyd csak.

– Ne kéresd magad.

– Nem kell.

De a leglenyűgözőbb szerzeménye a vetítő volt. A fényképész végre elkészült az esküvői filmmel, és egyik este elment Liláékhoz, hogy levetítse az ifjú párnak és a rokonoknak. Ezek után Lila megérdeklődte, mennyibe kerül egy vetítő, megrendelte, és meghívott, hogy nézzem meg vele a filmet. Lerakta a készüléket az ebédlőasztalra, levette a falról a háborgó tengert ábrázoló képet, ügyesen befűzte a filmet, leengedte a redőnyt, és peregni kezdtek a képek a hófehér falon. Tátva maradt a szám: csodálatos volt a film, színes, hosszú percekig tartott. Viszontláttam Lila bevonulását a templomba Fernando karján, a kivonulást a templomkertbe Stefanóval, a hosszú csókkal végződő vidám sétájukat egy parkban, a megérkezésüket az étterembe, a lakodalmat, a táncoló vagy lakmározó rokonokat, a torta felvágását, a köszönetajándékok szétosztását, a köszöntőket, a derűs Stefanót és a komor Lilát, már mindkettejüket utazóruhában.

Elsőre leginkább saját magam látványa kavart fel. Kétszer tűntem fel a filmen: először a templomkertben Antonio mellett, esetlenül, idegesen, a szemüvegtől elcsúfított arccal; másodszor az asztalnál Nino mellett, és alig ismertem magamra: nevettem, fölényes eleganciával gesztikuláltam, megigazítottam a hajam, játszadoztam a karkötőmmel, melyet anyámtól kaptam, szép voltam és előkelő. Lila fel is kiáltott: – Nézd, milyen jól mutatsz!

– Ugyan már – füllentettem.

– Ilyen szoktál lenni, ha boldog vagy.

Másodszorra viszont (megkértem Lilát, hogy tegye be újra a filmet, és szó nélkül betette) a Solarák érkezése ütött szíven. Az operatőr elkapta azt a pillanatot, amely a legmélyebb nyomot hagyta bennem: Nino megy kifelé a teremből, Marcello és Michele pedig éppen akkor lép be. Egymás mellett vonul a két fivér, ünneplőruhában, kigyúrva; közben Nino lehajtott fejjel oson kifelé, a karjával épphogy hozzáér Marcellóhoz, aki villámgyorsan odafordul felé, egy gonosz maffiózó grimasszal, Nino eltűnik, közönyösen, anélkül hogy megfordulna.

Mellbe vágott a különbség. Nem is annyira Nino szegényes göncei a Solarák pompás ruhájával, a nyakukban, csuklójukon és az ujjaikon viselt aranyakkal szemben. Nem is Nino törékenységet sugalló piszkafa termete: vézna volt és magas, legalább öt centivel magasabb a szintén termetes fivéreknél, akik ráadásul előszeretettel bocsátották közszemlére férfias idomaikat. Hanem inkább a nemtörődömsége. A Solarák felfuvalkodottságán nem lehetett csodálkozni, annál meglepőbb volt viszont a hanyag szórakozottság, ahogy Nino meglökte Marcellót, és továbbment. A Solarákat, pedig utálták őket, még Pasquale, Enzo vagy Antonio sem nézte levegőnek. Nino viszont nem csupán nem kért elnézést, de még egy pillantásra sem méltatta Marcellót.

Azt bizonyította a jelenet, amit élőben éreztem. Sarratore fia, aki velünk együtt nőtt fel a poros telepen, aki megrémült, amikor az iskolai versenyen legyőzhette volna Alfonsót, immár tökéletesen elszakadt attól a hierarchiától, melynek tetején a Solarák állnak. Nyilvánvalóan nem érdekelte, talán már nem is értette.

Megbűvölten néztem. Egy herceg, egy fakír, aki képes megfélemlíteni Marcellót és Michelét a puszta tekintetével, miközben nem is látja őket. És egy pillanatra reménykedtem, hogy a filmen megteszi, amit a valóságban nem: magával visz.

Lila csak ekkor vette észre Ninót, kíváncsian megkérdezte:

– Ez ugyanaz a srác, akivel az asztalnál ülsz Alfonsóval?

– Igen. Nem ismered meg? Nino, Sarratore legnagyobb fia.

– Ő csókolt meg Ischián?

– Nem számít.

– Még szerencse.

– Miért?

– Nagyon fennhordja az orrát.

Mentegettem:

– Idén érettségizik, és ő a legjobb az egész gimnáziumban.

– Ezért tetszik?

– Ugyan már.

– Hagyd, Lenù, Antonio jobb.

– Azt mondod?

– Azt. Ez vézna, csúnya és rettentő beképzelt.

Sértésnek vettem a három jelzőt, már-már visszavágtam: nem igaz, nagyon is szép, csupa tűz a szeme, sajnálom, hogy te nem látod, mert ilyen pasi nincs se a moziban, se a tévében, de még a regényekben sem, és boldoggá tesz, hogy kiskorom óta szeretem, és még ha elérhetetlen is, ha Antonio felesége leszek is, és egész életemben benzint fogok tankolni a kocsikba, szeretni fogom örökké, magamnál is jobban.

Ehelyett szomorúan azt feleltem:

– Régen tetszett, még amikor általánosba jártunk, de már nem tetszik.

12.

A következő hónapokban különösen sűrűn követték egymást a számomra sokszor gyötrelmes események, olyannyira, hogy még ma is nehéz rendet tennem köztük. Habár vasfegyelemmel lazaságot erőltettem magamra, időről időre elárasztottak, fájdalmas gyönyörűségemre, a boldogtalanság hullámai. Úgy tűnt, minden összeesküdött ellenem. Az iskolában nem jöttek a korábbi jó jegyek, hiába kezdtem el újra tanulni. Teltek a napok, és egyetlen pillanatra sem éreztem, hogy élek. Csupán fakó háttérkép volt az út az iskolába, aztán Lilához, aztán a tavakhoz. Ingerült csüggedtségemben, szinte észrevétlenül, elkezdtem Antoniót hibáztatni a nehézségeim jó részéért.

Ő is nagyon nyugtalan volt. Folyton látni akart, időnként lelépett a munkahelyéről, és ott találtam a gimnázium előtt, zavartan várakozott a kapuval szemben a járdán. Aggasztották az anyja, Melina bolondériái, és félt, hogy nem kap felmentést a katonai szolgálat alól. Beadott egy rakás kérelmet a parancsnokságra, az apja halálára, anyja egészségi állapotára, saját családfenntartói szerepére hivatkozva, és egy ideig úgy tűnt, hogy a hadsereget eltántorítják a papírok, és megfeledkeznek róla. De hallotta, hogy Enzo Scanno szeptemberben fog bevonulni, és aggódott, hogy őt is besorozzák.

– Nem hagyhatom magára az anyámat, Adát, a testvéreimet védtelenül, pénz nélkül – idegeskedett.

Egy nap feldúltan jelent meg az iskola előtt: megtudta, hogy a rendőrök felőle kérdezősködnek.

– Kérdezd meg Linát – hadarta izgatottan –, tudd meg tőle, hogy Stefano azért úszta-e meg a katonaságot, mert özvegy az anyja, vagy valami más miatt.

Nyugtatgattam, próbáltam kizökkenteni. Egyik estére szerveztem neki egy pizzázást Pasqualéval, Enzóval és a barátnőikkel, Adával és Carmelával. Reméltem, hogy ha találkozik a barátaival, megnyugszik, de nem így történt. Enzo, szokás szerint, a legcsekélyebb felindulást sem mutatta a bevonulás miatt, csak azon kesergett, hogy amíg távol lesz, az apjának kell majd az utcákat járnia a kordéval, noha megroggyant az egészsége. Pasquale meg kissé borongósan kifejtette, hogy őt egy régi tüdőbetegség miatt nem sorozták be, de sajnálja, mert katonáskodni muszáj, és persze nem azért, hogy az ember a hazát szolgálja. A mifélénknek, dünnyögte, meg kell tanulnia bánni a fegyverekkel, mert hamarosan eljön az idő, amikor megfizet, akinek fizetnie kell. Aztán a politikáról kezdtünk beszélgetni, pontosabban csak Pasquale beszélt, méghozzá roppant bosszúsan. A fasiszták újra hatalomra törnek, mondta, a kereszténydemokraták segítségével. A rohamrendőrség és a katonaság mellettük van. Fel kell készülni, mondta, elsősorban Enzónak, aki bólogatott, sőt, habár általában nemigen szólt, most kibökte, egy félmosoly kíséretében: ne aggódj, ha visszajövök, elmagyarázom, hogyan kell lőni.

Ada és Carmela irtóra élvezte a beszélgetést, hízott a májuk, hogy ilyen veszélyes alakok a vőlegényeik. Szerettem volna én is hozzászólni, de vajmi keveset tudtam a fasiszták, kereszténydemokraták és rohamrendőrök szövetségéről, egyetlen gondolat sem volt a fejemben. Időnként rásandítottam Antonióra, reméltem, hogy tűzbe jön, de hiába, egyre csak a saját gondját fújta. Többször is megkérdezte, milyen a seregben, és Pasquale, noha nem volt katona, megfelelt rá: irdatlan szar, aki nem hódol be, megtörik. Enzo szokás szerint csöndben ücsörgött, mintha nem tartozna rá a dolog. Antonio pedig abbahagyta az evést, és a tányérján lévő fél pizzát babrálva ilyesmiket mondott: azt próbálják csak meg, ezek nem tudják, kivel van dolguk, majd én megmutatom nekik!

Amikor egyedül maradtunk, kerek perec kijelentette, csüggedt hangon:

– Tudom, hogy nem vársz meg, ha bevonulok, összeállsz valaki mással.

Leesett a tantusz. Nem Melina a baj, nem is Ada, nem is a többi testvére, akik támasz nélkül maradnának, és nem is a laktanya gyötrelmei. Hanem én. Egyetlen percre sem akart magamra hagyni, és úgy tűnt, hiába mondanék vagy tennék bármit is, nem nyugtatná meg, nem hinne nekem. Inkább eljátszottam a sértődöttet. Példát vehetnél Enzóról, sisteregtem, ő bízik magában, ha menni kell, hát megy, pedig most jegyezték el egymást Adával. Te meg sopánkodsz ok nélkül, igen, ok nélkül, Antò, mert úgyse hívnak be, ha Stefano Carracci megúszta az özvegy anyja miatt, te még inkább megúszod.

Ez a kissé támadó, de szeretetteljes hang megnyugtatta. Mielőtt elbúcsúztunk volna egymástól, zavartan megismételte:

– Kérdezd meg a barátnődet.

– Neked is barátnőd.

– Igen, de kérdezd meg te.

Másnap megemlítettem Lilának a dolgot: semmit sem tudott a férje katonaügyeiről, de vonakodva megígérte, hogy utánajár.

Hiába reméltem, hogy rögtön megteszi. Mindig adódott valami feszültség közte és Stefano meg a családja között. Maria szólt a fiának, hogy Lila túl sokat költ. Pinuccia az új csemegebolt miatt akadékoskodott, kijelentette, hogy őt ugyan nem érdekli, foglalkozzon vele a sógornője. Stefano lecsitította az anyját és a húgát, de végül azért a felesége szemére hányta a túlzott költekezést, és megpróbálta kipuhatolni, esetleg beállna-e pénztárosnak az új boltba.

Ebben az időszakban Lila, láttam rajta, különösen bizonytalan volt. Majd kevesebbet költök, mondta, látszólag belement, hogy foglalkozik a csemegebolttal, de közben még a korábbinál is jobban szórta a pénzt, és míg előtte kíváncsiságból vagy kötelességből be-benézett az új üzletbe, most nem. Pedig már eltűntek az arcáról a véraláfutások, és szokásává vált nagyokat sétálni, főleg délelőtt, amíg én iskolában voltam.

Pinucciával flangált, versenyeztek, melyiküknek szebb a frizurája, melyikük vásárol több fölösleges holmit. Általában Pinuccia nyert, leginkább azért, mert egy sor kissé gyerekes grimasszal megfejte Rinót, aki kötelességének érezte, hogy nagyvonalúbbnak mutatkozzon a sógoránál.

– Én egész nap gürcölök – mondogatta a menyasszonyának –, szórakozz csak helyettem is.

És büszke nemtörődömséggel, a munkások és az apja szeme láttára, előhúzott a nadrágzsebéből egy guriga bankjegyet, átnyújtotta Pinucciának, és rögtön utána kihívóan úgy tett, mintha a húgának is akarna adni.

Lila számára a bátyja viselkedése felért egy olyasféle szélrohammal, mely becsapja az ajtót és lesöpör mindent a polcról. Ugyanakkor annak jelét is látta benne, hogy végre beindulni látszik a cipőüzem, és boldog volt, hogy a Cerullo cipők a város számos üzletében megtalálhatók, a tavaszi modellek jól fogynak, egyre több a megrendelés. Olyannyira, hogy Stefano kénytelen volt megvenni a műhely alatti pincét is, ahol raktárt és egy új üzemrészt alakított ki, Rino és Fernando meg sebtiben fölvett még egy munkást, és néha éjszaka is dolgoztak.

Persze voltak kérdések. A cipőboltot, melyet a Solarák készültek megnyitni a Mártírok terén, Stefanónak kellett volna berendeznie a saját költségére, aki viszont írásos egyezség híján nyugtalankodott, és folyton vitatkozott Marcellóval és Michelével. De végre úgy tűnt, mégis lesz papír, melyen feketén-fehéren rajta lesz az összeg (egy kicsit felkerekítve), amit Stefano a berendezésre szán. Rino különösen örült a fejleménynek: ahová a sógora befektetett, ott ő játszhatta a főnököt, mintha övé volna a pénz.

– Ha így marad, jövőre összeházasodunk – ígérgette a menyasszonyának, mire Pinuccia egyik reggel kitalálta, hogy elmegy Lilával a varrónőhöz, aki Lila menyasszonyi ruháját készítette, csak úgy, körülnézni.

A varrónő roppant nyájasan fogadta mindkettejüket, s mivelhogy odavolt Liláért, töviről hegyire kikérdezte az esküvőről, és erősködött, hogy kér egy kinagyított képet Liláról menyasszonyi ruhában. Lila csináltatott is egyet, és elvitte neki Pinucciával.

Miközben sétáltak a Rettifilón, Lila megkérdezte a sógornőjét, miért nem hívták be katonának Stefanót, és kijöttek-e a rendőrök ellenőrizni, hogy özvegy az anyja, és hogy postán küldték-e ki a határozatot vagy személyesen kellett érdeklődnie a parancsnokságon.

Pinuccia gúnyosan elmosolyodott.

– Mert özvegy az anyja?

– Igen, Antonio azt mondta, így nem viszik el.

– Ha meg akarja úszni, az egyetlen biztos módszer, ha fizet, tudom.

– Kinek?

– A parancsnokságon.

– Stefano fizetett?

– Igen, de ne mondd el senkinek.

– És mennyit?

– Nem tudom, mindent a Solarák intéztek.

Lila jéggé dermedt.

– Hogyhogy?

– Tudod, ugye, hogy Marcello és Michele sem volt katona. Felmentették őket általános testi gyengeség miatt.

– Micsoda? Hogyan?

– Az ismeretségeik révén.

– És Stefano?

– Ő is Marcello és Michele ismerőseihez fordult. Fizetsz, és az ismerősök szívességet tesznek.

Délután Lila beszámolt nekem minderről, de úgy tűnt, nem érzi át, ezek szerint milyen rosszul áll Antonio szénája. Felvillanyozta viszont – igen, felvillanyozta – a felfedezés, hogy Stefano és a Solarák szövetségét nem az üzleti ügyekből fakadó szükség szülte, hanem korábban keletkezett, még a jegyességük előtt.

– Kezdetektől fogva átvert – ismételgette szinte boldogan, mintha ez a katonasztori volna a döntő bizonyíték Stefano valódi természetéről, és ettől felszabadult volna.

Beletelt egy kis időbe, mire sikerült megkérdeznem:

– Szerinted a Solarák, ha esetleg a parancsnokság nem mentené fel, Antoniónak is segítenének?

Viszolyogva végigmért, mintha valami undorítót mondtam volna.

– Antonio sosem kuncsorogna a Solaráknál.

13.

Egy árva szót sem szóltam a beszélgetésünkről Antoniónak. Kerültem, azt mondtam neki, rengeteg a dolgom, óriási feleltetések jönnek.

Nem kifogást kerestem, az iskola tényleg maga volt a pokol. A szakfelügyelet vegzálta az igazgatót, az igazgató a tanárokat, a tanárok a diákokat, a diákok meg egymást. Sokunk alig bírta a temérdek feladatot, de örültünk, hogy csak minden másnap van tanítás. Néhányan viszont zúgolódtak az iskolaépület leromlott állapota meg az elmaradó órák miatt, és követelték az azonnali visszatérést a rendes órarendhez. Nino Sarratore volt a hangadójuk, és ez tovább bonyolította az életemet.

Sokszor láttam pusmogni a folyosón Galiani tanárnővel, elsétáltam mellettük, reméltem, hogy a tanárnő megszólít. De sosem szólított meg. Hátha majd Nino megszólít, gondoltam. De nem. Hát ennyit érek. Nem olyanok a jegyeim, mint korábban, és ezért pillanatok alatt elvesztettem a kevéske, nehezen kiharcolt presztízsemet. Egyébiránt, búslakodtam, nem mindegy? Ha Galiani vagy Nino kikérné a véleményemet a használhatatlan termek vagy a csomó lecke ügyében, ugyan mit mondanék? Nem volt véleményem, és ezzel szembesültem is egyik reggel, amikor Nino elém állt egy gépelt papírral, és nyersen megkérdezte: – Elolvasod?

Őrült vágtába kezdett a szívem, csak ennyit bírtam kinyögni

– Most?

– Nem, majd a tanítás végén visszaadod.

Elöntött az izgalom. Berohantam a mosdóba, és elolvastam. A lapon hemzsegtek a számok, és olyasmik, amikről semmit sem tudtam: rendezési terv, iskolaépítés, az alkotmány néhány alapvető cikkelye. Csak annyit értettem belőle, amennyit már úgyis tudtam, hogy Nino követeli az eredeti órarend azonnali visszaállítását.

Bementem a termünkbe, és odaadtam a lapot Alfonsónak.

– Ne törődj vele – tanácsolta, anélkül hogy elolvasta volna –, itt az év vége, nyakunkon az utolsó feleltetések, ne hagyd magad bajba sodorni.

De én bezsongtam, lüktetett a halántékom, összeszorult a torkom. Senki másnak nincs ilyen fellépése az iskolában, Nino nem fél a tanároktól, sem az igazgatótól. Nemcsak a legjobb minden tárgyból, de olyan dolgokat is tud, amiket nem tanítanak, és senki, még a színjeles tanulók sem tudnak. És igazi egyéniség. És szép. Számoltam az órákat, a perceket, a másodperceket. Már rohantam volna visszaadni neki a papírját, helyeselni, elmondani, hogy mindenben egyetértek vele, és szeretnék a segítségére lenni.

A lépcsőn nem láttam a nagy forgatagban, és az utcán sem találtam. Az utolsók közt jött ki az iskolából, a szokottnál is morcosabban. Elindultam felé, lelkesen lobogtatva a papírt, rázúdítottam negédes szavak tömkelegét. Komoran hallgatott, aztán elvette a papírlapot, bosszúsan összegyűrte, és elhajította.

– Galiani szerint nem jó – dörmögte.

Összezavarodtam.

– Miért nem jó?

Elhúzta a száját, és legyintett, mintha azt akarná mondani, mindegy, hagyjuk.

– Azért köszönöm – mondta kissé kényszeredetten, majd hirtelen lehajolt, és elköszönésképpen arcon csókolt.

Az ischiai csók óta nem volt köztünk semmiféle testi kapcsolat, még egy kézszorítás sem, most valósággal lebénított ez a merőben szokatlan gesztus. Ennyi volt, nem kérdezte meg, hogy megyünk-e együtt egy darabon, nem mondta, hogy szia. Némán, erőtlenül néztem, ahogy távolodik.

Ekkor történt két nagyon csúnya dolog, egyik a másik után. Először felbukkant az egyik utcából egy nálam nyilvánvalóan fiatalabb, legfeljebb tizenöt éves lány. Szíven ütött tiszta szépsége: tökéletes formák, a hátára omló hosszú, fekete haj, kecses mozdulatok, átgondoltan szolid tavaszi ruha. Odament Ninóhoz, aki átkarolta a vállát, a lány fölemelte a fejét, és csókra nyújtotta a száját. Megcsókolták egymást: egészen más csók volt, mint amit Nino nekem adott. Rögtön utána megláttam Antoniót. Munkában kellett volna lennie, de eljött elém. Tudj’ isten, mióta szobrozott a sarkon.

14.

Nehéz volt meggyőzni, hogy amit a saját két szemével látott, nem az, amit jó ideje elképzelt, hanem csak egy ártalmatlan baráti gesztus.

– Van barátnője – mondtam –, te is láttad.

De kihallhatott a szavaimból egy kis keserűséget, mert remegni kezdett a szája meg a keze, és megfenyegetett. Erre eldünnyögtem, hogy elegem van, elhagyom. Visszakozott, kibékültünk. De attól fogva még kevésbé bízott bennem, és a katonaságtól való félelme végérvényesen összeforrt a rettegéssel, hogy ha elmegy, Nino karjaiban végzem. Egyre gyakrabban lépett le a munkából, csak hogy – az ő szavaival élve – találkozhassunk egy-egy pillanatra. Valójában rajta akart kapni, és bebizonyítani, elsősorban önmagának, hogy tényleg hűtlen vagyok hozzá. Azt, hogy utána mit tenne, maga sem tudta.

Egyik délután a húga, Ada észrevett, ahogy mentem el a csemegebolt előtt, ahol saját maga és Stefano legnagyobb megelégedésére dolgozott. Utánam rohant. Egészen a térde alá ért a csupa foltos köpeny, de így is roppant csinos volt, kirúzsozott szájából, kifestett szeméből meg a hajcsatokból sejteni lehetett, hogy a köpeny alatt olyan a ruhája, mintha bálba készülne. Beszélni akar velem, mondta, abban maradtunk, hogy vacsora előtt az udvarban találkozunk. Lihegve érkezett meg, Pasqualéval együtt, aki elé ment a bolthoz.

Felváltva beszéltek, egy feszengő mondat az egyiktől, egy a másiktól. Kiderült, hogy rettentően aggódnak, Antonio minden apróságon felkapja a vizet, nincs türelme Melinához, lóg a műhelyből. Gallese, a tulaj sem tudja mire vélni a dolgot, mert kissrác kora óta ismeri, és sosem látta még ilyennek.

– Fél a katonáskodástól – mondtam.

– Pedig ha behívják, mennie kell – mondta Pasquale –, különben katonaszökevénynek minősül.

– Ha veled van, elfelejti a bajait – folytatta Ada.

– Nincs túl sok időm – feleltem.

– Az emberek fontosabbak a tanulásnál – mondta Pasquale.

– Legyél kevesebbet Linával, és meglátod, lesz időd – tette hozzá Ada.

– Megteszem, amit tudok – mondtam bosszúsan.

– Kicsit gyengék az idegei – mondta Pasquale.

Ada nyersen hozzáfűzte:

– Kiskorom óta pesztrálok egy bolondot, Lenù, kettő tényleg sok lenne.

Dühített és megijesztett a dolog. Nagy bűntudatomban újra sűrűn találkozgattam Antonióval, habár nem fűlött hozzá a fogam, és sokat kellett tanulnom. Mindhiába. Egyik este a tavaknál sírva fakadt, és megmutatott egy levelet. Nem mentették fel, ősszel bevonul, Enzóval együtt. És olyat tett, ami nagyon felkavart. Térdre rogyott, és vadul tömni kezdte a szájába a födet. Kénytelen voltam szorosan átölelni, elmormolni, hogy szeretem, az ujjaimmal kikaparni a földet a szájából.

Mibe keveredtem, gondoltam később álmatlanul az ágyamban, és ráeszméltem, hogy hirtelen lecsillapodott bennem a vágy, hogy otthagyjam az iskolát, elfogadjam a sorsom, összeházasodjak Antonióval, náluk lakjak, az anyjával meg a testvéreivel, és benzint tankoljak az autókba. Elhatároztam, hogy valahogyan segítek neki, és ha majd rendbe jön, lapátra teszem.

Másnap elmentem Lilához, szörnyen ideges voltam. Lilát viszont nagyon is vidámnak találtam, akkortájt mindketten labilisak voltunk. Meséltem neki Antonióról, a behívóról, és elmondtam, mire jutottam: beszélek Marcellóval vagy esetleg Michelével is, Antonio háta mögött, mert különben megtiltaná, és megkérem őket, hogy ha tudják, húzzák ki Antoniót a bajból.

Elszántnak mutattam magam. Valójában össze voltam zavarodva: egyrészről kötelességemnek éreztem, hogy segítsek, lévén én magam Antonio szenvedéseinek legfőbb oka; másrészt éppen azért számoltam be mindenről Lilának, mert lefogadtam volna, hogy megpróbál lebeszélni róla. Csakhogy az érzelmeim akkoriban szokásos zűrzavarában nem számoltam Lila érzelmeinek zűrzavarával.

Furcsán reagált. Először ugratott, hazudós vagy, mondta, hiszen igazából nagyon szeretheted Antoniót, ha képes vagy elmenni a Solara fivérekhez, és megalázkodni előttük, pedig jól tudod, hogy a történtek után a kisujjukat sem fogják mozdítani érte. Aztán idegesen tovább taglalta a dolgot, nevetgélt, elkomolyodott, megint nevetgélt. Végül kibökte: jól van, menj csak, meglátjuk, mi sül ki belőle.

– Tulajdonképpen – fűzte hozzá – mi különbség van a bátyám és Michele Solara vagy, mondjuk, Stefano és Marcello között?

– Hogy érted ezt?

– Úgy, hogy talán Marcellóhoz kellett volna hozzámennem.

– Nem értem.

– Marcello legalább nem függ senkitől, azt csinál, amit akar.

– Komolyan beszélsz?

Nevetve megrázta a fejét, de nem győzött meg. Lehetetlen, gondoltam, hogy átértékelje Marcellót: nem igazi ez a sok nevetés, csak a rossz gondolatok jele, meg a szenvedésé, amiért nem jön ki a férjével.

Azonnal meg is kaptam a bizonyítékot. Lila komoly ábrázatot öltött, résnyire összehúzta a szemét, és kijelentette:

– Elkísérlek.

– Hová?

– A Solarákhoz.

– Minek?

– Hogy kiderítsem, tudnak-e segíteni Antoniónak

– Ne.

– Miért?

– Feldühíted Stefanót.

– Ki nem szarja le. Ha ő fordulhat hozzájuk, akkor a felesége is.

15.

Hajthatatlan volt. Egy vasárnapon, ilyenkor Stefano délig szokott aludni, elmentünk Lilával sétálni, és Lila úgy intézte, hogy a Solara bárnál kössünk ki. Amikor megjelent a mésztől még fehér új úton, tátva maradt a szám. Pompás ruha, látványos smink: hol volt már az egykori slampos kislány vagy a Jacqueline Kennedy-hasonmás a magazinokból? Most sokkal inkább hasonlított, csak hogy a kedvenc filmjeinknél maradjunk, Jennifer Jonesra A párbaj a napon-ból, vagy talán Ava Gardnerre a Felkel még a napból.

Zavarban éreztem magam, ahogy sétáltam mellette, és egy kicsit veszélyben is. Úgy tűnt, nemcsak a rosszindulatú pletykákat kockáztatja, hanem azt is, hogy nevetségessé válik, és mindkettő érint engem is, a szürke, de hűséges kiskutyát, aki nem tágít mellőle. Egész lénye, a frizurájától a fülbevalójáig, a testhezálló blúzig, a szűk szoknyáig, a járásáig teljesen kirítt a telep szürkeségéből. A férfiak szinte sértetten kapták el a tekintetüket, ha meglátták, az asszonyok, főleg az idősebbek, nem érték be egy-egy hökkent pillantással: némelyikük megállt a járda szélén, és szórakozott-zavart mosollyal bámulta, mint Melinát, amikor rájött az ötperc.

Mégis, amikor beléptünk a vasárnapi süteményekért sorban álló férfiaktól zsúfolt Solara bárba, Lila csakis tisztelettudó pillantásokat kapott, néhányan illedelmesen odaintettek neki, Gigliola Spagnuolo őszinte csodálattal nézte a pult mögül, Michele meg örömkiáltásnak tetsző, túlzottan harsány jó napottal köszöntötte. A beszélgetés aztán nyelvjárásban zajlott, mintha a feszültség lehetetlenné tette volna az olasz kiejtés, nyelvtan, mondattan bonyodalmas szűrőinek alkalmazását.

– Mit kértek?

– Egy tucat süteményt.

Michele odakiáltott Gigliolának, ezúttal csipetnyi gúnnyal a hangjában:

– Tizenkét sütemény Carracci asszonynak!

Ahogy elhangzott a név, meglebbent a cukrászműhelyt leválasztó függöny, és kinézett mögüle Marcello. Meglátta Lilát, a cukrászdájuk közepén, elsápadt és visszahőkölt. De pár másodperc múlva újra előbukkant, és odajött hozzánk köszönni.

– Furcsa hallani, hogy Carracci asszonynak hívnak – mormolta Lilának.

– Nekem is – mondta Lila, és vidám félmosolya meg az ellenségesség teljes hiánya nemcsak engem, de a fivéreket is meglepte.

Michele jól megnézte még egyszer, fejét oldalra döntve, mintha egy képet szemlélne.

– Láttunk téged tegnap délután – mondta, és odakiáltott Gigliolának: „Igaz, Gigliò?”

Gigliola bólintott, nem túl sok lelkesedéssel. Marcello is helyeselt – láttunk, igen, láttunk –, de Michele iróniája nélkül, inkább úgy, mint akit egy előadáson hipnotizált a mágus.

– Tegnap délután? – kérdezett vissza Lila.

– Tegnap délután – erősítette meg Michele – a Rettifilón.

Marcello rövidre zárta, idegesítette a testvére köntörfalazása.

– A fényképedet láttuk a varrónő kirakatában, a menyasszonyi ruhásat.

Taglalták még egy kicsit a képet, Marcello áhítattal, Michele csipkelődve, és bár különbözőképpen, de mindketten oda lyukadtak ki, hogy Lila nem is lehetett volna szebb az esküvője napján. Lila ellenkezett, de kacérkodva: nem is mondta a varrónő, hogy kiteszi a képet, különben sosem adtam volna oda neki.

– Rólam is kell egy olyan kép a kirakatba – kiáltotta Gigliola a pult mögül egy szeszélyes kislány hangján.

– Ki vesz téged feleségül? – kérdezte Michele.

– Te – felelte Gigliola bosszúsan, és folytatták a szócsatát, amíg Lila nagy komolyan közbe nem szólt.

– Lenuccia is férjhez menne.

A Solara fivérek kelletlenül rám pillantottak. Addig láthatatlannak éreztem magam, nem szóltam egy szót sem.

Lángba borult az arcom.

– Dehogyis.

– Miért ne, én elvennélek, pápaszemesen is – mondta Michele, és bezsebelt még egy sötét pillantást Gigliolától.

– Késő, van már vőlegénye – mondta Lila.

Szép lassan Antonióra terelte a szót, lefestette a fivéreknek Antonio családi helyzetét, és szívhez szólóan ecsetelte, miféle újabb nehézségeket okozna, ha Antonio bevonulna katonának. Nem lepett meg, hogy milyen remekül bánik a szavakkal, tudtam jól. De az új hangnem annál inkább meglepett: mesterien adagolta a pimaszságot és az illedelmességet. Az a rúzstól tűzpiros ajak elhitette Marcellóval, hogy Lila fátylat borított a múltra, Michelével meg azt, hogy mulattatják a ravasz gorombaságai. És, nagy meglepetésemre, mindkettejükkel úgy beszélt, mint akinek a kisujjában van, milyenek a férfiak, nincs már mit tanulnia róluk, sőt, inkább taníthatna a témában, de nem úgy adta elő, ahogyan régen, kislány korunkban, amikor a regények romlott dámáit utánoztuk, hanem láthatóan valós ismeretekre támaszkodva, anélkül hogy elpirult volna. Aztán hirtelen távolságtartóvá, elutasítóvá vált, mintha jelezni akarná: tudom, hogy kellenék nektek, de ti nem kelletek nekem. Egyszóval visszakozott, elbizonytalanítva ezzel a fivéreket, olyannyira, hogy Marcello teljesen elvesztette a fonalat, Michele meg zavart, égő tekintettel bámulta, mintha azt akarná mondani, vigyázz, kisanyám, hiába vagy Carracci asszony, ha kihúzod a gyufát, lekeverek neked pár pofont. Ekkor Lila megint hangszínt váltott, megpróbálta újra az ujja köré csavarni a fivéreket, szórakoztatta őket, és úgy tett, mintha maga is jól szórakozna. Az eredmény? Michele nem vette be, Marcello viszont azt mondta: – Bár Antonio nem érdemli meg, de Lenuccia kedvéért, aki nagyon rendes lány, megkérdezhetem egy barátomat, mit lehetne tenni.

Örültem, megköszöntem neki.

Lila kiválasztotta a süteményeket, szívélyesen elbeszélgetett Gigliolával és az apjával, a cukrásszal, aki kikukkantott a műhelyből, hogy megmondja Lilának, melegen üdvözli Stefanót. Amikor Lila fizetni akart, Marcello egy félreérthetetlen gesztussal leintette, és Michele is mellé állt, habár kevésbé határozottan. Már elindultunk kifelé, amikor Michele utánunk szólt, komolyan, a szokásos vontatott stílusában, amit akkor húzott elő, ha el akart érni valamit, és nem tűrt ellentmondást.

– Nagyon jól mutatsz azon a fényképen.

– Köszönöm.

– Jól látszik a cipőd.

– Nem emlékszem rá.

– De én igen, és szeretnék kérni tőled valamit.

– Te is akarsz egy képet, hogy kirakhasd a bárban?

Michele hűvös mosollyal megrázta a fejét.

– Nem. De ugye tudod, hogy most rendezzük be az új üzletet a Mártírok terén?

– Semmit sem tudok az ügyeitekről.

– Hát akkor tájékozódhatnál, mert ezek fontos dolgok, és mindenki tudja, hogy nem vagy buta. Gondolom, ha a varrónő a te képeddel népszerűsíti az esküvői ruhát, mi még inkább felhasználhatnánk, hogy reklámozzuk a Cerullo cipőket.

Lilából kitört a nevetés.

– Ki akarod tenni a képet az új üzlet kirakatába?

– Nem, jól kinagyítanám, és kiraknám bent a boltban.

Lila gondolkodott egy kicsit, aztán közönyösen elhúzta a száját.

– Ne tőlem kérdezd, hanem Stefanótól, ő dönt.

Láttam, hogy a két fivér hökkenten összenéz, és rájöttem, hogy maguk közt már beszéltek az ötletről, és lefogadták volna, hogy Lila nem megy bele, ezért aztán alig akarták elhinni, hogy Lila nem ellenkezik kapásból, hanem jámboran a férje döntésére hagyatkozik. Nem ismertek rá, és abban a pillanatban én magam sem tudtam, mi lelte.

Marcello kikísért minket, és odakint ünnepélyes hangon, falfehéren kibökte:

– Hosszú idő óta most beszélünk először, Lina, és egy kicsit zavarban vagyok. Te meg én nem jöttünk össze, ez van, így alakult. De nem akarom, hogy tisztázatlan kérdések maradjanak közöttünk. És végképp nem akarok olyan bűnöket hordozni, amelyeket nem követtem el. Tudom, hogy a férjed azt terjeszti, hogy bosszúból követeltem magamnak azt a cipőt. De megesküszöm neked Lenuccia előtt: Stefano és a bátyád akarta odaadni nekem, hogy bebizonyítsák, nincs harag. Nekem semmi közöm hozzá.

Lila hallgatott, szívélyes ábrázattal, egyszer sem szakította félbe. De amikor Marcello befejezte, egy csapásra visszavedlett a régi Lilává. Megvetően odavetette:

– Olyanok vagytok, mint a gyerekek, árulkodtok egymásra.

– Nem hiszel nekem?

– Dehogynem, Marcè. Csakhogy már egyáltalán nem érdekel, se az, amit te mondasz, se az, amit ők.

16.

Elvonszoltam Lilát a régi udvarunkba, alig vártam, hogy elújságolhassam Antoniónak, mit intéztünk az érdekében. Izgatottan elárultam Lilának, hogy megvárom, amíg Antonio egy kicsit megnyugszik, aztán kidobom, de Lila nem szólt semmit, szórakozottnak tűnt.

Felkiabáltam, Antonio kinézett az ablakon, és lejött, nagy komolyan. Üdvözölte Lilát, látszólag nem hatotta meg Lila ruhája és sminkje, ellenkezőleg, alig pislantott rá, talán félt, hogy leolvasom az arcáról a férfiúi zavart. Közöltem vele, hogy nem tudok maradni, de van egy jó hírem a számára. Hallgatott, de még végig sem mondtam, már észrevettem, hogy elhúzódik, mint egy kés hegye elől. Megígérte, hogy segít, hangsúlyoztam csak azért is lelkesen, és Lilához fordultam megerősítésért: – Ezt mondta Marcello, ugye?

Lila elintézte egy biccentéssel. Antonio falfehérré vált, lesütötte a szemét. Fojtott hangon elmormolta:

– Sosem kértelek, hogy beszélj a Solarákkal.

Lila rögtön rávágott egy hazugságot:

– Az én ötletem volt.

Antonio nem nézett rá, úgy válaszolt:

– Köszönöm, nem kellett volna.

Elköszönt – Lilától, nem tőlem –, sarkon fordult, és eltűnt a kapualjban.

Belefájdult a gyomrom. Miben hibáztam, miért haragudott meg ennyire? Útközben kipanaszkodtam magam Lilának: Antonio rosszabb, mint az anyja, Melina, ugyanaz az ingatag természet, nem bírom tovább. Lila hagyta, hogy beszéljek, egészen a házukig. Amikor odaértünk, megkért, hogy menjek fel vele.

– Stefano itthon van – ellenkeztem, de nem ez volt az igazi ok: aggasztott Antonio reakciója, és szerettem volna egyedül maradni, rájönni, hogy mit rontottam el.

– Csak öt percre.

Fölmentem. Stefanót pizsamában találtuk, kócosan, borostásan. Kedvesen üdvözölt, vetett egy pillantást a feleségére és a süteményes csomagra.

– A Solara bárban voltál?

– Igen.

– Így kirittyentve?

– Nem vagyok szép?

Stefano bosszúsan megrázta a fejét, kibontotta a csomagot.

– Kérsz egy süteményt, Lenù?

– Nem, köszönöm, most megyek enni.

Stefano megkóstolt egy cannolót, és odafordult Lilához.

– Kivel találkoztatok a bárban?

– A barátaiddal – felelte Lila. – Nem győztek bókolni nekem, igaz, Lenù?

Elmesélte, miket mondtak neki a Solarák, elmondott mindent, kivéve Antonio ügyét, vagyis a legfőbb okot, amiért odamentünk, amiért szerintem el akart kísérni. Végül szándékosan vidám hangon hozzátette:

– Michele ki akarja rakni a fényképet kinagyítva a Mártírok téri üzletben.

– És te beleegyeztél?

– Azt mondtam, veled kell megbeszélniük.

Stefano egyetlen harapással befalta a cannolót, aztán megnyalta az ujját.

– Látod, mire kényszerítesz, holnap vesztegethetem miattad az időmet, hogy elmenjek a Rettifilóra a varrónőhöz – mondta, mintha ez volna a legnagyobb gondja. Aztán sóhajtott egyet, és hozzám fordult. – Lenù, te rendes lány vagy, próbáld megmagyarázni a barátnődnek, hogy én itt dolgozom a telepen, nem járathat le. Kellemes vasárnapot, üdvözlöm a szüleidet.

Eltűnt a fürdőszobában.

Lila vágott egy nemtörődöm grimaszt a háta mögött, és kikísért az ajtóig.

– Ha akarod, maradok – mondtam.

– Ne aggódj a rohadék miatt – felelte.

Elismételte, mély férfihangon: próbáld megmagyarázni a barátnődnek, hogy én itt dolgozom a telepen, nem járathat le, és a kifigurázástól derűs lett a tekintete.

– És ha megver?

– Akkor mi van? Pár nap, és kutya bajom.

A lépcsőházban még egyszer belekezdett férfihangon, Lenù, én itt dolgozom a telepen, erre nekem muszáj volt rákontrázni Antoniót utánozva, köszönöm, nem kellett volna, és hirtelen mintha kívülről láttuk volna magunkat, mindketten nyakig a pácban a pasinkkal, ahogy szavalunk a lépcsőn, és kitört belőlünk a nevetés. Bármit teszünk, hibázunk, mondtam, ki érti a férfiakat, van velük bajunk bőven, jó erősen átöleltem, és elindultam. De még le sem értem a lépcsőn, már hallottam is Stefanót, amint rettenetes gorombaságokat kiabál Lilának. Most ő volt a mumus, mint régen az apja.

17.

Már útban hazafelé aggódni kezdtem, Liláért is, magamért is. És ha Stefano megöli? Ha Antonio megöl engem? Elfogott a szorongás, szedtem a lábam a poros hőségben, az ebédidő közeledtével lassan elnéptelenedő vasárnapi utcákon. Milyen nehéz eligazodni az életben, milyen nehéz egyet sem megszegni a férfiak roppant aprólékos szabályai közül! Lila, talán saját titkos terveit követve, talán csak gonoszságból, megalázta a férjét azzal, hogy mindenki szeme láttára bájcsevegett – Carracci asszonyként – a korábbi udvarlójával, Marcello Solarával. Én pedig naivan, sőt, abban a meggyőződésben, hogy jót teszek, elmentem Antonio ügyében azokhoz kuncsorogni, akik megbecstelenítették a húgát, akik őt magát véresre verték, és akiket ő véresre vert.

Amint beléptem az udvarba, valaki a nevemet kiáltotta, összerezzentem. Antonio volt, az ablakban várt.

Lejött, féltem. Biztos késsel jön, gondoltam. De nem, végig zsebre dugott kézzel beszélt, mintha fogságban akarná tartani a kezét, nyugodtan, hűvös tekintettel. Közölte, hogy megszégyenítettem azok előtt, akiket mindenkinél jobban megvet. Közölte, hogy lejárattam, mert úgy állítottam be, mint aki a nőjét küldi maga helyett szívességet kérni. Közölte, hogy senkinek sem fog megalázkodni, inkább százszor is bevonul katonának, sőt inkább meghalna a seregben, mint hogy kezet kelljen csókolnia Marcellónak. Ha Pasquale és Enzo megtudná, szembe köpnék. Közölte, hogy elhagy, mert megvan a bizonyíték, végre, hogy semmit sem számít nekem, se ő, se az érzései. Közölte, hogy mostantól bármit beszélhetek vagy tehetek Sarratore fiával, soha többé nem akar látni.

Nem volt időm válaszolni. Hirtelen kihúzta a kezét a zsebéből, berántott a kapualjba, és vadul az ajkamra tapasztotta ajkát, a nyelve kétségbeesetten matatott a számban. Aztán elhúzódott, sarkon fordult, és eltűnt.

Teljesen összezavarodva mentem fel a lépcsőn. Szerencsésebb vagyok Lilánál, gondoltam, Antonio nem olyan, mint Stefano. Sosem bántana, előbb tenne kárt magában.

18.

Másnap nem találkoztam Lilával, de váratlanul kénytelen voltam találkozni a férjével.

Reggel lehangoltan mentem iskolába, meleg volt, nem készültem, alig aludtam valamennyit. Szörnyen éreztem magam az órákon. Még tanítás előtt kerestem Ninót a bejáratnál, hogy legalább együtt menjünk fel a lépcsőn, és válthassak vele néhány szót, de nem láttam, a városban lófrált a barátnőjével, talán egy délelőtt is nyitva tartó moziban csókolózott vele a sötétben, vagy a Capodimonte erdejében csinálták azt, amit én Antonióval hónapokon keresztül. Első órán feleltem kémiából, leginkább összevissza beszéltem, azt sem tudom, hányast kaptam, pedig nemigen volt már idő javítani, a szeptemberi pótvizsgát kockáztattam. Galiani tanárnő megállított a folyosón, és tartott egy hegyi beszédet, melynek ennyi volt a lényege: mi történt veled, Greco, miért nem tanulsz?, és én csak hebegtem, hogy tanulok, tanárnő, rengeteget tanulok, esküszöm. Galiani hallgatta egy ideig, aztán faképnél hagyott, eltűnt a tanáriban. Itattam egy sort az egereket a mosdóban, önsajnálatból sírtam, amiért ilyen sanyarú a sorsom: elvesztettem mindent, az iskolai sikereket, Antoniót, akit mindig is el akartam hagyni, és most, hogy ő hagyott el engem, máris hiányzik, Lilát, aki mióta Carracci asszonnyá vált, napról napra jobban megváltozik. Gyalogoltam hazafelé, a fejfájástól meggyötörten, és közben Lilára gondoltam, arra, hogy kihasznált – igen, kihasznált –, hogy borsot törhessen a Solarák orra alá, hogy bosszút álljon a férjén, hogy kiélvezhesse, hogy sebzettnek, megalázottnak látom Stefanót, és egész úton azon töprengtem, tényleg ennyire megváltozott-e, hogy immár semmi sem különbözteti meg a Gigliola-féle lányoktól?

Otthon aztán jött a meglepetés. Anyám nem szúrt le, ahogyan szokott, ha elkéstem, és gyanította, hogy Antonióval voltam, vagy mert ellazsáltam az ezer otthoni tennivalóm valamelyikét. Szóval nem szúrt le, hanem egyfajta kedves nehezteléssel azt mondta:

– Stefano kérdezi, hogy el tudnád-e kísérni ma délután a Rettifilóra a varrónőhöz.

Nem hittem a fülemnek, kába voltam a fáradtságtól és a megaláztatástól. Stefano? Stefano Carracci? Azt akarja, hogy elkísérjem a Rettifilóra?

– Miért nem megy a feleségével? – élcelődött a másik szobából apám, aki papíron a betegszabadságát töltötte, valójában nyilván valamelyik homályos seftelését intézte. – Mivel töltik az időt kettesben? Pasziánszoznak?

Anyám bosszúsan legyintett. Lilának talán más dolga van, mondta, és hozzátette, hogy jóban kell lennünk a Carracci családdal, meg hogy egyesek soha semminek nem tudnak örülni. Pedig apám nagyon is örült: ha jóban van az ember a szatóccsal, vásárolhat ennivalót hitelre, és a lehető legtovább húzhatja a fizetést. De szeretett szellemeskedni. Egy ideje, amint alkalom adódott, előszeretettel célozgatott Stefano feltételezett férfiúi tunyaságára. Nem győzte mondogatni az asztalnál: mi van ezzel a Carraccival, csak a tévé érdekli? És nagyokat nevetett, nem volt nehéz kitalálni a kérdés valódi értelmét: hogyhogy nem jön még a gyerek? Férfi ez a Stefano vagy sem? Anyám, ilyenkor remekül megértették egymást, nagy komolyan válaszolgatott neki: ugyan már, korai még, adj nekik időt. De igazából ugyanannyira szórakoztatta a gondolat, mint apámat, ha nem jobban: hiába van temérdek pénze, úgy tűnik, Stefano férfiként csődöt mond.

Már meg volt terítve az asztal, csak engem vártak a vacsorával. Apám leült egy alamuszi félmosollyal, odafordult anyámhoz, és folytatta a viccelődést.

– Mondtam én neked valaha, hogy bocs, ma este fáradt vagyok, inkább pasziánszozzunk?

– Nem, mert te nem vagy úriember.

– Szeretnéd, ha az lennék?

– Egy kicsit, de azért túlzásba ne essél.

– Jó, akkor mától úriember leszek, mint Stefano.

– Mondtam, hogy ne ess túlzásba.

Szörnyen utáltam ezeket a párbeszédeket. Úgy beszélgettek, mintha én és a testvéreim nem érthetnénk; vagy talán nagyon is tudták, hogy értjük, minden árnyalatát, de azt gondolhatták, ez a módja, hogy megtanítsák nekünk, hogyan kell férfinak és nőnek lenni. Épp elég volt nekem a magam baja, legszívesebben ordítottam volna, földhöz vágtam volna a tányért, elmenekültem volna, hogy örökre otthagyjam a családomat, a penészfoltokat a plafon sarkaiban, a málló vakolatú falakat, az ételszagot, mindent. Mekkora butaság volt elengedni Antoniót, máris megbántam, bárcsak megbocsátana nekem! Ha megbukom, nem megyek el szeptemberben a pótvizsgára, abbahagyom az iskolát, és azonnal hozzámegyek Antonióhoz, gondoltam. Aztán újra eszembe jutott Lila, mennyire kirittyentette magát, milyen hangon beszélt a Solarákkal, mi járhat a fejében, milyen gonosszá teszi a megaláztatás és a szenvedés. Így csapongtak összevissza a gondolataim egész délután. Egy jó fürdő a kádban az új lakásban, szorongás Stefano kérése miatt, hogyan értesítsem a barátnőmet, mit akarhat tőlem a férje. Meg a kémia. És Empedoklész. A tanulás. Abbahagyni a tanulást. És végül egy jeges fájdalom. Hiába minden. Igen, se én, se Lila nem leszünk soha olyanok, mint a lány, aki Ninót várta az iskola előtt. Mindkettőnkből hiányzik az a megfoghatatlan, de nélkülözhetetlen valami, ami abban a lányban megvan: már a tekintetéből is látszott, ahogyan messziről Ninóra nézett. Ez a valami vagy megvan az emberben, vagy nincs, mert ehhez nem elég latint, görögöt meg filozófiát tanulni, és nem kell hozzá a szalámikból vagy a cipőkből származó pénz sem.

Stefano felkiabált az udvarból. Lesiettem, rögtön láttam az arcán az ingerültséget. Arra kér, mondta, hogy kísérjem el a Rettifilóra, megszerezni a képet, amit a varrónő az engedélye nélkül tett a kirakatba. Tedd meg a kedvemért, duruzsolta már-már negédesen. Beültünk a nyitott tetejű kocsiba, elindultunk, belénk kapaszkodott a meleg szél.

Amint elhagytuk a telepet, Stefanónak megeredt a nyelve, és nem is hagyta abba, amíg oda nem értünk a varrónőhöz. Nyelvjárásban beszélt, szolidan, csúnya szavak és csipkelődés nélkül. Tegyél meg nekem egy szívességet, mondta, de nem árulta el azonnal, mi lenne az a szívesség, csak hímezett-hámozott, hogy ha megteszem neki, azzal tulajdonképpen a barátnőmnek teszek szívességet. Aztán Liláról kezdett beszélni, hogy milyen okos, milyen szép. Viszont a vérében van a lázadás, tette hozzá, és ha nem az ő akarata szerint történnek a dolgok, kikészít. Lenù, te nem tudod, min megyek keresztül, vagy talán tudod, de csak Lina szemszögéből. De hallgass meg engem is. Lina a fejébe vette, hogy engem csak a pénz érdekel, talán igaz is, de a családjáért teszem, a bátyjáért, az apjáért, az összes rokonáért. Rosszul teszem? Te tanult lány vagy, Lenù, mondd meg, ha tévedek. Mit akar tőlem, a nyomort, ahonnan jön? Csak a Solarák kereshetnek pénzt? Azt akarjuk, hogy az ő kezükben maradjon a telep? Ha te mondod, hogy nincs igazam, nem vitatkozom, azonmód elismerem, hogy tévedtem. Vele viszont muszáj vitatkoznom. Nem kellek neki, megmondta, százszor is. Örök harc megértetni vele, hogy a férje vagyok, és amióta elvettem, elviselhetetlen az életem. Látom reggel, látom este, mellette alszom, de nem engedi, hogy bebizonyítsam, minden erőmmel, mennyire szeretem. Rettenetes érzés.

Néztem a vaskos kezét, ahogy a volánt markolta, néztem az arcát. Csillogott a szeme, bevallotta, hogy a nászéjszakán megütötte Lilát, kénytelen volt megtenni, és Lila minden reggel, minden este kikényszerítené a pofont, csak azért, hogy őt lealacsonyítsa, hogy úgy viselkedjen, ahogyan különben soha, de soha nem viselkedett volna. Szinte rémült hangon folytatta: kénytelen voltam újra megütni, nem lett volna szabad így kiöltözve elmennie a Solarákhoz. De lakozik benne egy olyan erő, melyen nem tudok felülkerekedni. Egy gonosz erő, ami elsöpri a jó szándékot, mindent. Egyfajta méreg. Látod, hogy nem marad terhes? Telnek a hónapok, és semmi. Rokonok, barátok, vevők folyton kérdezgetnek, sokatmondó mosollyal: na, mi újság?, és én úgy teszek, mintha nem érteném, hogyhogy mi újság? Mert ha érteném, válaszolnom kellene. És mit felelhetnék? Vannak dolgok, amiket tudunk, de nem beszélhetünk róluk. Lina a gonosz erejével elpusztítja méhében a gyereket, Lenù, készakarva, hogy elhitesse mindenkivel, nem vagyok férfi, hogy lejárasson az egész világ előtt. Mit gondolsz? Eltúlzom a dolgot? Fogalmad sincs, mekkora szívességet teszel azzal, hogy meghallgatsz.

Nem tudtam, mit válaszoljak. Meglepett, sosem hallottam még férfit így megnyílni. Végig, még saját durvaságának leírására is érzésekkel teli, tiszta nyelvjárásban beszélt, némely dalok nyelvezetére emlékeztetett. Máig nem tudom, miért viselkedett így. Persze aztán kibökte, mit akar tőlem. Azt, hogy szövetkezzek vele, Lila érdekében. Mert Lilának segítségre van szüksége, mondta, hogy megértse, elengedhetetlen, hogy feleségként viselkedjen, és ne ellenségként. Megkért, hogy győzzem meg Lilát, és segítsek neki az új csemegebolttal meg a számlákkal kapcsolatban. De ehhez nem kellett volna ennyire kitárulkoznia. Valószínűleg azt hitte, hogy Lila töviről hegyire beszámolt nekem, ezért akarta, hogy megismerjem az ő verzióját is. Vagy talán észre sem vette, hogy ennyire őszintén megnyílik a felesége legjobb barátnője előtt, elragadták az érzelmei. Vagy úgy számolt, ha sikerül engem meghatnia, én majd elmesélek mindent Lilának, és ő is meghatódik. Mindenesetre az biztos, hogy egyre növekvő beleéléssel hallgattam. Egyre jobban tetszett ez a szabadon áramló bizalmasság. De leginkább, be kell vallanom, az tetszett, hogy Stefano ekkora jelentőséget tulajdonít a személyemnek. Amikor hangot adott a gyanújának, mely bennem is régóta élt, hogy Lila olyan erővel bír, ami bármire képessé teszi, még arra is, hogy megtiltsa a szervezetének a fogamzást, úgy éreztem, mintha Stefano valamiféle áldásos hatalommal ruházna fel, mely képes felülkerekedni Lila kártékony erején, és ez hízelgett a lelkemnek.

Kiszálltunk a kocsiból, elindultunk a szabóműhely felé, felbátorított a Stefanótól kapott elismerés. Olyannyira, hogy közöltem vele, ékes olaszsággal, hogy mindent elkövetek, amivel segíthetek nekik megtalálni a boldogságot.

De már a kirakat előtt visszatért az idegességem. Megálltunk, és néztük Lila bekeretezett fényképét a színes szövetek között. Keresztbe tett lábbal ült a képen, a menyasszonyi ruha kissé följebb csúszott, kilátszott alóla a cipője és az egyik bokája. Állát a tenyerére támasztotta, komoly volt a tekintete, átható, pimaszul nézett a kamerába, a hajában narancsvirág koszorú díszelgett. Szerencséje volt a fényképésznek, éreztem, hogy sikerült megörökítenie az erőt, amelyről Stefano beszélt, és hirtelen ráeszméltem, hogy valószínűleg maga Lila sem képes szembeszállni ezzel az erővel. Hátrafordultam, hogy megmondjam Stefanónak, egyszerre lenyűgözve és lesújtva: itt van, amiről beszéltünk, de Stefano már benyitott az üzletbe, és félreállt, hogy előreengedjen.

Egészen más hangon beszélt a varrónővel, mint velem, kőkeményen. Kerek perec közölte, hogy ő Lila férje, és maga is kereskedő, de sosem jutott volna eszébe ilyesféle hírverést kitalálni. Aztán folytatta: maga szép nő, mit szólna a férje, ha fognám a fényképét, és kitenném a szalámik és a sajtok közé? Visszakérte a varrónőtől a képet.

A varrónő zavarba jött, először védekezni próbált, végül meghátrált. De látszott, hogy bántja a dolog, és hogy bizonyítsa, csakis a jó szándék vezérelte és őszintén sajnálja, elmesélt három-négy esetet, melyek később, az évek során apró legendákká váltak a telepen. Mióta kint van a fotó a kirakatban, mondta, többen is benéztek az üzletbe a menyasszony felől érdeklődni: a híres Renato Carosone, egy egyiptomi herceg, Vittorio De Sica és a Roma egyik újságírója, aki mindenáron beszélni akart Lilával, és elküldött volna hozzá egy fényképészt, hogy csináljon róla egy fürdőruhás sorozatot, ahogy a szépségkirálynőkről szokás. A varrónő megesküdött, hogy senkinek sem adta oda Lila címét, habár különösen Carosone és De Sica esetében súlyos udvariatlanságnak tartotta a visszautasítást, tekintve az említett személyek rangját.

Észrevettem, hogy minél többet beszél a varrónő, Stefano annál inkább ellágyul. Közvetlenné vált, szeretett volna még több részletet megtudni. Mire a fényképpel együtt távoztunk, teljesen megváltozott a hangulata, és a visszaúton előadott monológjában nem volt már keserűség. Jókedvű volt, büszkén beszélt Liláról, mint valami értékes tárgyról, mely komoly tekintélyt kölcsönöz a tulajdonosának. Persze azért megerősítette, hogy a segítségemet kéri. És mielőtt elbúcsúztunk volna a házunk előtt, megesketett, hogy megpróbálom megértetni Lilával, melyik a jó út és melyik a rossz.

A következő napokban Stefano elmesélte fűnek-fának, még a vevőknek is a boltban, hogy Carosone és De Sica érdeklődött Lila után, a hír futótűzként terjedt, és innentől fogva Lila anyja, Nunzia élete végéig szajkózta, hogy a lányából énekes vagy színésznő lehetett volna, a tévében szerepelhetett volna, meg filmekben, mint a Házasság olasz módra, és egyiptomi hercegnő is válhatott volna belőle, ha a varrónő a Rettifilón nem ilyen szófukar, és ha a sors nem úgy akarja, hogy Lila tizenhat évesen hozzámenjen Stefano Carraccihoz.

19.

A kémiatanárnő kegyes volt hozzám (vagy talán Galiani közbenjárására esett meg rajtam a szíve), átengedett. A humán tárgyakból csupa négyesem lett a bizonyítványban, a reál tárgyakból hármasok, kémiából és hittanból elégséges, és magaviseletből négyes, most először, annak jeleként, hogy a pap és a tanári kar nagy része sosem bocsátott meg nekem igazán. Nagyon bántam a dolgot, immár önteltségnek éreztem a régi nézeteltérést a hittantanárral a Szentlélek szerepéről, és sajnáltam, hogy akkor nem fogadtam meg Alfonso tanácsát, és nem fogtam vissza magam. Természetesen nem kaptam meg az ösztöndíjat, anyám begurult és üvöltözött, hogy Antonio miatt van, eltékozoltam vele az időmet. Kiborultam, bejelentettem, hogy elegem van a tanulásból. Anyám pofonra emelte a kezét, de féltette a szemüvegemet, inkább elrohant megkeresni a szőnyegporolót. Egyszóval ronda napok voltak, egyre rondábbak. Az egyetlen pozitív fejlemény azon a reggelen történt, amikor bementem az iskolába megnézni az eredményeket. Odajött hozzám a pedellus, és átadott egy csomagot, Galiani tanárnő küldi, mondta. Könyvek voltak benne, de nem regények: könyvek dugig okfejtésekkel, a bizalma burkolt jeleként, de ez sem dobott fel.

Teli voltam szorongással, úgy éreztem, bármit teszek, hibázom. Kerestem Antoniót otthon és a műhelyben is, de mindig úgy intézte, hogy ne találkozzunk. Beugrottam a csemegeboltba, hogy Adától kérjek segítséget. Hűvösen kijelentette, hogy a bátyja látni sem akar többé, és attól fogva ha összefutottunk valahol, elfordította a fejét.

Iskola nélkül a reggeli kelés valóságos trauma volt, fájdalmas fejbe kólintás. Kezdetben próbáltam olvasgatni néhány oldalt Galiani tanárnő könyveiből, de untam, alig értettem belőlük valamit. Újra járni kezdtem a könyvtárba, regényeket kikölcsönözni, csak úgy faltam őket. De hosszú távon nem használtak. Izgalmas életekről szóltak, mély párbeszédekről, az én valóságomnál sokkal érdekesebb álomvilágokról. Ezért aztán, hogy úgy érezzem, én sem vagyok valódi, néha elcsatangoltam az iskoláig; reménykedtem, hogy megpillantom az érettségiző Ninót. A görög írásbeli napján órákig vártam rá türelmesen. De amikor az első vizsgázók kezdtek kifelé szállingózni, hónuk alatt a szótárral, felbukkant a gyönyörű, tiszta arcú lány, akivel korábban csókolózni láttam Ninót. Megállt néhány méterre tőlem, és elképzeltem a pillanatot, amikor az ifjú Sarratore kilép a kapun, és meglát minket egymás mellett mint két katalógusképet. Csúnyának éreztem magam, slamposnak, és eloldalogtam.

Lilánál kerestem vigaszt. De tudtam, hogy megint hibáztam, butaságot csináltam: nem mondtam el Lilának, hogy elmentem Stefanóval a fényképért. Miért hallgattam? Tetszett a békebíró szerep, amit Stefano rám osztott, és úgy gondoltam, jobban fog menni a dolog, ha nem szólok Lilának, hogy elkocsikáztunk a Rettifilóra? Féltem, hogy eljátszom Stefano bizalmát, és, következésképp, akaratlanul, elárulom Lilát? Ki tudja. Az biztos, hogy nem tudatos döntés volt, sokkal inkább a bizonytalanságomat lepleztem először színlelt feledékenységgel, majd azzal a meggyőződéssel, hogy ha nem mondtam el Lilának rögtön a történteket, most már fölösleges lenne kiköszörülni a csorbát, csak bonyolítana a helyzeten. Roppant könnyű hibázni. Mentségeket kerestem, melyek Lila számára elfogadhatónak tűnhetnek, de még magamat sem sikerült meggyőznöm. Rájöttem, hogy ezt csúnyán elrontottam, és tovább hallgattam.

Egyébként Lila sosem adta jelét, hogy tudna a találkozásunkról a varrónővel. Mindig kedvesen fogadott, megengedte, hogy fürödjek a kádjában és használjam a kenceficéit. De hiába meséltem neki a regényekről, amiket olvastam, nemigen szólt hozzá, inkább a magazinok sikamlós pletykáival válaszolt, mindenféle énekesek meg színészek életéről. És egyáltalán nem beszélt már a gondolatairól, titkos terveiről. Ha észrevettem rajta egy véraláfutást, ha ebből kiindulva megpróbáltam rábírni, hogy tegye fel magának a kérdést, mi az oka Stefano durvaságának, ha pedzegettem neki, hogy talán Stefano azért viselkedik így, mert szeretné, ha Lila segítene neki, mellé állna a viszontagságokban, gúnyosan rám nézett, megvonta a vállát, másra terelte a szót. Gyorsan rájöttem, hogy bár nem akarja megszakítani velem a kapcsolatot, elhatározta, hogy nem avat többé a bizalmába. Tehát tényleg tudott mindent, és nem tekintett már megbízható barátnak? Megpróbáltam ritkítani a találkozásainkat, remélve, hogy hiányozni fogok Lilának, magyarázatot kér, és tisztázhatjuk a dolgainkat. De úgy tűnt, észre sem vette. Feladtam, újra gyakrabban jártam hozzá, de ettől sem látszott se boldogabbnak, se bosszúsnak.

Azon a forró júliusi napon különösen ingerülten érkeztem meg Lilához, mégsem mondtam neki semmit Ninóról, se a barátnőjéről, mert akaratlanul – így megy ez, tudjuk – én is beszálltam a játékba, és lényegében nullára csökkentettem a bizalmaskodást. Lila, szokása szerint, szívesen fogadott. Készített egy limonádét, én meg az izzadságtól, a vonatok zakatolásától és minden mástól idegesen leültem az étkezőben a díványra meginni a jéghideg italt.

Csendben figyeltem Lilát, ahogy járt-kelt a lakásban, dühített, hogy képes eligazodni a legkilátástalanabb útvesztőkben is, egy harcias döntése láthatatlan irányvonalát követve. Eszembe jutott, amit Stefano mondott a benne lakozó erőről, melyet Lila féken tart, mint valami veszedelmes szerkentyű rugóját. Néztem Lila hasát, és elképzeltem, hogy tényleg harcot vív odabent, minden nap, minden éjjel, hogy elpusztítsa az életet, melyet Stefano mindenáron rá akar erőszakolni. Meddig fogja bírni?, tűnődtem, de nem mertem kérdezősködni, tudtam, hogy kellemetlenül érintené.

Kisvártatva betoppant Pinuccia, mintha csak beugrott volna meglátogatni a sógornőjét. Aztán kibújt a szög a zsákból, tíz perc múlva megjelent Rino is, nekiálltak csókolózni Pinucciával a szemünk láttára, vadul nyalták-falták egymást, mi meg gunyoros pillantásokat váltottunk Lilával. Aztán Pinuccia kijelentette, hogy megnézi a kilátást, Rino követte, és jó fél órára bezárkóztak az egyik szobába.

Gyakran előfordul, mondta Lila, félig gúnyosan, félig bosszúsan, és én irigyeltem a szerelmesek fesztelenségét: semmi zavar, semmi félelem, és amikor újra előkerültek, még boldogabbak voltak, mint előtte. Rino kiment a konyhába valami harapnivalóért, visszajött, elkezdett a cipőkről beszélni a húgának, közölte, hogy egyre jobban mennek a dolgok, próbálta megértetni Lilával az elképzeléseiket, hogy bevágódjon a Solaráknál.

– Tudod, hogy Marcello és Michele ki akarja tenni a fényképedet a Mártírok téri üzletben? – bökte ki hirtelen mézesmázos hangon.

– Szerintem nem jó ötlet – szólt közbe rögtön Pinuccia.

– Miért? – kérdezte Rino.

– Hogyhogy miért? Ha Lina ki akarja tenni a fényképet, kiteszi az új csemegeboltban: ő lesz a főnök, nem? Viszont ha a Mártírok téri üzletet én fogom vezetni, megengeded, hogy én döntsem el, mi legyen benne?

Úgy beszélt, mintha elsősorban Lila érdekeit védené a bátyja nyomulásával szemben. Valójában mindannyian tudtuk, hogy saját magát és a jövőjét védi. Megelégelte, hogy Stefanótól függ, ott akarta hagyni a csemegeboltot, és tetszett neki a gondolat, hogy üzletvezető lesz a központban. Ezért aztán egy ideje az új cipőbolt vezetését illetően Rino és Michele között kisebbfajta háború dúlt, melyet a menyasszonyaik szítottak. Rino Pinucciáért szállt ringbe, Michele meg Giglioláért. De Pinuccia volt az erőszakosabb, nem voltak kétségei, hogy nyerni fog, tudta, hogy számíthat a bátyja és a vőlegénye együttes befolyására. Így aztán minden alkalmat megragadott, hogy felvágjon, és kimutassa, mennyire felvitte az isten a dolgát, mit neki már a telep, a városközpont finom vevőinek igényeit kell kiszolgálnia.

Észrevettem, hogy Rino attól tart, a húga támadásba lendül, de Lila teljesen közömbös maradt. Erre Rino ránézett az órájára, mint akinek tengernyi teendője van, és egy jövendőmondó hangján kijelentette:

– Szerintem nagy lehetőségeket rejt az a fénykép.

Aztán megcsókolta Pinucciát, aki rögtön elhúzódott, nemtetszése jeléül, majd Rino elhúzta a csíkot.

Hárman maradtunk, lányok. Pinuccia bosszúsan megkérdezte tőlem nyelvjárásban, remélve, hogy a segítségemmel lezárhatja a kérdést:

– Lenù, te mit gondolsz? Szerinted a Mártírok téri üzletben a helye Lina fényképének?

Olaszul válaszoltam:

– Stefanónak kell eldöntenie, és mivel éppen azért ment el a varrónőhöz, hogy kivetesse a kirakatból a fotót, kizártnak tartom, hogy megengedné.

Pinuccia ragyogva felkiáltott:

– Atyaég, milyen okos vagy, Lenuccia!

Vártam, hogy Lila is megszólaljon. Hosszú csönd után felém fordult:

– Mibe fogadjunk, hogy tévedsz? Stefano megengedi.

– Nem.

– De.

– Mibe akarsz fogadni?

– Ha vesztesz, sosem lehet többé négyes alatt az átlagod.

Meghökkentett. Nem beszéltem neki a dicstelen bizonyítványomról, azt hittem, nem is tud róla, pedig dehogynem, olyannyira, hogy a szememre vetette. Nem voltál elég ügyes, rossz jegyeket kaptál, ezt jelentette az a mondat. Azt várta el tőlem, amit ő maga tett volna a helyemben. Mindörökre rám osztotta a tanulós lány szerepét, miközben őt felveti a pénz, szép ruhái vannak, lakása, tévéje, autója, mindent megkap, mindent megengedhet magának.

– És ha te vesztesz? – kérdeztem egy csipetnyi nehezteléssel a hangomban.

Szeme keskeny lőréséből azonnal kilőtt felém egy szokásos pillantást.

– Beiratkozom egy magániskolába, újrakezdem a tanulást, és esküszöm, hogy leérettségizem veled együtt, méghozzá jobb eredménnyel.

Veled együtt és jobb eredménnyel. Hát ezt forgatja a fejében? Úgy éreztem, hogy mindaz, ami ebben a sötét időszakban kavargott bennem – Antonio, Nino, az életem semmilyensége miatti elégedetlenség –, kiszakad belőlem egy hatalmas sóhajban.

– Komolyan beszélsz?

– Szokás viccelni a fogadásokkal?

Pinuccia közbeszólt, roppant ellenségesen:

– Lina, nehogy megint megbolondulj, ahogy szoktál: neked ott van az új csemegebolt, Stefano nem bírja egyedül. – Aztán gyorsan visszavett, és színlelt kedvességgel hozzátette: – Amúgy meg, szeretném tudni, mikor tesztek Stefanóval nagynénivé.

Negédesen mondta, de kihallottam a hangjából a haragot, és éreztem, bosszúságomra, hogy a haragja okai összekeverednek az én neheztelésem okaival. Pinuccia ezt akarta Lila tudomására hozni: hozzámentél a bátyámhoz, megad neked mindent, úgyhogy tedd, amit tenned kell. És tényleg, mi értelme volt Carracci asszonyt játszani, s közben bezárni minden kaput, elbarikádozni magát, elszigetelődni, gyilkos haragot szítani a méhében? Muszáj mindig kárt okoznod, Lila? Mikor hagyod abba? Elfogy végre az erőd, elszunnyad, mint egy fáradt őrszem? Mikor jön el az idő, hogy föleszmélsz, és beülsz a pénztárba az új boltban, egyre gömbölyödő hassal, és nagynénivé teszed Pinucciát, engem meg, engem hagysz, hogy járjam az utamat?

– Ki tudja? – felelte Lila, újra tágra nyitott, mély szemekkel.

– Még a végén hamarább leszek én anya – mondta a sógornője nevetve.

– Ha mindig Rinón csüngsz, meglehet.

Erre egy kisebb szópárbaj következett, de én már nem figyeltem rájuk.

20.

Anyám megnyugtatására keresnem kellett valami nyári munkát. Természetesen a papírboltos nőhöz fordultam. Úgy fogadott, mintha a tanárom lett volna vagy az orvosom, behívta a lányait, akik a raktárban játszottak, a lányok nem győztek ölelgetni, csókolgatni, kértek, hogy játsszak velük egy kicsit. Amikor kiböktem, hogy munkát keresek, az anyjuk kijelentette, hogy egy ilyen okos és rendes lánnyal azonnal elengedi a lányokat mindennap a Sea Gardenbe, nem is kell megvárni az augusztust.

– Hogyhogy azonnal? – kérdeztem.

– Mondjuk a jövő héttől?

– Remek.

– Kapsz egy kis fizetésemelést a tavalyihoz képest.

Végre egy jó hír. Boldogan mentem haza, és az sem szegte kedvem, hogy anyám kijelentette, szokás szerint szerencsém van, mert a fürdés és a napozgatás nem munka.

Föllelkesülve másnap elmentem látogatóba Oliviero tanárnőhöz. Bántott, hogy azt kell mondanom neki, idén nem ment túl jól az iskola, de találkoznom kellett vele, óvatosan emlékeztetni akartam, hogy megígérte, megszerzi a könyveket a következő tanévre. Meg aztán úgy gondoltam, örülni fog, hogy Lila, miután jó helyre házasodott és rengeteg szabad ideje van, talán újrakezdi a tanulást. Látni akartam a tanárnő szemében a reakciót, hátha segít elcsitítani a vihart, amit a hír okozott bennem.

Kopogtam többször is, de a tanárnő nem nyitott ajtót. Kérdezgettem a szomszédokat, kérdezgettem felőle a telepen, egy óra múlva visszamentem, de semmi. Pedig senki sem látta elmenni otthonról, senki sem találkozott vele az utcán, a boltokban. Aggódtam érte, öreg volt, beteg és magányos, úgyhogy újra a szomszédokhoz fordultam. A tanárnővel szemközt lakó asszony segítségül hívta a fiát. A srác az erkélyükről bemászott a tanárnő egyik ablakán. A konyhában talált rá, ájultan feküdt a földön, hálóingben. Kihívták az orvost, aki gyorsan kórházba küldte a tanárnőt. Ölben vitték le a lépcsőn. Láttam, ahogy megy ki a kapun, ziláltan puffadt arccal, ő, aki mindig olyan ápolt volt az iskolában. Rémült volt a tekintete. Odaintettem neki, lesütötte a szemét. Beültették egy autóba, a sofőr ráfeküdt a dudára, és elindultak.

Abban az évben a hőség csúnyán megviselte a törékenyebbeket. Délután Melina gyerekeinek egyre aggodalmasabb hangja járta be az udvart, ahogy az anyjukat szólongatták. Mivelhogy nem szűntek a kiáltások, elindultam, hogy megtudjam, mi történt, és belebotlottam Adába. Sehol sem találják Melinát, mondta idegesen, könnyes szemmel. Rögtön utána megjelent Antonio, feldúltan, falfehéren, rám se pillantott és elrohant. Nemsokára a fél telep Melinát kereste, még Stefano is, aki a boltos köpenyében bepattant a kabrióba, maga mellé ültette Adát, és nekiálltak lépésben átfésülni az utcákat. Én Antonio után eredtem, rohangásztunk föl-alá, anélkül hogy egyetlen szót szóltunk volna egymáshoz. Végül kikeveredtünk a tavak környékére, a magas fűben gázolva szólongattuk Melinát. Beesett volt Antonio arca, a szeme karikás. Megfogtam a kezét, vigasztalásnak szántam, de ellökött magától. Gyűlölködve azt mondta: hagyj békén, te nem vagy nő. Heves fájdalom nyilallt a mellkasomba, de abban a pillanatban megláttuk Melinát. Ücsörgött a tóban, hűsölt. Csak a nyaka és a feje látszott ki a zöldes vízből, csuromvíz volt a haja, a szeme vörös, a szája csupa kosz, apró levelek és iszapfoltok borították. Csöndben üldögélt, pedig amikor rájött az ötperc, már jó tíz éve, mindig üvöltözött és énekelt.

Közrefogtuk Antonióval, és hazatámogattuk. Mindenki megkönnyebbült, az emberek nem győzték üdvözölni Melinát, ő meg bágyadtan visszaintegetett. A kapu mellett megláttam Lilát, nem vett részt a keresésben. Otthon lehetett az új telepen, egyedül, és későn juthatott el hozzá a hír. Tudtam, hogy erősen kötődik Melinához, és szíven ütött, hogy miközben a többiektől barátságos gesztusok özönlöttek Melina felé – Ada is befutott, kiáltozva, mama, mama, a nyomában Stefanóval, aki otthagyta a kocsit az országút közepén, tárva-nyitva, és olyan boldog kifejezés ült az arcán, mint amikor az embert sötét gondolatok gyötrik, aztán rájön, hogy minden rendben –, Lila csak ácsorgott félrehúzódva, nehezen meghatározható arckifejezéssel. Úgy tűnt, megindította a látvány: a szutykos özvegy a fakó mosolyával, csuromvizesen, sárosan, a tönkrement testével a könnyű ruha alatt, a bágyadt mozdulataival, ahogyan a barátokat és ismerősöket üdvözölte. De egyszersmind mintha meg is sebezte, megrémítette volna Lilát az élmény, mintha önmagában is ugyanezt a zűrzavart érezte volna. Intettem neki, nem intett vissza. Melinát a lánya gondjaira bíztam, beszélni akartam Lilával Oliviero tanárnőről meg Antonio csúnya kijelentéséről. De Lila felszívódott.

21.

Amikor újra találkoztunk, rögtön láttam rajta, hogy nincs jó formában, és éreztem, hogy engem is le akar húzni. Náluk töltöttük a délelőttöt, látszólag vidám légkörben. Valójában azonban, egyre növekvő gonoszsággal, felpróbáltatta velem az összes ruháját, hiába bizonygattam, hogy nem állnak jól. Játéknak indult, kínszenvedés lett belőle. Magasabb volt nálam, karcsúbb, nevetségesen mutattam mindegyik ruhájában. De nem akarta elismerni, majd megigazítjuk itt-ott, mondogatta, mégis egyre kedvetlenebbül szemlélt, szinte mintha fájt volna neki a látvány.

Elég, kiáltott fel hirtelen, és olyan arcot vágott, mint aki kísértetet látott. Aztán összeszedte magát, és frivol hangon közölte, hogy tegnapelőtt este elment Pasqualéval és Adával fagylaltozni.

Alsóneműben voltam, a ruhákat akasztgattuk vissza a vállfákra.

– Pasqualéval és Adával?

– Igen.

– Stefano is veled volt?

– Egyedül mentem.

– Ők hívtak el?

– Nem, én kértem meg őket.

És mintha még inkább meg akarna lepni, hozzátette, hogy nem csak egyszer kacsintott vissza lánykori világába: másnap pizzázni ment Enzóval és Carmelával.

– Megint egyedül?

– Igen.

– És Stefano mit szólt hozzá?

Lila vágott egy közönyös grimaszt.

– A házasság nem azt jelenti, hogy öregasszonyok életét kell élnem. Ha akar, eljön velem, ha túl fáradt estére, megyek egyedül.

– És hogy sikerült?

– Jól.

Reméltem, hogy nem látszik az arcomon csalódottság. Sokszor találkoztunk, szólhatott volna: ma este elmegyünk valahová Adával, Pasqualéval, Enzóval, Carmelával, nem akarsz jönni? De nem szólt semmit, egyedül szervezte meg az esti találkozókat, titokban, mintha nem a közös barátaink volnának, ősidők óta, hanem csak az övéi. Most meg elmesél mindent, töviről hegyire, elégedetten, mindent, amiről szó esett: Ada aggódik, Melina alig eszik valamit, és azt a keveset is kihányja, Pasquale ideges, mert az anyja, Giuseppina nem tud aludni, nehéz a lába, összevissza ver a szíve, és amikor a férjénél jár a börtönben, úgy sír, mint a záporeső, senki és semmi nem képes megvigasztalni. Hallgattam. Megfigyeltem, hogy Lila a szokásosnál nagyobb beleéléssel beszél. Érzelemdús szavakat választott, úgy írta le Melina Cappucciót és Giuseppina Pelusót, mintha belebújt volna a bőrükbe, mintha fölvette volna az alakjukat, a görbületeiket, mintha érezné a fájdalmaikat. Beszéd közben meg-megérintette az arcát, a mellét, a hasát, a csípőjét, mintha nem is a sajátja volna, és úgy tett, mint aki mindent tud a két asszonyról, a legapróbb részletekig, hogy szemléltesse, nekem senki nem mond el semmit, neki viszont igen, vagy ami még rosszabb, éreztetni akarta velem, hogy burokban élek, nem veszem észre, mennyire szenvednek körülöttem az emberek. Úgy beszélt Giuseppináról, mintha a jegyessége és az esküvője forgatagában sem tévesztette volna soha szem elől; úgy beszélt Melináról, mintha Ada és Antonio anyja mindig is jelen lett volna a gondolataiban, és tökéletesen ismerné Melina bolondériáját. Aztán áttért egy csomó olyan telepire, akiket én alig ismertem, számára viszont, aki – ezt sugallta – sosem mulasztotta el a távolból figyelni őket, nyitott könyv volt az életük. Végül bejelentette: – Antonióval is fagyiztam egyet.

Éles fájdalom nyilallt a gyomromba.

– Hogy van?

– Jól.

– Mondott valamit rólam?

– Nem, semmit.

– Mikor vonul be?

– Szeptemberben.

– Marcello a kisujját sem mozdította érte.

– Lefogadtam volna.

Micsoda? Ha lefogadta volna, gondoltam, hogy a Solarák nem tesznek semmit, miért rángatott el hozzájuk? És férjezett létedre miért akarod most hirtelen viszontlátni a barátaidat, egyedül? És miért nem szóltál, hogy elmész fagylaltozni Antonióval, tudod, hogy nekem udvarolt, még ha ő látni sem akar engem, de én őt igen. Bosszút akarsz állni, amiért elkocsikáztam a férjeddel a varrónőhöz, és egy szóval sem mondtam el, miről beszélgettünk? Dühösen felöltöztem, dolgom van, dünnyögtem, mennem kell.

– Mondanom kell neked valamit.

Közölte, nagy komolyan, hogy Rino, Marcello és Michele elhívta Stefanót a Mártírok téri üzletbe, megnézni, hogy állnak a dolgok, és a cementes zsákok, festékes bödönök és ecsetek között rámutattak a bejárattal szemközti falra, mondván, oda gondolták kitenni kinagyítva Lila menyasszonyi ruhás fotóját. Stefano végighallgatta őket, aztán azt felelte, hogy biztosan jó reklám lenne a cipőknek, mégsem örülne neki. Nekiálltak egymás után győzködni, de Stefano nemet mondott Marcellónak is, Michelének is, Rinónak is. Egyszóval megnyertem a fogadást: Stefano nem engedett a Solaráknak.

Erőltetett lelkesedéssel azt mondtam:

– Látod? Mindig csak szidod szegény Stefanót. Pedig nekem volt igazam. Most akkor újrakezdheted a tanulást.

– Várjunk még.

– Mire? A fogadás az fogadás, vesztettél.

– Várjunk még – ismételte meg Lila.

Egyre rosszabb lett a kedvem. Fogalma sincs, mit akar, gondoltam. Dühös, mert tévedett a férjét illetően. Vagy ki tudja, talán eltúlzom, talán értékeli Stefano döntését, de valódi, férfias összecsapásra vágyik, és csalódott, hogy a Solarák nem álltak ki keményebben az elképzelésük mellett. Láttam, hogy lomhán végigsimítja a csípőjét és a lábát, mintegy búcsúsimogatásként, és egy pillanatra újra megjelent a szemében a szenvedés, félelem és undor elegye, amit Melina eltűnésének estéjén láttam benne. És ha titkon reméli, hogy mégis kirakják a fényképét?, gondoltam, a város közepén, jól kinagyítva, és sajnálja, hogy Michele nem bírt Stefanóval? Miért ne, mindenben a legjobb akar lenni, ilyen a természete: a legszebb, a legelegánsabb, a leggazdagabb. Aztán hozzátettem magamban: meg főleg a legokosabb. És valósággal leforrázott a gondolat, hogy Lila tényleg újrakezdi a tanulást. Biztos, hogy ripsz-ropsz behozza az elvesztegetett éveket. Biztos, hogy együtt tesszük majd le az érettségit. Ráeszméltem, hogy elviselhetetlennek érzem ezeket a kilátásokat. De még elviselhetetlenebb volt fölfedezni a szívemben ezt az érzést. Szégyelltem magam, és gyorsan ecsetelni kezdtem, milyen jó lesz újra együtt tanulni, és nógattam, járjon utána rögtön a lehetőségeknek. Csak vonogatta a vállát, úgyhogy elköszöntem: – Mennem kell.

Ezúttal nem tartóztatott.

22.

Szokás szerint már lefelé a lépcsőn hallottam az indokait, vagy legalábbis úgy tűnt, mintha hallanám: elszigetelten él az új telepen, bezárva a modern lakásba, kiszolgáltatva Stefano durvaságának, rejtélyes harcban a saját testével a fogamzás ellen, irigykedve rám az iskolai sikereim miatt, olyannyira, hogy belehajszolt az őrült fogadásba, melynek az volt a tétje, hogy újrakezdi a tanulást. Továbbá valószínűnek látszott, hogy engem sokkal szabadabbnak gondol magánál. A szakításom Antonióval, az iskolai nehézségeim semmiségnek tűntek neki a saját gondjaival szemben. Szépen fokozatosan, észrevétlenül belekerültem egy örvénybe, mely előbb a sértett egymásra találás, majd a Lila iránti újbóli csodálat felé repített. Igen, jó lenne, ha megint tanulna. Jó lenne visszatérni a kisiskolás időkhöz, amikor Lila volt mindig az első, én meg a második. Újra értelmet adni a tanulásnak, mert Lila értelmet tud adni neki. Követni Lilát, meghúzódni az árnyékában, a biztonságban, erősnek érezni magam. Igen, igen, igen. Újrakezdeni.

Hazafelé egyszer csak eszembe jutott a szenvedés, félelem és undor elegye, amit Lila arcán láttam. Miért? Visszagondoltam a tanárnő zilált kinézetére, Melina lomposságára. Bármiféle nyilvánvaló ok nélkül figyelni kezdtem a nőket az úton. Hirtelen úgy éreztem, eddig egyfajta szemellenzővel éltem: mintha csakis minket, lányokat lettem volna képes észrevenni, Adát, Gigliolát, Carmelát, Marisát, Pinucciát, Lilát, saját magamat, az iskolatársnőimet, és igazából sosem törődtem Melinával, Giuseppina Pelusóval, Nunzia Cerullóval vagy Maria Carraccival. Az egyetlen női test, melyet figyeltem, egyre növekvő aggodalommal, anyám bicebóca teste volt, melynek puszta látványától is üldözve, fenyegetve éreztem magam, még mindig attól tartottam, hogy egyszer csak én is olyanná válok. Ezúttal viszont tisztán láttam a régi telep családanyáit. Idegesek voltak, fásultak. Hallgattak, összeszorított szájjal, vagy üvöltve szidták rosszalkodó gyerekeiket. Alig vonszolták magukat, girhesek voltak, karikás szemekkel, beesett arccal; vagy kövérek, termetes hátsóval, dagadt bokákkal, súlyos mellekkel, bevásárlószatyrokkal, a szoknyájukba kapaszkodó csemetékkel, akik nyafogtak, hogy vegyék fel őket. És, szentséges isten, csak tíz, legföljebb tizenöt évvel idősebbek nálam! Mégis, már elvesztették a nőiesség azon jegyeit, melyeket mi, lányok rettenetesen fontosnak tartunk, és a ruhával, a sminkkel hangsúlyozunk. Elnyűtte őket az élet, a férjük, az apjuk, a fivéreik, akikre egyre inkább hasonlítottak, vagy a gürcölés, vagy az évek, a betegségek. Mikor kezdődik ez az átalakulás? A házimunkával? A terhességgel? Az ütlegelésekkel? Lila is formátlan lesz majd, mint Nunzia? A csinos arcocskájából előtűnik majd Fernando, kecses járása átalakul Rino szétvetett karokkal való csámpázásává? És egy nap az én testem is tönkremegy majd, és átalakul anyám meg apám testévé? És elillan majd minden, amit most az iskolában tanulok, újra fölülkerekedik a telep, a régi szokások, a régi módszerek, és minden összekeveredik valami feketés iszappá, Anaximandrosz és apám, a Folgore ejtőernyős-hadosztály és don Achille, a vegyértékek és a tavak, a görög igeragozás, Hésziodosz és a Solarák arcátlan gátlástalansága, minden, ahogyan egyébként ezer éve történik ebben az egyre kuszább, egyre lepusztultabb városban?

Hirtelen ráeszméltem, hogy észrevétlenül átvettem Lila érzéseit, és összegyúrtam őket az enyémekkel. Miért volt az a furcsa arckifejezése, a rosszkedve? Valamiféle búcsúzás lehetett, ahogy végigsimította a lábát, a csípőjét? Azért fogdosta magát beszéd közben, mert érezte, hogy Melina és Giuseppina megszállni készül a testét, és megijedt, undorodott az érzéstől? Egyfajta reakció volt, hogy megkereste a barátainkat?

Eszembe jutott a tekintete, kisiskolásként, amikor Oliviero tanárnő leesett a katedráról, mint egy rongybaba. Eszembe jutott a tekintete, ahogy nézte, amint Melina a frissen vásárolt puha szappant majszolja az országúton. Eszembe jutott, amikor a gyilkosságról mesélt nekünk, kislányoknak, arról, ahogy a vér végigfolyt a rézfazékon, és hogy állította, don Achille gyilkosa nem férfi, hanem egy nő, mintha az elbeszélésében érzett, látott volna egy női testet, egy alakot, mely megtörik és kifordul magából a gyűlölet szükségessége, a sürgető bosszú-vagy igazságvágy miatt.

23.

Július utolsó hetétől kezdve mindennap, még vasárnap is, elmentem a papírboltos nő lányaival a Sea Gardenbe. Az ezernyi miegymás mellett, amire a gyerekeknek szüksége lehetett, a Galiani tanárnőtől kapott könyveket is magammal vittem a vászontáskámban. Vékonyka kötetek voltak, a múltról és a jelenről szóltak, arról, hogy milyen volt a világ és milyenné kellene válnia. A stílusuk a tankönyveim stílusára hasonlított, de nehezebbek voltak és érdekesebbek. Nem voltam hozzászokva az ilyesfajta szövegekhez, gyorsan kifárasztottak. Meg hát a lányok is nagy figyelmet követeltek. És a rezzenéstelen tenger, a napsütés, az öbölre és az egész városra telepedő bágyasztó hőség, a csapongó gondolatok, az álmok, a sorok rendjének és minden más, bármiféle erőfeszítést, jövőbeli beteljesülésre való várakozást igénylő rend megszegésére sarkalló örök vágy is arra ösztökélt, hogy hagyatkozzam a kézzelfogható, azonnal elérhető valóságra, az égi, földi, tengeri élőlények puszta létére. Így közeledtem a tizenhetedik születésnapomhoz, egyik szemem a lányokon, a másik Az egyenlőtlenség eredetén.

Egyik délután valaki befogta a szemem, és egy női hang megkérdezte:

– Na, ki vagyok?

Felismertem Marisa hangját, és reménykedtem, hogy Nino is vele van. Nagyon szerettem volna, ha így lát, megszépülve a naptól és a tengervíztől, a kezemben egy bonyolult könyvvel.

– Marisa! – kiáltottam kitörő örömmel, és gyorsan megfordultam.

De Nino nem volt vele, csak Alfonso, a vállán kék törülközővel, a kezében cigaretta, öngyújtó, pénztárca. Fekete fürdőnadrágot viselt, az oldalán fehér csíkkal, és ő maga is hófehér volt, mint akit soha életében egyetlen napsugár sem ért.

Csodálkoztam, hogy együtt látom őket. Alfonso több tárgyból megbukott, és amennyit dolgozott a csemegeboltban, azt hittem, legalább vasárnap tanul. Ami Marisát illeti, biztos voltam benne, hogy Baranóban nyaral a családjával. De Marisa elmondta, hogy a szülei tavaly összevesztek Nellával, a házigazdával, és idén néhány barátjukkal, a Roma munkatársaival együtt kibéreltek egy nyaralót Castelvolturnóban. Marisa csak pár napra tért vissza Nápolyba, a tankönyveiért – három pótvizsga várt rá –, meg találkozni valakivel. Kacéran rámosolygott Alfonsóra: ő volt az a valaki.

Nem bírtam megállni, rögtön megkérdeztem, hogy sikerült Ninónak az érettségi. Marisa elhúzta a száját.

– Sok négyes, két ötös. Amint megtudta az eredményt, elutazott Angliába, egyedül, egy vas nélkül. Azt mondja, keres munkát, és ott marad, amíg jól meg nem tanul angolul.

– És aztán?

– Nem tudom, talán beiratkozik az egyetemre közgazdaságtant tanulni.

Ezer dolgot kérdeztem volna még, legfőképp azt, hogy ki az a lány, aki az iskola előtt várta Ninót, és hogy tényleg egyedül utazott-e el, vagy talán azzal a lánnyal, de Alfonso zavartan közbeszólt:

– Mindjárt jön Lina is. – Aztán hozzátette: – Antonio hozott minket kocsival.

Antonio?

Alfonso észrevette, hogy megváltozott az arckifejezésem, elvörösödtem, a szememben féltékeny döbbenet villant. Gyorsan hozzáfűzte, mosolyogva:

– Stefano az új bolt pultjait intézi, nem tudott jönni. De Lina mindenáron látni akart téged, mondani akar neked valamit, és megkérte Antoniót, hozzon el minket.

– Igen, sürgősen mondani akar neked valamit – erősítette meg Marisa, és nagy vidáman összecsapta a tenyerét, jelezvén, hogy ő már korábban is tudott a dologról.

Mit akarhat? Marisát hallva és látva valami jót. Talán sikerült megbékítenie Antoniót, és rávenni, hogy újrakezdje velem. Talán a Solarák végre megkeresték az ismerőseiket a parancsnokságon, és Antoniónak nem kell bevonulnia. Ezek jutottak először eszembe. De amikor felbukkant Lila és Antonio, azonnal elvetettem mindkét lehetőséget. Antonio nyilvánvalóan csak azért volt ott, mert azzal, hogy Lila kedvében járt, értelmet nyert az üres vasárnapja, mert szerencsének és szükségnek érezte Lila barátságát. De ugyanolyan szomorú volt az arca és riadt a szeme, mint legutóbbi találkozásunkkor. Hűvösen üdvözölt. Kérdeztem az anyjáról, szűkszavúan válaszolt. Elveszetten körbenézett, és a kislányokkal együtt, akik nagyon megörültek neki, gyorsan beugrott a vízbe. Lila sápadt volt, az ajka rúzstalan, a tekintete ellenséges. Nem úgy tűnt, mintha sürgős mondanivalója volna. Leült a betonra, kivette a kezemből a könyvet, némán lapozgatta.

Marisa zavarba jött a nagy csöndtől, megpróbálta bevetni a világ bárminemű dolgaival szemben előszeretettel tanúsított lelkesedését, aztán feladta, és elment ő is fürdeni. Alfonso elvonult, a lehető legmesszebbre tőlünk, és bámulni kezdte a fürdőzőket, mozdulatlanul a tűző napon, mintha legalábbis különleges élmény volna nézni, ahogy fürdőruhás emberek ki-be járkálnak a vízbe.

– Kitől kaptad ezt a könyvet? – kérdezte Lila.

– A latin-és görögtanárnőmtől.

– Miért nem szóltál róla?

– Nem gondoltam, hogy érdekel.

– Honnan tudod, hogy mi érdekel és mi nem?

Gyorsan engesztelő hangra váltottam, de szerettem volna dicsekedni is egy kicsit.

– Ha elolvastam, kölcsönadom. Ezeket a könyveket a tanárnő a legjobbaknak tartogatja. Nino is olvassa őket.

– Ki az a Nino?

Direkt csinálja? Úgy tesz, mintha a nevére sem emlékezne, hogy lealacsonyítsa előttem?

– Akit az esküvői filmeden láttunk, Marisa bátyja, Sarratore nagyfia.

– A csúnya srác, aki tetszik neked?

– Mondtam, hogy már nem tetszik. De jó dolgokat csinál.

– Miket?

– Most például Angliában van. Dolgozik, utazgat, megtanul angolul.

Már attól is izgalomba jöttem, hogy összefoglaltam Marisa szavait. Folytattam:

– Gondold el, ha mi is megtehetnénk mindezt. Utazni. Pincérkedni, hogy megéljünk. Úgy megtanulni angolul, hogy jobban beszéljünk, mint az angolok. Ő miért teheti meg, és mi miért nem?

– Leérettségizett?

– Igen. Aztán majd elmegy valami jó nehéz egyetemre.

– Okos?

– Ugyanolyan okos, mint te.

– Én nem tanulok.

– De elvesztetted a fogadást, úgyhogy elő a könyvekkel!

– Hagyjuk, Lenù.

– Stefano nem akarja?

– Ott az új bolt, azzal kell törődnöm.

– Majd tanulsz a boltban.

– Nem.

– Megígérted. Azt mondtad, együtt fogunk érettségizni.

– Nem.

– Miért?

Lila simítgatta a könyv borítóját.

– Terhes vagyok – mondta. És még mielőtt felocsúdhattam volna, halkan hozzátette: – Irtó meleg van. – Lerakta a könyvet, elsétált a betonos part széléig, habozás nélkül beugrott a tengerbe, és közben odakiáltott Antoniónak, aki Marisával és a lányokkal fröcskölősdit játszott: – Toni, ments meg!

Repült néhány pillanatig, tárt karokkal, aztán sután belecsobbant a vízbe. Nem tudott úszni.

24.

A következő napoktól Lila rögeszmésen belevetette magát a tennivalókba. Az új csemegebolttal kezdte, annyit foglalkozott vele, mintha semmi sem volna fontosabb a világon. Korán kelt, korábban, mint Stefano. Hányt, kávét főzött, újra hányt. Stefano roppant figyelmessé vált, mindig felajánlotta, hogy elviszi autóval a boltba, de Lila visszautasította, azt mondta, sétálni szeretne, és elindult a friss reggeleken, még mielőtt lecsapott volna a hőség, egyedül a kihalt utcákon, a vadonatúj, nagyrészt még lakatlan házak között a félkész csemegebolt felé. Fölhúzta a redőnyt, felmosta a festékfoltos padlót, megvárta a munkásokat és a szállítókat, akik mérleget, szeletelőgépet, különféle berendezési tárgyakat hoztak, utasításokat osztogatott nekik, hogy hová tegyék a dolgokat, és maga is beállt pakolni és átpakolni, kereste a leghatékonyabb elrendezést. Marcona melákokat, faragatlan suhancokat rángatott zsinóron, mindenki zokszó nélkül behódolt a szeszélyeinek. Még ki sem adta a parancsot, máris belefogott maga is a nehéz munkákba, a melósok nem győztek aggodalmasan kiáltozni: vigyázzon, Carracci asszony, és rohantak hanyatt-homlok segíteni neki.

Lila a tikkasztó hőség ellenére nem érte be az új bolt körüli teendőkkel. Időnként elkísérte a sógornőjét a Mártírok terére a készülő cipőüzletbe, melyet leginkább Michele felügyelt, de gyakran megjelent Rino is, aki a Cerullo cipők gyártójaként, valamint a Solarák üzlettársának sógoraként jogának érezte, hogy kövesse a munkálatokat. Lila ott sem nyughatott. Járt-kelt, felmászott a kőművesek létrájára, megvizsgálta felülről a terepet, lemászott, nekiállt rendezkedni. Kezdetben kiverte ezzel a biztosítékot, de aztán hamar beletörődött mindenki. Habár Michele volt a legellenségesebb és legcinikusabb Lilával szemben, mégis úgy tűnt, ő látja leginkább Lila javaslatainak előnyeit.

– Naccsasszony – cukkolta –, gyere, rendezd át nekem a bárt is, fizetek érte.

Lilának persze esze ágában sem volt belenyúlni a Solara bárba, de amint elég felfordulást okozott a Mártírok terén, áttette székhelyét a Carracci család birodalmába, a régi csemegeboltba. Megparancsolta Stefanónak, hogy tartsa otthon Alfonsót, hadd készüljön a pótvizsgákra, és rávette Pinucciát, hogy az anyjával együtt járjon el kíváncsiskodni minél gyakrabban a Mártírok terére. Aztán szép lassan átszervezte a régi csemegebolt két helyiségét, hogy könnyebb és hatékonyabb legyen a munka. Rövid idő alatt bebizonyította, hogy Maria és Pinuccia lényegében felesleges a boltban, felértékelte Ada szerepét, elérte, hogy Stefano megemelje Ada fizetését.

Késő délután, amikor megjöttünk a Sea Gardenből és hazavittem a lányokat, szinte mindig beugrottam a csemegeboltba Lilához, megnézni, hogy van, nő-e már a hasa. Ideges volt, nem tetszett a színe sem. Ha óvatosan kérdezgettem a terhességről, nem válaszolt, vagy kirángatott a bolt elé, és leginkább zagyvaságokat mondott: „Nem akarok beszélni róla, ez egy betegség, valami súlyos üresség van bennem.” Aztán gyorsan áttért az új csemegeboltra, a régire, a Mártírok téri üzletre: lelkendezett, ahogy szokott, mintha csodálatos dolgok történnének itt is, ott is, csak hát sajnos én, szerencsétlen kimaradok belőlük.

De ismertem már a trükkjeit, hallgattam, de nem hittem neki, bár időnként még mindig elkábított, amekkora átéléssel játszotta a szerepét. Képes volt egyszerre beszélni velem, a vevőkkel, Adával, és közben meg sem állt, kicsomagolt, vágott, szeletelt, elvette a pénzt, visszaadott. A szavakban és gesztusokban megsemmisítette, felemésztette magát, úgy tűnt, tényleg szünet nélkül vívja a harcát, hogy megfeledkezzen a teherről, amit valamiféle „belső ürességnek” nevezett.

Mindazonáltal a legnagyobb hatást az tette rám, amilyen fesztelenül bánt a pénzzel. Egyszerűen odament a kasszához, és kivett annyit, amennyire szüksége volt. Az a fiók volt számára a pénz, gyermekkorunk kincsesládája, maga a feltáruló gazdagság. Ha a kasszában lévő pénz kevés lett volna (ritka eset), elég volt egy pillantást vetnie Stefanóra. A férje, aki láthatóan visszatért a jegyességük alatti gondoskodó nagyvonalúságához, felhúzta a köpenyét, a farzsebéből előrántotta dagadó pénztárcáját, és megkérdezte: – Mennyi kellene?

Lila megmutatta az ujjaival, Stefano odanyújtotta ökölbe zárt jobbját, és Lila is kinyújtotta keskeny, hosszú kezét.

A pult mögül Ada ugyanazzal a tekintettel bámulta Lilát, mint annak idején a magazinok díváit. Úgy érezhette, gondolom, mintha egy mesébe csöppent volna. Csak úgy csillogott a szeme, amikor Lila kinyitotta a fiókot, és neki is adott a bankókból. Ha Stefano nem látta, Lila nyakra-főre osztogatta a pénzt. Adott Adának, mert a bátyja bevonul katonának, adott Pasqualénak, mert sürgősen ki kellett húzatnia három fogát. Szeptember elején engem is félrevont, és megkérdezte, szükségem van-e valamennyire a könyvekre.

– Milyen könyvekre?

– Tankönyvekre meg másokra.

Elmondtam, hogy Oliviero tanárnőt még nem engedték haza a kórházból, nem tudom, hogy szokásához híven idén is segít-e megszerezni a könyveket, és Lila máris a zsebembe akart tuszkolni valamennyi pénzt. Nem engedtem, elhúzódtam, nem akartam eljátszani az alamizsnáért kuncsorgó szegény rokon szerepét. Várjuk meg, míg elkezdődik az iskola, mondtam, különben is, a papírboltos nő meghosszabbította a megbízatásomat a Sea Gardenben szeptember közepéig, így többet fogok keresni a vártnál, és megoldom egyedül. Kár, felelte, és erősködött, hogy forduljak csak hozzá, ha a tanárnő nem tudna segíteni.

Nem csupán nekem, de mindnyájunknak, fiataloknak valamennyire gondot jelentett Lila bőkezűsége. Pasquale például nem akarta elfogadni a pénzt a fogorvosra, megalázónak érezte, végül csak azért rakta el, mert feldagadt az arca és begyulladt a szeme, hiába próbálta salátalevéllel borogatni. Antonio is rendesen megsértődött, annyira, hogy meg kellett győznie magát, csakis azért fogadják el Ada prémiumát, mert egyfajta kárpótlásnak tekintik a korábbi nyomorúságos fizetéséért. Pénzből sosem láttunk sokat, számunkra tíz lírának is nagy értéke volt, olyannyira, hogy ünnepnapnak számított, ha találtunk a földön egy érmét. Ezért aztán halálos bűnnek éreztük, hogy Lila vacak fémdarabként, értéktelen papírfecniként osztogatja a pénzt. Csöndben csinálta, ellentmondást nem tűrő mozdulattal, ahhoz hasonlóan, ahogy kiskorunkban megszervezte a játékot és kiosztotta a szerepeket. Aztán elkezdett másról beszélni, mintha az a gesztus sosem létezett volna. Másrészt – Pasquale mondta egyik este a szokásos titokzatosságával – az emberek veszik a sonkát és a cipőket is, Lina mindig is a barátunk volt, közülünk való, a társunk, szövetségesünk. Most gazdag, de az ő érdeme: igen, az övé, mert nem abból származik a pénz, hogy ő Carracci asszony, a szatócs jövendőbeli gyermekének anyja, hanem abból, hogy kiötlötte a Cerullo cipőket, és bár mostanában erre valahogy senki sem emlékszik, de mi, a barátai nem felejtjük el.

Teljesen igaz. Mennyi minden történt Lila miatt az elmúlt években! De most, tizenhét évesen, mintha nem volna már olyan folyékony az idő, ragacsossá vált, forog körülöttünk, mint valami sárgás krém egy cukrász keverőgépében. Lila is szembesült ezzel, dühösen, egy derűs, szélcsendes vasárnapon, amikor, tőle merőben szokatlan módon, megjelent egyedül a Sea Gardenben. Metróval jött meg busszal, és egyszer csak ott állt előttem fürdőruhában: zöldes volt a bőre, a homlokán pattanások rügyeztek.

– Szar tizenhétnek lenni – mondta nyelvjárásban, de látszólag vidáman, roppant gúnyos tekintettel.

Veszekedtek Stefanóval. A Solarákkal folytatott szokásos szóváltásban aznap a Mártírok téri üzlet vezetésének kérdése került terítékre. Michele Gigliola mellett kardoskodott, olyannyira, hogy csúnyán megfenyegette a Pinucciát támogató Rinót, és eszeveszett vitába bocsátkozott Stefanóval, majdnem ölre mentek. És végül mi történt? Senki sem nyert, senki sem vesztett, legalábbis látszólag. Gigliola és Pinuccia együtt fogják vezetni az üzletet. De azzal a feltétellel, hogy Stefano megmásítja egy régebbi döntését.

– Melyiket?

– Kitalálod?

Nem találtam ki. Michele megkérte Stefanót, a maga zrikálós stílusában, hogy engedje kirakni a boltban Lila menyasszonyi ruhás fotóját. És Stefano ezúttal belement.

– Tényleg?

– Tényleg. Mondtam, hogy várjuk ki a végét. Kiteszik a fényképemet. Úgyhogy én nyertem meg a fogadást, nem te. Állj neki tanulni, ebben az évben nem lehet négyesnél rosszabb jegyed.

Hangszínt váltott, komoly hangon folytatta. Közölte, hogy nem a fotó miatt jött, régóta tudja, hogy a rohadék számára ő csak áru, amivel kereskedhet. A terhesség miatt jött. Hosszasan ecsetelte, idegesen, hideg eltökéltséggel beszélt róla, mint valamiről, amit ízzé-porrá kellene zúzni. Nincs értelme, mondta, nyilvánvaló aggodalommal. A férfiak beléd dugják a micsodájukat, és átváltozol hús-vér tartódobozzá, belül egy élő bábfigurával. Itt van bennem, és viszolygok tőle. Folyton hányok, nem bírja a hasam sem. Tudom, hogy szép dolgokra kellene gondolnom, tudom, hogy meg kellene békélnem vele, de nem megy, nem látom az értelmét és a szépségét se. Ráadásul, tette hozzá, érzem, hogy nem tudok bánni a gyerekekkel. Te igen, mindenki látja, milyen ügyesen pesztrálod a papírboltos nő lányait. Bennem nincs meg ez a képesség.

Fájtak a szavai. Mit feleljek erre?

Próbáltam megnyugtatni:

– Nem tudhatod, hogy megvan-e a képességed vagy sem, majd kiderül – és rámutattam a kicsivel odébb játszó lánykákra. – Legyél velük egy kicsit, beszélgessetek.

Nevetett, átvetted anyáink mézesmázos stílusát, gonoszkodott. De aztán vonakodva odament, váltott néhány szót a lányokkal, feladta, visszatért velem beszélgetni. Nem hagytam annyiban, nógattam, hogy foglalkozzon egy kicsit Lindával, a legkisebbel.

– Menj, játszd vele a kedvenc játékát, itasd meg a kútnál a bár mögött, szereti befogni a csövet az ujjával és szétfröcskölni a vizet.

Kelletlenül kézen fogta Lindát, és elvitte. Telt-múlt az idő, de nem jöttek vissza. Aggódni kezdtem, szóltam a másik két lánynak, hogy elmegyünk megnézni, mi van Liláékkal. Nem történt semmi baj, Lila boldogan tűrte a rabságot, odatartotta Lindát a vízsugárhoz, hogy ihasson és fröcskölhessen kedvére. Mindketten kacagtak, örömkiáltásnak tűnt a nevetésük.

Megkönnyebbültem. Linda testvéreit is otthagytam Lilával, beültem a bárba, egy olyan helyre, ahonnan szemmel tarthatom őket, és egy füst alatt olvashatok is egy kicsit. Íme a jövő, gondoltam, miközben Lilát néztem. Amit az imént még elviselhetetlennek érzett, az most felvidítja. Sokszor az értelmetlen dolgok a legszebbek. Talán megmondhatnám Lilának, szép mondat, tetszeni fog neki. Szerencsés, hogy megvan már mindene, ami számít.

Egy ideig próbáltam Rousseau soraira összpontosítani, aztán felnéztem, és láttam, hogy valami nincs rendben. Ordítás. Talán Linda túlságosan előrehajolt, talán valamelyik nővére meglökte, mindenesetre kicsúszott Lila kezéből, és állal nekiesett a vízgyűjtő tálka szélének. Halálra rémülve odarohantam. Amint meglátott, Lila üvölteni kezdett, kislányos hangon, ahogyan még sosem hallottam, kiskorunkban sem.

– A nővére lökte el, nem én voltam!

A karjában tartotta Lindát, folyt a vér, Linda ordított, a nővérei másfelé néztek, görcsös mosollyal és apró, ideges mozdulatokkal, mintha nem tartozna rájuk a dolog, mintha nem látnának, nem hallanának.

Kitéptem Lila kezéből a kislányt, odatartottam a vízsugár alá, és a kezemmel dühösen letörölgettem az arcát. Egy vízszintes vágás volt az álla alatt. Lőttek a pénznek, gondoltam, anyám irtó mérges lesz. Közben rohantam a strandfelügyelőhöz, aki egy kis kedveskedéssel lecsillapította Lindát, majd hirtelen alkoholt öntött a sebre, Linda megint üvöltött, aztán a srác gézzel bekötötte Linda állát, és újra lecsendesítette. Végül is semmi súlyos nem történt. Vettem egy fagyit a lányoknak, és visszatértem a betonplaccra.

Lila eltűnt.

25.

A papírboltos nőt látszólag nem rázta meg túlságosan Linda sebesülése, de amikor megkérdeztem, hogy másnap menjek-e a szokott időben, azt felelte, hogy ezen a nyáron eleget fürödtek a lányok, nincs már szükség rám.

Nem szóltam Lilának, hogy elvesztettem a munkám. Egyébként ő sem kérdezte meg, mi lett az ügyből, Lindáról és a sebéről sem érdeklődött. Teljesen lekötötte az új csemegebolt megnyitása: olyasfajta sportolóra emlékeztetett, aki edzés közben egyre szédítőbb tempóban ugrókötelezik.

Elrángatott a nyomdászhoz, akitől egy halom szórólapot rendelt az új üzlet megnyitásának hírével. Elküldött a paphoz, megbeszélni, mikor ugrik be megáldani a boltot és az árut. Bejelentette, hogy fölvette Carmela Pelusót, jóval magasabb fizetéssel, mint amit a rövidáruüzletben kapott. És legfőképp, elmondta, hogy minden lehetséges fronton ádáz harcot vív a férje, az anyósa, Pinuccia és Rino ellen. De nem tűnt különösebben vérszomjasnak. Halkan beszélt, végig nyelvjárásban, és közben mindenfélét csinált, amik mind fontosabbnak tűntek a szavaknál. Felsorolta, milyen sérelmeket szenvedett és szenved el a vér szerinti és az újdonsült rokonoktól.

– Kiengesztelték Michelét – mondta –, ahogy kiengesztelték Marcellót is. Engem használtak föl, csak egy tárgy vagyok számukra, nem ember. Odalökjük nekik Linát, kiragasztjuk a falra, úgysem ér semmit, egy nagy nulla.

Miközben beszélt, elevenen csillogott a szeme a violaszín szemgödörben, bőre ráfeszült a járomcsontjára, fogai ki-kivillantak a rövidke, ideges mosolyoktól. De nem győzött meg. Úgy éreztem, a harcias lendület a kiútkereséstől végletesen kimerült valakit takar.

– Mit találtál ki? – kérdeztem.

– Semmit. Csak azt tudom, hogy meg kell ölniük, ha ki akarják tenni a fényképemet.

– Ugyan, Lila. Végül is nagy szó, gondolj bele, csak a színésznőket szokták kirakni a plakátokra.

– És én színésznő vagyok?

– Nem.

– Ugye? Ha a férjem elhatározta, hogy eladja magát a Solaráknak, akkor szerinted engem is eladhat?

Próbáltam megnyugtatni, féltem, hogy Stefano kijön a sodrából, és megveri. Megmondtam neki, nevetett: amióta terhes, még csak egy pofonra se merészelt vetemedni a férje. De ahogy kimondta, kétségem támadt, hogy a fotó csak ürügy, valójában ki akarja készíteni őket, egytől egyig, provokálni, elérni, hogy Stefano, a Solarák vagy Rino jól elagyabugyálja, és ezáltal segítsen neki megszabadulni a szenvedéstől, a fájdalomtól és attól az élő-eleven valamitől a hasában.

A csemegebolt megnyitásának estéjén tovább szilárdult a gyanúm. Lila a lehető legslamposabban öltözött fel. Úgy bánt a férjével mindenki előtt, mint valami szolgával. Elküldte a papot, akit velem hívatott oda, megvetően a kezébe nyomott némi pénzt, de nem engedte, hogy megáldja a boltot. Nekiállt sonkát szeletelni, szendvicseket készített, és osztogatta őket boldog-boldogtalannak egy pohár borral együtt, ingyen. Akkora sikere volt, hogy gyorsan megtelt a bolt, Lila és Carmela alig győzte a rohamot, Stefano is kénytelen volt beállni tartani a frontot, csak úgy, köpeny nélkül, össze is kente mindenfélével a szép elegáns ruháját.

Amint hazaértek, holtfáradtan, Stefano jelenetet rendezett, és Lila mindent bevetett, hogy a férje elveszítse a fejét. Üvöltött, hogy ha Stefanónak olyan kell, aki szó nélkül engedelmeskedik, rossz lóra tett, ő nem az anyja és nem is a húga, vele mindig lesz gondja bőven. És fölemlegette a Solarákat, a fotót, durván sértegette a férjét. Stefano először hagyta, aztán még durvább sértésekkel válaszolt. De nem ütötte meg. Amikor másnap Lila elmesélte nekem a történteket, megjegyeztem, hogy bár Stefanónak vannak hibái, az kétségtelen, hogy szereti. Lila ellenkezett: – Csak ez érdekli – mondta, és összedörzsölte a hüvelyk-és mutatóujját. Igaz, ami igaz, mindenki tudott az új telepen a csemegeboltról, már kora reggeltől özönlöttek a vevők. – Teli a kassza. Az én érdemem. Gazdagságot adok neki meg gyereket, mit akar még?

– És te mit akarsz még? – szúrtam oda.

Én is meglepődtem, milyen élesre sikeredett a kérdés, gyorsan rámosolyogtam, reméltem, hogy nem vette észre.

Elbizonytalanodott, láttam az arcán, ujjaival végigszántotta a homlokát. Talán maga sem tudta, mit akar, csak érezte, sehogy sem lel békét.

A másik boltavató, vagyis a Mártírok téri cipőüzlet megnyitásának közeledtével elviselhetetlenné vált. De talán túlzás ez a jelző. Mondjuk inkább, hogy ráömlesztette mindnyájunkra, rám is, a benne dúló zűrzavart. Egyrészt pokollá tette Stefano életét, folyton hajba kapott az anyósával és a sógornőjével, elment Rinóhoz, és a munkások előtt veszekedett vele, meg Fernando előtt, aki a szokottnál is mélyebben görnyedt a munkapadnál, és úgy tett, mintha nem hallaná; másrészt ő maga is érezte, hogy belecsavarodott a reménytelen boldogtalanságba, és néha, azokban a ritka pillanatokban, amikor üres volt az új bolt, és a szállítókkal sem kellett vesződnie, azon kaptam, hogy ámultan áll, fél keze a homlokán, ujjai a hajába mélyednek, mintha valami sebesülést akarna betapasztani, egy fuldokló arckifejezésével.

Egyik délután otthon voltam, még dúlt a hőség, noha szeptember végén jártunk. Nem sok volt hátra iskolakezdésig, gyorsan teltek a napok. Anyám folyton a szememre vetette, hogy elfecsérelem az időm. Nino ki tudja, hol lehetett, Angliában vagy azon a titokzatos helyen, amit egyetemnek hívnak. Nem volt már mellettem Antonio, és remény sem nagyon, hogy újra összejövünk, bevonult katonának Enzo Scannóval együtt, mindenkitől elbúcsúzott, csak tőlem nem. Hallottam, hogy szólítanak az utcáról, Lila volt. Lázasan csillogott a szeme, azt mondta, megtalálta a megoldást.

– Mire?

– A fényképre. Ha ki akarják rakni, azt kell tenniük, amit én mondok.

– És mit mondasz?

Nem árulta el, talán abban a pillanatban még számára sem volt világos. De tudtam, milyen fából faragták, és felismertem azt az arckifejezését, amit akkor szokott felölteni, ha teste valamely sötét zugából érkezett egy jelzés, amely lángra lobbantotta az agyát. Megkért, hogy kísérjem el este a Mártírok terére. Ott lesznek a Solarák, Gigliola, Pinuccia, a bátyja. A segítségemet kérte, a támogatásomat, és rájöttem, hogy olyasvalami jár a fejében, ami túllendíti az állóháborún: egy elementáris, végső kitörés a benne felgyülemlett feszültség miatt; vagy csak valami, amivel megszabadítja a testét és az elméjét a megrekedt energiáktól.

– Rendben – feleltem –, de ígérd meg, semmi őrültség.

– Jól van.

A boltok bezárása után Lila és Stefano értem jött kocsival. A pár szóból, amit egymással váltottak, kikövetkeztettem, hogy Stefano sem sejti, mi jár Lila fejében, és ezúttal a jelenlétem ahelyett, hogy megnyugtatná, idegesíti. Lila most végre belátónak mutatkozott. Azt mondta Stefanónak, hogy ha végképp nincs lehetőség talonba tenni a fotót, legalább hadd döntsön ő, hogyan rakják ki.

– Hogy milyen legyen a keret, a fal, a fény? – kérdezte Stefano.

– Látnom kell.

– Jó, de aztán elég, Lina.

– Rendben.

Szép, langyos este volt, a cipőbolt ragyogó fényei kiszöktek a térre. Messziről is látszott Lila gigantikus, menyasszonyi ruhás fényképe, a középső falnak támasztva. Stefano leparkolt, bementünk, a még halmokban álló cipős dobozok, festékes bödönök, létrák között. Marcello, Rino, Gigliola és Pinuccia láthatóan bosszús volt: különböző okok miatt nem akartak részesei lenni Lila sokadik szeszélyének. Egyedül Michele fogadott minket cinikus szívélyességgel, nyelvjárásban odaszólt Lilának: – Szépasszony, elárulod végre, mit forgatsz a fejedben, vagy csupáncsak tönkre akarod tenni az esténket?

Lila nézte a falnak döntött képet, megkérte, hogy fektessék le neki a földre. Marcello óvatosan, a Lilával szemben használt sértett félszegséggel megkérdezte:

– Minek?

– Megmutatom.

Rino közbeszólt:

– Ne viccelj, Lina. Tudod, mennyibe került ez nekünk? Ha tönkreteszed, nagyon megjárod.

A két Solara lefektette a képet. Lila körülnézett, összeráncolt homlokkal, résnyire összehúzott szemmel. Keresett valamit, amiről tudta, hogy ott kell lennie, talán ő maga vásároltatta meg. Az egyik sarokban fölfedezett egy guriga fekete kartonpapírt, egy szekrényből elővett egy nagyollót és egy doboz rajzszöget. Aztán a szokásos, az arcára kiülő roppant elszántsággal, melynek köszönhetően teljesen kizárta a külvilágot, visszatért a képhez. Csodálkozva és időnként nyílt ellenségességgel néztük, ahogy megszokott precízségével csíkokat vág a fekete papírból, és ráerősíti őket a képre: aprócska mozdulatokkal vagy egyszerű pillantásokkal kérte a segítségemet.

Segítettem neki, egyre növekvő cinkossággal, ahogyan kiskorunk óta mindig. Milyen csodás pillanatok voltak, mennyire jó volt mellette lenni, belecsöppenni a tervébe, lesni a kívánságait. Éreztem, hogy lát valamit, ami nincs ott, és azon ügyködik, hogy mi is lássuk. Boldog voltam, érzékeltem a teljességet, mely eltöltötte Lilát és ömlött az ujjaiból, miközben szorította az ollót, rajzszögezte a fekete kartont.

Végül, mintha egyedül volna a helyiségben, megpróbálta fölemelni a keretet, de nem bírta. Marcello gyorsan a segítségére sietett, meg én is, felállítottuk a képet a falhoz. Azután mindannyian elhátráltunk az ajtóig, ki nevetgélve, ki komoran, ki döbbenten. Lila menyasszonyi ruhás alakja kegyetlenül feldarabolva tárult elénk. A feje és a hasa nagy része eltűnt. Megmaradt a fél szeme, a keze, mellyel az állát támasztotta, a szája csillogó foltja, átlós sávok a felsőtestéből, keresztbe tett lábának vonala és a cipője.

Gigliola szólalt meg először, nehezen türtőztette magát:

– Nem tehetek ki egy ilyen valamit az én üzletembe.

– Egyetértek – tört ki Pinuccia –, el kell adnunk a cipőket, de aki meglátja ezt a förmedvényt, elmenekül. Rino, beszélj a húgoddal, légy szíves.

Rino a füle botját sem mozgatta, inkább odafordult Stefanóhoz, mintha a sógora volna a hibás a történtekért:

– Mondtam neked, hogy ezzel nem lehet egyezkedni. Annyit mondasz neki, hogy igen vagy nem, és kész, különben látod, mi történik. Csak az idődet vesztegeted.

Stefano nem felelt, bámulta a falnak támasztott képet, nyilvánvalóan egérutat keresett. Megkérdezte:

– Te mit gondolsz, Lenù?

Olaszul válaszoltam.

– Szerintem gyönyörű. Persze nem a telepre való. De ez itt más környék, tetszeni fog, felkelti a figyelmet. Épp a múlt héten láttam a Titkokban, hogy Rossano Brazzi házában van egy hasonló kép.

Erre Gigliola még dühösebb lett:

– Szóval szerinted Rossano Brazzi mindent tud, ti ketten mindent tudtok, Pinuccia meg én viszont semmit?

Veszélyt szimatoltam. Elég volt egy pillantást vetnem Lilára, hogy észrevegyem, hogy ha az érkezésünkkor hajlandó lett is volna engedni, amennyiben eredménytelenül zárul a kísérlet, most a pusztítás után egyetlen millimétert sem fog hátrálni. Éreztem, hogy azokban a percekben, amíg a képen dolgozott, szétszakadtak a kötelékek: Lilát elragadta a túláradó öntudat, időre van szüksége, hogy visszatérjen a szatócsfeleség dimenziójába, így hát fikarcnyi ellenkezést sem fog elfogadni. S miközben Gigliola beszélt, már dörmögött is: vagy így, vagy sehogy, és veszekedni akart, rombolni, törni-zúzni, legszívesebben nekiesett volna Gigliolának az ollóval.

Reméltem, hogy Marcello közbelép, Lila pártján. De Marcello hallgatott, lehajtott fejjel: megértettem, hogy ebben a pillanatban a maradék rokonszenve is elveszett Lila iránt, a régi, reménytelen szerelem nem elég már, hogy melléálljon. A testvére, Michele szólalt meg helyette, gorombán letorkolta Gigliolát, a saját barátnőjét: – Maradj csöndben! – És amint Gigliola tiltakozni próbált, Michele újra ráripakodott, de egy pillantásra sem méltatta, a képet nézte: – Csönd, Gigliò! – Aztán odafordult Lilához: – Nekem tetszik, naccsasszony. Rájöttem, miért tüntetted el magad: hogy hangsúlyozd a combod, hogy megmutasd, milyen jól passzol a cipő a női combhoz. Bravó. Kiállhatatlan vagy, de ha csinálsz valamit, azt mesterien csinálod.

Csönd.

Gigliola az ujja hegyével letörölte a visszatarthatatlan, néma könnycseppeket. Pinuccia Rinót nézte, aztán a testvérét, mintha azt akarná mondani: szóljatok már, védjetek meg, ne engedjétek, hogy a fejemre nőjön ez a boszorkány. De Stefano csak ennyit dünnyögött, szelíden:

– Igen, szerintem is jó.

Lila rávágta:

– Nincs kész.

– Mit akarsz még csinálni? – támadt neki Pinuccia.

– Kiszínezni egy kicsit az üzletet.

– Kiszínezni? – dörmögte értetlenkedve Marcello. – Három nap múlva nyitunk.

Michele fölnevetett:

– Várunk vele még egy kicsit, ha kell. Láss munkához, naccsasszony, tégy, ahogy tetszik.

Ez a mindenható parancsnoki hang nem tetszett Stefanónak:

– Ott az új csemegebolt – mondta, hogy tudassa, máshol is szükség van a feleségére.

– Oldd meg – felelte Michele –, itt fontosabb tennivalóink vannak.

26.

A szeptember utolsó napjait a cipőboltban töltöttük, mi ketten meg három munkás. Csodálatos időszak volt, csupa játék, rögtönzés, szabadság: utoljára talán kislány korunkban fordult elő ilyen, így együtt. Átragadt rám Lila lelkesedése. Vettünk ragasztót, festéket, ecsetet. Lila nagyon igényes volt, mértani pontossággal ragasztgattuk fel a fekete kartoncsíkokat. Piros vagy kék határvonalakat húztunk a kép látható részei és a többit eltakaró fekete felhők közé. Lila mindig is ügyesen bánt a színekkel meg a vonalakkal, de ezúttal valahogyan még inkább kitett magáért, óráról órára jobban elragadott. Egy darabig azt hittem, az a célja, hogy gondolatban fölelevenítse azokat az éveket, amikor elkezdte a cipőtervezést, akként a kislányként, akit Lina Cerullónak hívtak. Még most is úgy vélem, legfőképp azért lehettünk olyan boldogok azokon a napokon, mert kizártuk az akkori életünket, képesek voltunk felülemelkedni önmagunkon, elszigetelődni a látvány puszta élményében. Megfeledkeztünk Antonióról, Ninóról, Stefanóról, a Solarákról, a tanulással kapcsolatos gondjaimról, Lila terhességéről, a kettőnk közötti feszültségekről. Megállítottuk az időt, lezártuk a teret, csak a játék maradt a ragasztóval, az ollóval, a kartonpapírral, a festékkel: az összeszokott rögtönzések játéka.

De volt még más is. Hamar eszembe jutott az ige, amelyet Michele használt: eltüntetni. Valószínű, igen, nagyon is valószínű, hogy a fekete csíkok a cipő elszigetelésére és kiemelésére szolgáltak: Michele nem volt hülye, látta, amit kellett. De időnként éreztem, mind határozottabban, hogy nem ez a valódi célja a közös ragasztgatásnak és színezésnek. Lila boldog volt, és egyre inkább magával rántott ebbe a vad boldogságába: váratlanul és talán anélkül, hogy észrevette volna, alkalmat talált, hogy kifejezze az önmaga iránti dühét, az ébredő szükségét annak, talán életében először – ezért illett oda a Michele által használt ige –, hogy eltüntesse magát.

Ma, a későbbi események fényében, nagyjából biztos vagyok benne, hogy így történt. A fekete kartoncsíkokkal, a teste különböző pontjai köré rajzolt zöld és lilás karikákkal, a vérvörös vonalakkal, melyekkel hivalkodóan fölszeletelte magát, Lila véghezvitte önmaga képbeli megsemmisítését, és felkínálta a látványt mindenkinek, abban az üzletben, melyet a Solarák azért vettek meg, hogy az ő cipőit kiállítsák és eladják.

Valószínűleg maga Lila sugallta, ösztönözte ezt a benyomásomat. Miközben dolgoztunk, elmesélte, mikor kezdett el ráeszmélni, hogy ő immár Carracci asszony. Először nem sokat értettem abból, amit igazából mondani akart, közhelyeknek éreztem a szavait. Mi, lányok, így van ez, ha szerelembe estünk, először is kipróbáltuk, hogyan cseng össze a keresztnevünk a szerelmünk vezetéknevével. Máig őrzök például nyolcadikos koromból egy füzetet, melynek lapjain bőszen gyakoroltam az Elena Sarratore aláírást, és jól emlékszem arra is, ahogy egy könnyű sóhajjal kimondtam a fogaim közt ezt a nevet. De Lila nem ilyesmire célzott. Épp ellenkezőleg, hamar rájöttem, hogy egészen másról beszél, soha meg se fordult a fejében az én ötletemhez hasonló. Először, mondta, nemigen rázta meg új nevének formája sem: Carracciné Raffaella Cerullo. Nem is felemelő, nem is nyomasztó. Kezdetben nem okozott több nehézséget neki, mint egy mondatelemzés, melyekkel annak idején az általánosban Oliviero tanárnő sanyargatott minket. Mi ez a né, valamiféle határozó? Azt jelenti, hogy immár nem a szüleivel él, hanem Stefanóval? Azt jelenti, hogy az új lakás ajtaján Carracci áll majd a névtáblán? Azt jelenti, hogy ha ezután írok neki, nem Raffaella Cerullónak, hanem Raffaella Carraccinak kell címeznem a levelet? Azt jelenti, hogy a Carracciné Raffaella Cerullóból nemsokára eltűnik, legalábbis a mindennapi használatban, a Cerullo, és Raffaella Carracciként mutatkozik majd be, és így is ír alá, aztán a gyerekei törhetik majd a fejüket, hogy eszükbe jusson az anyjuk leánykori neve, az unokáinak meg egyáltalán fogalmuk sem lesz róla?

Igen. Így megy ez. De Lila, szokása szerint, nem érte be ennyivel, hamar továbbgondolta a dolgot. Miközben az ecsettel meg a festékekkel ügyködött, elmesélte, hogy gyorsan elkezdte az új nevét máshogy értelmezni: Carracciné a Cerullo előtt olyasféleképpen hat, mintha Carracci bekebelezné, beszippantaná, magába olvasztaná Cerullót. És onnantól kezdve, hogy orvul Silvio Solara lett az esküvői tanú, hogy Marcello abban a cipőben jelent meg az étteremben, melyről Stefano elhitette, hogy fontosabb számára mindenféle szent ereklyénél; a nászúttól, a verésektől kezdve egészen a megszokásig, a belsejében érzett ürességig és a Stefano vágyából fogant teremtésig, Lilát elragadta egy mind elviselhetetlenebb érzés, valamiféle egyre szorongatóbb erő, mely lassacskán felülkerekedett rajta, felőrölte. Raffaella Cerullo alulmaradt, elvesztette az alakját, összeolvadt Stefanóval, másodlagos részévé vált: Carracci asszonnyá.

Hirtelen látni kezdtem a széttrancsírozott képben azt, amiről beszélt.

– Még mindig tart az érzés – suttogta.

És közben festettünk, ragasztgattuk tovább a kartoncsíkokat. De mit művelünk valójában, miben segítek neki?

Végül aztán a döbbent munkások fölszerelték a képet a falra. Szomorúak voltunk, de egyikünk se mondta meg a másiknak: a játék véget ért. Kitakarítottuk az üzletet az utolsó zugig. Lila még gyorsan átrakatott máshová egy díványt meg néhány puffot. Végül elhátráltunk a bejáratig, és onnan szemléltük a művünket. Lilából kitört a nevetés, rég nem hallottam így nevetni, őszintén, öniróniával. Engem viszont annyira megbabonázott a kép felső része, ahonnan eltűnt Lila feje, hogy képtelen voltam egyben látni az egészet. Csak a fél szeme virított ott felül, elevenen, éjkékkel és vörössel körbevéve.

27.

A bolt ünnepélyes megnyitójára Lila a kabrióval érkezett a Mártírok terére, Stefanóval együtt. Bizonytalan tekintettel szállt ki, mint aki tart valamitől. Szertefoszlott az elmúlt napok őrült lelkesedése, újra kiült rá az akarata ellenére terhes nő beteges kinézete. De az öltözéke makulátlan volt, mintha egy divatlapból lépett volna elő. Rögtön otthagyta Stefanót, és magával vonszolt kirakatokat nézegetni a Mille úton.

Feszült volt, folyton kérdezgetett, nem látok-e rajta valami kivetnivalót.

– Emlékszel – kérdezte hirtelen – arra a talpig zöldbe öltözött, keménykalapos lányra?

Emlékeztem rá. Emlékeztem a kellemetlen érzésre, amikor megláttuk, évekkel korábban, ugyanezen az utcán, meg az összecsapásra a mieink és az itteni fiúk között, a Solarák közbelépésére, Michelére a vasdoronggal, a félelemre. Rájöttem, hogy Lila valami megnyugtatót vár tőlem.

– Az csak a pénzről szólt, Lila – nyögtem ki. – Most már más a helyzet, sokkal szebb vagy a zöld ruhás lánynál.

De közben azt gondoltam, nem igaz, hazudtam neked. Volt valami alattomos abban az akkori egyenlőtlenségben, most esett le, micsoda. Befészkelte magát a lelkünkbe, dolgozott a mélyben, túlmutatott a pénzen. Nem elég a két csemegebolt, a cipőüzem, a cipőbolt, nem rejthetjük el a származásunkat. Még Lila sem, hiába venne ki még több pénzt a kasszafiókból, hiába venne ki harmincmillió lírát, vagy akár ötvenet, neki sem sikerülne. Én tudtam ezt, végre valami, amit jobban tudtam nála, és nem itt tanultam meg, ezeken az utcákon, hanem az iskola előtt, látván a Ninóra váró lányt. Az a lány egyszerűen fölöttünk állt, akaratlanul is. És ez elviselhetetlen volt.

Visszamentünk a cipőbolthoz. Úgy zajlott a délután, mint egy lakodalom: evés-ivás, nyalánkságok és rengeteg bor, mindenki a Lila esküvőjén viselt ruhájában, Fernando, Nunzia, Rino, a teljes Solara família, Alfonso, mi, lányok, Ada, Carmela. Egymás hegyén-hátán parkoltak az autók, zsúfolásig megtelt az üzlet, egyre nőtt a hangzavar. Gigliola és Pinuccia egyszerre játszotta a házigazda szerepét, versengtek, próbálták túlszárnyalni egymást, a feszültségtől kimerülten. És a falon, minden és mindenki felett, Lila fotója. Egyesek megálltak, érdeklődve szemlélték, mások csak vetettek rá egy értetlenkedő pillantást, vagy egyenesen nevettek rajta. Én nem bírtam levenni róla a szemem. Lilát nem lehetett felismerni a képen. Egy igéző és félelmetes félszemű istennő nyújtotta pompás cipőbe bújtatott lábát a terem közepe felé.

Leginkább Alfonso ragadott meg a tömegben, vidám volt, életteli, elegáns. Sosem láttam még ilyennek, se az iskolában, se a telepen, se a boltban; Lila is meglepetten fürkészte, hosszasan. Nevetve megjegyeztem:

– Mintha nem is ő volna.

– Mi történt vele?

– Nem tudom.

Alfonso volt annak a délutánnak a legkellemesebb meglepetése. Akkor, a nappali fényben pompázó üzletben felébredt benne valami, ami addig a mélyben szunnyadt. Mintha hirtelen ráeszmélt volna, hogy neki ez a városrész való. Jött-ment, meg se állt, rendezkedett, szóba elegyedett a kíváncsiságból betérő elegáns vendégekkel, a portékát szemlélőkkel, a süteményezőkkel, a vermutozókkal. Egyszer csak odajött hozzánk, és kertelés nélkül, könnyed hangon dicsérni kezdte az alkotásunkat. Annyira felszabadult volt, hogy a régi félénkségét feledve azt mondta a sógornőjének: – Mindig tudtam, hogy veszedelmes vagy.

És arcon csókolta. Nagyot néztem. Veszedelmes? Mit látott a képen, amit én nem? Képes a fantáziájával a dolgok mögé látni? Lehetséges, gondoltam, hogy nem a tanulásban van a jövője, hanem itt, a gazdagok között, ahol hasznosítani tudja majd azt a keveset, amit az iskolában tanul? Igen, egy másik valakit rejtegetett magában. Más, mint a többi telepi srác, és főleg más, mint a bátyja, Stefano, aki az egyik sarokban ücsörög csendben egy puffon, és ha bárki megszólítja, nyugodt mosollyal válaszolgat.

Beesteledett. Odakint hirtelen vakító fény gyúlt. A Solarák, nagyapa, apa, anya, gyerekek rohantak kifelé, zajos lelkesedéssel. Mindannyian kimentünk az utcára. A kirakat fölött, a bejáratnál egy felirat ragyogott: SOLARA.

Lila elhúzta a száját:

– Ebbe is belementek.

Kelletlenül odaterelt Rinóhoz, aki mindenki közül a legboldogabbnak látszott, és megkérdezte tőle:

– Ha a cipő Cerullo, az üzlet miért Solara?

Rino karon fogta, és odasúgta neki:

– Lina, miért baszogatsz folyton? Emlékszel, milyen kalamajkába sodortál évekkel ezelőtt, pont ugyanezen a téren? Megint balhét akarsz? Elég legyen, egyszer s mindenkorra. Itt vagyunk, Nápoly központjában, és miénk az üzlet. Látod a sok rohadékot, akik három éve szét akartak verni minket? Most megállnak, nézegetik a kirakatot, bemennek, esznek egy süteményt. Nem elég? Cerullo cipők, Solara cipőbolt. Mit akarsz kiírni, azt, hogy Carracci?

Lila kiszabadította a karját, és szelíden azt felelte:

– Már megnyugodtam. Ahhoz legalábbis eléggé, hogy megmondjam neked, soha többé ne kérj tőlem semmit. Mit művelsz? Kölcsönkérsz a Solaráktól? Stefano is kölcsönkér tőlük? Mindketten az adósaik vagytok, ezért bólogattok folyton? Mostantól mindenki a maga útját járja, Rino.

Faképnél hagyott minket, egyenesen Michele Solarához ment, vidám kacérsággal. Láttam, hogy elindulnak ketten a téren, csevegve sétálnak a kőoroszlánok között. Láttam, hogy Stefano követi őket a tekintetével. Láttam, hogy le sem veszi Liláról a szemét. Láttam, hogy Gigliola dühösen karattyol Pinuccia fülébe, és mindketten Lilát nézik.

Közben kiürült az üzlet, valaki lekapcsolta a sziporkázó feliratot, a térre sötétség borult, amíg az utcai lámpák meg nem birkóztak az estével. Lila nevetve vált el Michelétől, de hirtelen kiüresedett az arca. Bement az üzletbe és bezárkózott a raktárba, ahol a mosdó volt.

Alfonso, Marcello, Pinuccia és Gigliola nekiálltak rendet tenni az üzletben. Segítettem nekik.

Lila kijött a mosdóból, Stefano, mintha lesben állt volna, rögtön karon ragadta. Lila bosszúsan kiszabadította magát, és odalépett hozzám. Falfehér volt.

– Kicsit vérzek. Azt jelenti, hogy meghalt a gyerek? – suttogta.

28.

A terhesség alig több mint tíz hétig tartott, aztán jött a szülésznő, és kikaparta Lilát. Lila már másnaptól újra a csemegeboltban szorgoskodott, Carmen Pelusóval együtt. Elkezdődött egy hosszú időszak, melyben Lila néha kedves volt, néha harapós, de nem rohangált már ide-oda, úgy tűnt, elhatározta, hogy teljes létét bepréseli a vakolat-és sajtszagú, szalámival, kenyérrel, mozzarellával, sózott heringgel, szalonnatömbökkel, szárított zöldségek zsákjaival, zsíros gömböcökkel teli helyiség rendjébe.

Leginkább Stefano anyja, Maria értékelte Lila viselkedését. Mintha felismerte volna valamelyest önmagát a menyében, hirtelen szívélyesebbé vált, még egy régi vörös arany fülbevalót is ajándékozott neki. Lila örömmel elfogadta, és gyakran viselte. Egy ideig még megmaradt a sápadtság, a pattanások a homlokán, a beesett szempár, a járomcsontjaira feszülő, szinte átlátszó bőr. Aztán újra kivirágzott, és még több energiát fektetett a bolt igazgatásába. Karácsony előtt szépen nőni kezdett a bevétel, és néhány hónap alatt az új bolt lekörözte a régit.

Maria egyre jobban elismerte a menyét, és gyakrabban járt hozzá segíteni, mint a meghiúsult apaság és az üzleti nehézségek miatt mogorva fiához, vagy az immár a Mártírok terén dolgozó lányához, aki kerek perec megtiltotta neki, hogy odamenjen, nehogy szégyent hozzon rá a vevők előtt.

Aztán az idősebb Carracci asszony nyíltan a fiatalabb Carracci asszony védelmére kelt, amikor Stefano és Pinuccia Lilát okolta, amiért nem tudta vagy nem akarta megtartani a gyereket.

– Nem akar gyereket – fortyogott Stefano.

– Igen – állt mellé Pinuccia –, inkább lány maradna, nem tudja, mi az asszony dolga.

Maria keményen leteremtette őket:

– Eszetekbe se jusson ilyesmi, a gyereket az Úr küldi és ő is hívja magához, elég a hülyeségeitekből.

– Te csak hallgass – torkolta le dühödten a lánya –, odaadtad annak a hárpiának a kedvenc fülbevalómat!

A veszekedéseiket és Lila reakcióit hamar szájára vette a telep, terjedtek a pletykák, eljutottak hozzám is. De én nemigen törődtem velük, elkezdődött a tanév.

Úgy alakultak a dolgaim az iskolában, ahogyan nem is reméltem. Rögtön remekelni kezdtem, mintha Antonio bevonulásával, Nino eltűnésével és talán azzal, hogy Lila végleg elkötelezte magát a csemegebolt vezetése mellett, átszakadt volna egy gát a fejemben. Fölfedeztem, hogy tökéletesen emlékszem mindenre, amit ímmel-ámmal tanulgattam az előző évben, ragyogóan válaszoltam a tanárok ismétlő kérdéseire. Sőt Galiani tanárnő, talán mert elvesztette legkiválóbb tanítványát, vagyis Ninót, még nagyobb rokonszenvvel viseltetett irántam, olyannyira, hogy megjegyezte, érdekes és tanulságos lenne a számomra, ha részt vennék a békemeneten, mely Resinából indul és Nápolyba érkezik. Elhatároztam, hogy egy darabon csatlakozom a menethez, egyrészt, hogy a tanárnő meg ne sértődjön, másrészt, mert úgyis a telep mellett halad el az országúton, semmibe sem kerül. De anyám kitalálta, hogy vigyem a testvéreimet is. Veszekedtünk, hisztiztem, késve indultunk el. Kiértünk a vasúti hídhoz, hömpölygött alattunk a tömeg, elfoglalta az egész úttestet, nem maradt hely az autóknak. Hétköznapi emberek voltak, nem is meneteltek, hanem sétáltak, zászlókkal és transzparensekkel. Meg akartam keresni Galiani tanárnőt, hogy megmutassam magam, szóltam a testvéreimnek, hogy várjanak meg a hídon. Pocsék ötlet volt, sehol sem láttam a tanárnőt, viszont amint hátat fordítottam nekik, a testvéreim más gyerekekkel karöltve nekiálltak kavicsokkal dobálni és szidalmazni a felvonulókat. Visszarohantam értük, csuromvizesen, féltem, hogy Galiani a sasszemével kiszúrja őket, és rájön, hogy az én testvéreim.

Teltek a hetek, új tantárgyaink voltak, új könyveket kellett venni. Nem láttam semmi értelmét, hogy odaadjam anyámnak a szükséges könyvek listáját, hiába próbálta volna megfejni apámat, tudtam, hogy nincs pénzünk. Ráadásul Oliviero tanárnő felszívódott. Augusztusban és szeptemberben bementem hozzá kétszer a kórházba, de első alkalommal aludt, másodjára meg kiderült, hogy már kiengedték, de nem hazament, valahová máshova. Szorított az idő, november elején elmentem a lakásához, és a szomszédasszonyától megtudtam, hogy az állapotára való tekintettel az egyik húga Potenzában magához vette, lehet, hogy sosem tér már vissza a telepre, a munkájához. Gondoltam, megkérdem Alfonsót, hogy ha már a bátyja úgyis megveszi neki a könyveket, nem használhatnánk-e közösen őket. Lelkesen fogadta az ötletet, fölvetette, hogy tanulhatnánk együtt, esetleg Liláék új lakásában, amely, mióta Lila a csemegeboltban dolgozik, reggel héttől este kilencig üresen áll. Ebben maradtunk.

De egyik reggel Alfonso szólt, meglehetősen bosszúsan, hogy ugorjak be Lilához a boltba, látni akar. Tudta, hogy miért, de Lila megeskette, hogy hallgat, semmit sem lehetett kihúzni belőle.

Délután bementem az új csemegeboltba. Carmen, egyszerre szomorúan és vidáman, az orrom alá dugott egy képeslapot, valamilyen piemonti várost ábrázolt, a vőlegénye, Enzo Scanno küldte. Lila is kapott egyet, de Antoniótól, és egy pillanatra azt hittem, csak azért rángatott oda, hogy megmutassa. De nem mutatta meg, nem is árulta el, mit írt Antonio. Behúzott a raktárba, és jókedvűen megkérdezte: – Emlékszel a fogadásunkra?

Bólintottam.

– Tudod, hogy vesztettél?

Bólintottam.

– Tudod, hogy legalább négyes átlagot kell elérned?

Bólintottam.

Rámutatott két jókora kartondobozra. A könyvek voltak bennük.

29.

Dögnehéz volt a két doboz. Otthon izgatottan kibontottam őket, és nem a szokásos ütött-kopott, sokszor büdös könyvek kerültek elő belőlük, amilyeneket a tanárnőtől kaptam, hanem vadonatújak, friss nyomdaillattal, és köztük voltak a szótárak is, Zingarelli, Rocci, Calonghi-Georges, melyeket a tanárnőnek sosem sikerült beszereznie.

Anyám, akinek, bármi történt velem, mindig volt egy megvető megjegyzése, sírva fakadt a látványtól. Meglepett és megrémisztett ez a szokatlan reakció; odamentem hozzá, és megsimogattam a karját. Nehéz megmondani, mi rendítette meg: talán a tehetetlensége a nyomorunkkal szemben, talán Lila nagylelkűsége, nem tudom. Aztán gyorsan megnyugodott, elmormolt egy-két homályos mondatot, és újra belemerült a munkába. Az aprócska szobában, ahol a testvéreimmel együtt aludtam, volt egy rozoga, szúette asztal, rendszerint ott írtam a leckémet. Fölpakoltam rá az összes könyvet, szép sorban, a fal mellé, azután szemügyre vettem őket, és úgy éreztem, teli vagyok energiával.

Repültek a napok. Visszavittem Galiani tanárnőnek a nyárra kölcsönkapott könyveket, adott újakat, még nehezebbeket. Vasárnaponként szorgalmasan olvasgattam őket, de alig értettem belőlük valamit. Futott a szemem a sorokon, lapoztam, de untattak a körmondatok, nemigen fogtam föl a jelentésüket. Abban az évben, a gimnázium második évében, nagyon elfáradtam a sok tanulástól meg a ködös szövegek olvasásától, de csupa meggyőződés és elégedettség volt a fáradtságom.

Egyik nap Galiani tanárnő megkérdezte:

– Melyik újságot olvasod, Greco?

Ugyanolyan kellemetlenül éreztem magam a kérdéstől, mint az esküvőn, amikor Ninóval beszélgettem. A tanárnő biztosra vette, hogy olyasmit teszek, rendszeresen, ami nálunk otthon, az én környezetemben egyáltalán nem szokványos. Hogyan mondjam meg neki, hogy apám nem vesz semmilyen újságot, és én még sosem olvastam egyet sem? Nem akartam bevallani, gyorsan megpróbáltam felidézni, hogy Pasquale, aki kommunista, milyen újságot olvashat. De hiába. Hirtelen bevillant Donato Sarratore, Ischia, a Maronti strand, és eszembe jutott, hogy Sarratore a Romába írogat.

– A Romát – feleltem.

A tanárnő gúnyos félmosolyra húzta a száját, és másnaptól ellátott újsággal. Naponta kettőt vett, néha hármat, egyet nekem adott közülük az órák után. Megköszöntem, és hazamentem, az újabb házi feladattól keserűen.

Kezdetben csak letettem valahová az újságot a lakásban, a lecke utánra hagyva az olvasást, de estére mindig eltűnt, apám csente el, az ágyban és a vécén böngészgette. Így hát elrejtettem a könyveim közé, és csak éjjel vettem elő, amikor már mindenki aludt. Egyszer a L’Unitá volt, máskor az Il Mattino vagy a Corriere della Sera, de mindhármat nehéznek találtam, mintha egy olyan képregényt kellene élveznem, melynek nem ismerem az előző részeit. Végigfutottam a cikkeket, inkább a kötelességtudat vezetett, mint a valós érdeklődés, és közben reméltem, hogy kitartásom meghozza gyümölcsét, és holnapra megértem, amit ma nem értek, ahogyan máskor is megtörtént már.

Ebben az időszakban keveset találkoztam Lilával. Néha iskola után, még mielőtt rohantam volna leckét írni, beugrottam az új csemegeboltba. Mindig éhes voltam, Lila tudta, amint meglátott, készített egy gazdagon megrakott szendvicset. Befaltam, és közben Galiani könyveiből és újságjaiból idézgettem fejből, ékes olaszsággal. Szóltam a „náci haláltáborok kegyetlen valóságáról”, arról, hogy „mire volt képes az ember, és mire képes ma is”, az „atomfenyegetettségről és a béke elkerülhetetlenségéről”, arról, hogy „a természeti erők leküzdésére szolgáló újdonsült találmányaink ereje aggasztóbbá vált a természeti erőknél”, hogy „olyan kultúrára van szükség, amely megharcol a szenvedéssel, és legyőzi”, hogy „a vallás eltűnik a tudatunkból, amint sikerül végre létrehozni az egyenlőség osztálykülönbségek nélküli, szilárd társadalom-és életfelfogásra épülő világát”. Ezekkel a szónoklatokkal akartam bebizonyítani neki, hogy jó úton járok a négyes átlag felé; egyébként meg ki másnak mondhattam volna el mindezt? Reméltem, hogy válaszol, és újrakezdjük a régi eszmecseréinket. De alig-alig szólt, sőt mintha zavarban lett volna, mintha nem igazán értette volna, miről beszélek. Ha mégis hozzáfűzött valamit, leginkább a korábbi vesszőparipáját vette elő – fogalmam sincs, miért –, nem tudott szabadulni tőle. Nekiállt don Achille meg a Solarák vagyonának eredetéről papolni, Carmen jelenlétében is, aki nem győzött helyeselni. De amint belépett egy vevő, Lila elhallgatott, roppant kedvessé és készségessé vált, szeletelt, méricskélt, elvette a pénzt, visszaadott.

Egyik alkalommal hosszasan bámulta a nyitott kasszafiókot, aztán rettentő rosszkedvűen kijelentette:

– Ezt én kerestem, meg Carmen, verítékes munkával. Mégsem az enyém belőle semmi, Lenù, Stefano pénzéből származik. És Stefano az apja pénzét fialtatta meg. Don Achille matracba rejtett, a feketepiacon és az uzsoráskodásból összeharácsolt pénze nélkül ma nem lenne ez a bolt, és a cipőüzem sem. Stefano, Rino és az apám egyetlen pár cipőt sem adott volna el a szintén uzsorás Solarák pénze és ismeretsége nélkül. Látod, mibe keveredtem?

Láttam, de nem értettem, mire jó fölemlegetni.

– Ezek régi dolgok – feleltem, és emlékeztettem, mire jutott, amikor Stefano jegyese lett. – Amiről beszélsz, elmúlt, mi mások vagyunk.

Úgy tűnt, nem győztem meg Lilát a saját elméletével. Jól emlékszem, mit mondott, nyelvjárásban:

– Nem érdekel már, amit eddig csináltam, és az sem, amit most csinálok.

Megint összejárhat Pasqualéval, gondoltam, tőle hallott ilyeneket. Talán még inkább egymásra találtak, hiszen Pasquale menyasszonya, Ada a régi csemegeboltban dolgozik, a húga, Carmen meg az újban. Lógó orral mentem haza, feltartóztathatatlanul tört fel bennem a kislány kori sérelem, amikor Lila és Carmela összebarátkozott, és engem ki akartak közösíteni. Aztán jó sokáig tanultam, és megnyugodtam.

Egyik éjjel az Il Mattinót olvastam, a szemem minduntalan lecsukódott a fáradtságtól, de egy rövidke, névtelen cikk felébresztett, valóságos áramütésként ért. El sem akartam hinni, a Mártírok téri cipőboltról szólt, és dicsérte a képet, amelyet Lilával közösen készítettünk.

Számtalanszor elolvastam, még most is emlékszem néhány sorára: „A Mártírok téri, otthonos üzletet vezető lányok nem árulták el a művész nevét. Kár. Bárki alkotta is a fénykép és a színek e szokatlan egyvelegét, avantgárd képzelőereje isteni természetességgel, egyszersmind szokatlan energiával töri meg az anyagot, egy mély, titkos fájdalom kifejezésének sürgető szükségességét követve.” Egyébként a cikk nyíltan dicsérte az üzletet, „fontos mérföldköve a Nápolyt az utóbbi években elárasztó vállalkozási hullámnak”.

Egész éjjel nem jött álom a szememre.

Iskola után rohantam Lilához. Üres volt a bolt, Carmen elment meglátogatni betegeskedő anyját, Lila egy vidéki beszállítóval vitatkozott telefonon, aki nem hozta meg időben a mozzarellát vagy a juhsajtot vagy a nem tudom, micsodát. Ordított, szitkozódott, rémisztő volt. Ki lehet a vonal túlsó végén, gondoltam, talán egy öreg róka, majd jól megsértődik, és ráküldi Lilára a fiait, hogy álljanak bosszút. Miért veti el mindig a sulykot? Amikor lerakta a kagylót, bosszúsan nagyot fújt, és mentegetőzve hozzám fordult: – Ha nem így beszélek, meg sem hallgatnak.

Megmutattam neki az újságot. Épp csak rápillantott:

– Tudok róla – mondta.

Elmagyarázta, hogy Michele Solara keze van a dologban, szokás szerint senkivel sem egyeztetett, egyedül döntött. Nézd, mondta, odament a kasszához, és elővett a fiókból néhány gyűrött újságkivágást. Azok is a Mártírok téri üzletről szóltak. Az egyik a Romából származott, a szerző nem győzte magasztalni a Solarákat, de egyetlen szót sem ejtett a képről. A másik egy hosszú, háromhasábos cikk volt a Napoli Notte egyik számából, mely valóságos királyi palotaként írt a cipőboltról. Cirkalmas nyelvezettel ömlengett a berendezésről, a pompás kivilágításról, a remekbeszabott cipőkről és legfőképp arról, hogy „a két csodálatos, elbűvölő Néreisz, a végtelenül kedves és bájos Gigliola Spagnuolo és Giuseppina Carracci kisasszony mélységesen a szívén viseli városunk rendkívül virágzó kereskedelmi élete ezen újabb ékkövének sorsát”. A képről csak a legvégén tett említést a szerző, alig néhány sorban. „Elnagyolt fércmunka, hamis akkord egy pompás darabban.”

– Látod, ki írta? – kérdezte Lila évődve.

A Romában d. s. monogrammal jelent meg a cikk, a Napoli Nottéban Nino apja, Donato Sarratore neve alatt.

– Látom.

– És mit szólsz hozzá?

– Mit szóljak?

– Mondjuk azt, hogy apa és fia, egy kutya.

Keserűen fölnevetett. Elmondta, hogy látva a Cerullo cipők és a Solara cipőbolt egyre növekvő sikerét, Michele elhatározta, csap egy kis hírverést a vállalkozásnak, és néhány jól irányzott ajándék fejében a helyi újságok már zengték is készségesen a dicshimnuszokat. Egyszóval, reklám. Fizetett reklám. Fölösleges elolvasni. Egyetlen igaz szó sincs ezekben a cikkekben, mondta.

Rosszulesett. Nem tetszett, hogy így leszólja az újságokat, miközben én alig alszom, hogy megpróbáljam elolvasni őket. És az sem tetszett, hogy kiemelte a Nino és a két cikk szerzője közötti köteléket. Mi szükség volt Ninót az apjához, a hazug, dagályos mondatok kovácsához hasonlítani?

30.

Mindenesetre a cikkeknek köszönhetően a Solarák üzlete és a Cerullo cipők még népszerűbbé váltak. Gigliola és Pinuccia nem győzött páváskodni a nyilvános bókok után, de a dicsőség nem csillapította kettejük versengését, mindketten saját érdemüknek tulajdonították az üzlet eredményeit, és az újabb sikerek gátjának tekintették a másikat. Egyvalamiben értettek csak egyet, kitartóan: Lila képe egy förtelem. Gorombán lehurrogtak mindenkit, a vékony hangjukkal, aki csak azért tért be, hogy egy pillantást vessen a műre. És bekeretezve kirakták a Roma, a Napoli Notte és az Il Mattino cikkeit.

Karácsony és húsvét között egy vagon pénzt kerestek a Solarák és a Carraccik. Stefano végre fellélegezhetett. Jól hozott a régi és az új csemegebolt, a Cerullo cipőüzem teljes kihasználtsággal dolgozott. Ráadásul a Mártírok téri cipőbolt bebizonyította, amit mindig is tudtunk, vagyishogy az évekkel korábban Lila által tervezett cipők jól fogynak a Rettifilón, a Foria úton, a Garibaldi sétányon, és elnyerik a gondtalanul költekező gazdagok tetszését. Adta magát tehát a sürgető feladat: megragadni és terjeszkedni ezen a fontos piacon.

A siker újabb bizonyítékaként már tavasszal megjelentek a külvárosi cipőboltok kirakatában a Cerullo cipők jobbfajta utánzatai. Lényegében megegyeztek Lila cipőivel, csak egy pánt vagy egy csat különbözött rajtuk. Michele Solara rögvest helyre tette a dolgot, felzúdulásokkal és fenyegetésekkel megakadályozta a hamis cipők terjedését. De nem érte be ennyivel, a fejébe vette, hogy új modelleket kell tervezni. Ezért aztán egy este összehívta a Mártírok téri üzletbe Marcellót, a Carracci házaspárt, Rinót és természetesen Gigliolát meg Pinucciát. Meglepetésére azonban Stefano Lila nélkül jelent meg, és fáradtságra hivatkozva kimentette a feleségét.

Lila távolmaradása nem tetszett a Solaráknak. Ha nincs itt Lila, mondta Michele, felbosszantva Gigliolát, mi a faszról beszélnénk? De Rino gyorsan közbelépett. Azt hazudta, hogy az apjával már jó ideje dolgoznak új modellek kialakításán, szeptemberre tervezik a bemutatót, egy arezzói kiállításon. Michele nem hitt neki, még dühösebb lett. Valódi újításokkal kell előállni, mondta, nem bóvlival. Végül odafordult Stefanóhoz: – Szükség van a feleségedre, ráparancsolhattál volna, hogy jöjjön el.

Stefano meglepően nyersen válaszolt:

– A feleségem egész nap gürcöl a boltban, este otthon a helye, rám is kell gondolnia.

– Jól van – felelte Michele egy grimasszal elcsúfítva egy pillanatra szépfiús arcát –, de kérdezd meg, hátha tud egy kis időt szakítani ránk is.

Senki sem volt elégedett, de Gigliola és Pinuccia különösen bosszúsnak látszott. Mindketten, más-más okok miatt, elfogadhatatlannak találták, hogy Michele ekkora jelentőséget tulajdonít Lilának, és a következő napokban állandó rosszkedvvé fokozódott a bosszúságuk, olyannyira, hogy minden apróságon hajba kaptak.

Ekkor történt – azt hiszem, március lehetett – egy incidens, melyről azonban nem sokat tudok. Egyik délután Gigliola, valamelyik szokásos összekülönbözésük során, pofon vágta Pinucciát. Pinuccia elpanaszolta a dolgot Rinónak, aki akkortájt nagyon fenn hordta az orrát. Rino bement az üzletbe, és fölényes hangon kioktatta Gigliolát. Gigliola durván visszaszólt, erre Rino megfenyegette, hogy kirúgja.

– Holnaptól – mondta – mehetsz vissza túrót tölteni a rétesbe.

Kicsivel később megjelent Michele. Vigyorogva kitessékelte Rinót az utcára, és rámutatott a cégfeliratra.

– Barátom – mondta –, az üzlet neve Solara, és neked nincs jogod idejönni és kirúgással fenyegetni a barátnőmet.

Rino visszatámadt, emlékeztette Michelét, hogy az üzletben minden a sógoráé, az utolsó szögig, hogy a cipőket ő maga készíti, úgyhogy nagyon is van hozzá joga. Közben odabent Gigliola és Pinuccia, a vőlegényeik támogatásától felbátorodva, újra ócsárolni kezdte egymást. Rino és Michele visszarohant az üzletbe, próbálták megnyugtatni őket, de hiába. Erre Michele kijött a sodrából, és felüvöltött, hogy kirúgja mindkettejüket. És a tetejébe közölte, hogy Lilát teszi meg üzletvezetőnek.

Lilát?

Üzletvezetőnek?

A két lány elnémult, és Rinónak is leesett az álla. Aztán újra fellángolt a vita, ezúttal a botrányos kijelentésről. Gigliola, Pinuccia és Rino összefogott Michele ellen – mi nem tetszik, minek neked Lila, mi ketten olyan bevételeket hozunk, hogy egy szavad sem lehet, én találtam ki az összes modellt, Lina akkor még kislány volt, mire ment volna –, egyre nőtt a feszültség. Ki tudja, meddig marakodtak volna, ha nem történik az említett incidens. Egyszer csak a kép – a fekete kartoncsíkokkal, a fényképpel, a színes foltokkal – egy rekedt, beteges hörgés kíséretében lángra lobbant. Pinuccia háttal állt a képnek, amikor kigyulladt. Mintha egy szunnyadó tábortűzből csapott volna fel mögötte a lángnyelv, belekapott a hajába, megperzselte, és le is égette volna, ha Rino puszta kézzel el nem oltja.

31.

Rino és Michele is Gigliolát okolta a tűzesetért: volt egy aprócska öngyújtója, mivelhogy titokban dohányzott. Rino szerint Gigliola szándékosan csinálta, miközben a többiek a veszekedéssel voltak elfoglalva, felgyújtotta a képet, és pillanat alatt elégett a sok papír, festék meg ragasztó. Michele óvatosabb volt: tudvalévő, hogy Gigliola folyton játszadozik az öngyújtóval, és a vita hevében nem vette észre, hogy akaratlanul túl közel tartotta a lángot a fotóhoz. De Gigliola mindkét feltevést kikérte magának, és roppant ellenséges hangon Lilát kezdte vádolni, vagyis az elcsúfított képét, amely magától kigyulladt, mint ahogy az ördöggel történt, amikor női testet öltött, de a szentek segítségül hívták Jézust, és a démon lángokká vált. Hozzátette, megerősítendő a verzióját, hogy maga Pinuccia mesélte neki, a sógornője ördögi képességgel bír, hogy ne maradjon terhes, és amikor mégis teherbe esett, visszautasította az Úr ajándékát, és szándékosan elvetélt.

Ezek a szóbeszédek felerősödtek, amikor Michele Solara gyakori vendég lett az új csemegeboltban. Majdnem mindennap benézett, hosszasan viccelődött Lilával, viccelődött Carmennel, olyannyira, hogy Carmen azt hitte, miatta jár oda, s egyrészt félt, hogy valaki elmondja a Piemontban katonáskodó Enzónak, másrészt hízott a mája, és kacérkodni kezdett az ifjú Solarával. Lila viszont folyton ugratta. Hozzá is eljutottak a Gigliola által terjesztett pletykák, nem győzte mondogatni Michelének: – Jobb, ha elmész, boszorkánytanya ez, őrült veszélyesek vagyunk.

Nem jártam be hozzá gyakran akkoriban, de amikor bementem, sosem találtam igazán vidámnak. Mesterkélt stílust vett fel, és cinikusan beszélt mindenről. Egy véraláfutás a karján? Stefano rettentő szenvedélyesen simogat. Vörösre sírt szem? Nem bánatában sírt, hanem örömében. Jobb vigyázni Michelével, élvezi, ha árthat az embereknek? Dehogy, mondogatta, ha csak hozzám ér, szénné ég: én ártok az embereknek.

Ez utóbbiban sokan, régóta egyetértettek. Gigliolának pedig immár nem voltak kétségei: Lila egy boszorkány, és ribanc, megbabonázta Michelét, ezért akarja a vőlegénye rábízni a Mártírok téri üzlet vezetését. Kétségbeesett féltékenységében Gigliola napokig be sem ment dolgozni. Aztán elhatározta, hogy beszél Pinucciával, összefogtak és ellentámadásba lendültek. Pinuccia bolhát ültetett a bátyja fülébe, többször is a fejéhez vágta, hogy boldogan hagyja magát felszarvazni; azután nekitámadt Rinónak, a vőlegényének: – Még hogy főnök, te Michele szolgája vagy!

Így aztán egyik este Stefano és Rino megvárta Michelét a bár előtt, és amikor felbukkant, elbeszélgettek vele, csak úgy, általánosságban, de igazából ennyi volt a lényeg: hagyd békén Lilát, ne rabold az idejét, dolgoznia kell. Michele rögtön megfejtette az üzenetet, és jéghidegen visszavágott:

– Mi a faszról beszéltek?

– Ha nem érted, azt jelenti, hogy nem akarod érteni.

– Nem, cimborák, ti nem akarjátok megérteni az üzleti érdekeinket. És ha ti nem értitek, muszáj nekem lépni.

– Hogyan? – kérdezte Stefano.

– Pazarlás a csemegeboltban aszalni a feleségedet.

– Hogy érted?

– A Mártírok terén egy hónap alatt annyi hasznot hozna, amennyit a húgod és Gigliola száz év alatt sem.

– Fejtsd ki jobban.

– Lina parancsolásra termett, Ste. Kell neki a felelősség. Kell, hogy alkothasson, azonnal neki kell állnia új modelleket tervezni.

Vitatkoztak, de végül ezer összetűzés után megegyezésre jutottak. Stefano semmiképp sem engedi, hogy Lila a Mártírok terén dolgozzon, jól megy az új csemegebolt, ostobaság volna Lilát eltávolítani; de ráveszi, hogy mielőbb tervezzen új modelleket, legalább télieket. Michele közölte, hogy hülyeség nem Lilára bízni a cipőbolt vezetését, majd visszatérünk rá a nyár végén, mondta, némileg fenyegető távolságtartással; eldöntött tényként kezelte, hogy Lila nekifog az új modellek tervezésének.

– Divatos cipők kellenek – jelentette ki –, vésd a fejébe.

– Az lesz, ami neki tetszik, szokás szerint.

– Adhatnék tanácsot, rám hallgat – mondta Michele.

– Nem szükséges.

Nem sokkal a vitájuk után jártam Lilánál, ő mesélte el az egyezséget. Az iskolából egyenest a csemegeboltba mentem, már egész meleg volt, fáradtnak éreztem magam. Csak Lila volt a boltban, és szinte felszabadultnak látszott. Közölte, hogy semmit sem fog tervezni, még egy szandált vagy papucsot sem.

– Mérgesek lesznek.

– Na és?

– Sok pénzről van szó, Lila.

– Van már nekik elég.

Megmakacsolta magát, ahogy szokta, ilyen volt: amint valaki kiejtette a száján, hogy merüljön bele jobban valamibe, elment tőle a kedve. De gyorsan kiderült, hogy ez most nem jellembeli sajátosság, nem is a férje, Rino és a Solarák üzelmei iránti undor, esetleg megtámogatva Pasquale és Carmen kommunista szólamaival. Másról volt szó, el is mondta nekem, halkan, komolyan.

– Nem jut eszembe semmi.

– Megpróbáltad?

– Meg. De már semmi nem olyan, mint tizenkét éves koromban.

Rájöttem, hogy az agyából csak akkor, egyszer pattantak ki a cipők, kifogyott az ötletből. Az a játék véget ért, képtelen újrakezdeni. Már a bőrszag is taszítja meg maga a bőr: ami egykoron ment, nem megy többé. Meg aztán, minden megváltozott. Fernando aprócska műhelyét felváltotta az új üzem, a munkapadok, a három gép. Fernando meg mintha összement volna, már a fiával sem vitatkozott, dolgozott, és kész. Mintha Lila szeretete is kifakult volna. Még ellágyult a szíve, ha az anyja megjelent a csemegeboltban, ingyen telepakoltatni a szatyrokat, mintha visszatértek volna a nyomor évei; még gondolt a kistestvéreire egy-egy ajándékkal, de Rino iránt már semmit nem érzett. Tönkrement, szétfoszlott a kötelék. Elfogyott a késztetés, hogy segítse, istápolja. Kiszáradt a táptalaj, hiányzott az összes ok, ami annak idején Lilát a cipőtervezésre sarkallta. Igazából, bökte ki hirtelen, főleg neked akartam megmutatni, hogy én is tudok valamit, pedig nem járok már iskolába. Aztán idegesen fölnevetett, és ferdén rám pillantott, hogy lássa a reakciómat.

Nem szóltam semmit, elnémítottak az érzelmek. Ilyen volna Lila? Nincs meg benne az én kitartó szorgalmam? Csak azért rukkolt elő az ötletekkel, cipőkkel, írott és kimondott szavakkal, bonyolult tervekkel, kirohanásokkal és újításokkal, hogy nekem megmutasson valamit magából? Miután megszűnik az indok, szertefoszlik a lelkesedése is? Az esküvői fotóját sem tudná még egyszer így átszabni? Nála minden csak a pillanat zűrzavarának gyümölcse?

Éreztem, hogy enyhülni kezd bennem egy régóta megbúvó fájdalmas feszültség, elérzékenyültem Lila csillogó szemétől, törékeny mosolyától. De nem tartott sokáig. Lila a szokásos mozdulatával megérintette a homlokát, és keserűen folytatta:

– Muszáj mindig bebizonyítanom, hogy én jobb vagyok. – Aztán komoran hozzátette: – Amikor megnyitottuk ezt a boltot, Stefano kiokosított, hogyan lehet csalni a mérleggel; először üvöltöztem vele, hogy tolvaj vagy, így lopod a pénzt, aztán nem bírtam megállni, megmutattam neki, hogy megtanultam, sőt újabb és újabb módszereket találtam ki a csalásra: mindenkit becsapok, a mérleggel és ezer más trükkel, átverem a telepet, ne bízz meg bennem, Lenù, ne bízz a szavaimban, se a tetteimben.

Elképesztett. Másodpercek alatt megváltozott, nem értettem, mit akar. Miért mondta el mindezt? Talán előre kitervelte, vagy akaratlanul törtek fel belőle a szavak, zabolátlan folyamként, mely azonnal elsodorta az előző – valós – szándékot, hogy megszilárdítsa a kötelékünket, és azzal az ugyanannyira valós törekvéssel helyettesítette, hogy megfosztja a kapcsolatunkat az egyediségtől: látod, Stefanóval ugyanúgy viselkedem, mint veled, mindenkivel ugyanígy viselkedem, egyszerre jól és rosszul, szépen és csúnyán. Egymásba kulcsolta hosszú, vékony ujjait, erősen összeszorította őket, és megkérdezte: – Hallottad, hogy Gigliola azt terjeszti, magától gyulladt ki a kép?

– Hülyeség, Gigliola haragszik rád.

Kurtán felkacagott, csettintésnek tűnt a nevetése, valami túl hirtelen gabalyodott össze benne.

– Itt fáj, a szemem mögött, valahogy nyom. Látod a késeket? Pengeélesek, most volt itt a köszörűs. Miközben szeletelem a szalámit, arra gondolok, mennyi vér van az emberi testben. Ha túltöltöd a dolgokat, kipukkannak. Vagy lángra lobbannak, és elégnek. Örülök, hogy a menyasszonyi ruhás fényképem elégett. Eléghetne a házasságom is, a bolt, a cipők, a Solarák, minden.

Ráeszméltem, hogy bármennyire próbálkozik, vagdalkozik, kínlódik, nincs menekvés: az esküvő napja óta kínozza az egyre nyomasztóbb, egyre kezelhetetlenebb boldogtalanság. Megsajnáltam, nyugtatgattam.

– Próbálj megnyugodni.

Bólintott.

– Segíts.

– Hogyan?

– Legyél mellettem.

– Melletted vagyok.

– Nem igaz, én elmondom neked az összes titkomat, a legcsúnyábbakat is, te viszont szinte semmit nem mesélsz magadról.

– Tévedsz. Te vagy az egyetlen, aki előtt nincsenek titkaim.

Hevesen megrázta fejét.

– Tudom, jobb vagy nálam, több mindent tudsz, de ne hagyj el.

32.

Addig nyaggatták, míg belefáradt, és beadta a derekát. Megmondta Stefanónak, hogy megtervezi az új cipőket, és az első adandó alkalommal közölte a hírt Michelével is. Aztán elhívta magához Rinót, és pontosan úgy beszélt vele, ahogy Rino jó ideje szerette volna.

– Tervezd meg őket te, nekem nem megy. Tervezzétek meg őket apával együtt, a kisujjatokban van a mesterség. De mielőtt a piacra kerülnének, senkinek se mondjátok el, hogy nem én csináltam, még Stefanónak se.

– És ha felsülünk?

– Tartom érte a hátam.

– És ha jól sül el?

– Elmondom az igazságot, és te learatod a babérokat.

Rinónak roppantul tetszett a turpisság. Munkához látott Fernandóval együtt, de azért suttyomban eljárogatott Lilához, hogy megmutassa, miket talált ki. Lila szemügyre vette a rajzokat, és nem győzte dicsérni őket, kezdetben legfőképp azért, mert nem bírta a bátyja aggodalmas képét, meg hogy mihamarabb lerázza. De hamarosan meglepve tapasztalta, hogy valóban jók a tervek, illenek a meglévő modellekhez, mégis újszerűek.

– Talán – mondta egy nap váratlanul vidáman – Rino igazat beszélt, tényleg nem én találtam ki a régi cipőket, hanem ő.

És úgy tűnt, mintha valami súlyos tehertől szabadult volna meg. Újra felfedezte magában a bátyja iránti szeretetet, és rájött, hogy elvetette a sulykot: kettejük kötelékét nem lehet szétszakítani, sosem fog felbomlani, bármit tegyen is a testvére, még akkor sem, ha egérré, megbokrosodott lóvá, bármilyen állattá változna. A hazugság – gondolta Lila – levette Rino válláról a terhet, hogy nem képes megoldani a feladatot, visszaadta neki sráckori önmagát, s lassan szembesül vele, hogy tényleg ügyes, és remek mesterség van a kezében. Rino persze egyre elégedettebb volt, hiszen Lila minden alkalommal megdicsérte. A tanácskozásaik végén Rino a húga fülébe suttogva elkérte tőle a kulcsát, és a legnagyobb titokban felugrott a lakásba Pinucciával egy órácskára.

Ami engem illet, próbáltam mutatni Lilának, hogy örökké a barátnője maradok, vasárnaponként gyakran elhívtam járni egyet. Egyszer a vásárvároshoz mentünk, két osztálytársnőmmel együtt, akik azonban begyulladtak, amikor megtudták, hogy Lila több mint egy éve házas, és úgy viselkedtek vele, mintha az anyám volna, tisztelettudóan, visszafogottan. Egyikőjük bizonytalanul megkérdezte: – Van gyereked?

Lila megrázta a fejét.

– Nem jön össze?

Lila megrázta a fejét.

Attól kezdve lőttek az estének.

Május közepén elvittem egy kultúrklubba, ahová kötelességemnek éreztem elmenni, mert Galiani tanárnő ajánlotta. Egy tudós, bizonyos Giuseppe Montalenti tartott előadást, olyan volt, mint egy tanóra, csak felnőtteknek. Először jártunk ilyen helyen. A sivár terem végéből hallgattuk, és én hamar meguntam. A tanárnőt nem láttam, engem elküldött, de ő nem jött el. Odasúgtam Lilának: – Húzzunk innen.

De Lila nem mozdult, visszasúgta, hogy nem mer felállni, fél, hogy megzavarja az előadást: nem rá vallott ez az aggodalmaskodás, váratlanul rátörhetett valamiféle kisebbrendűségi érzés, vagy nem akarta bevallani, hogy nagyon is érdekli az előadás. Maradtunk a végéig. Montalenti Darwinról beszélt, egyikünk se hallott még róla. Kifelé évődve megjegyeztem: – Egyvalamit már tudtam abból, amit mondott: majom vagy.

De Lila nem vette a lapot.

– Nem is fogom soha elfelejteni – mondta.

– Mit, hogy majom vagy?

– Hogy állatok vagyunk.

– Te meg én?

– Mindnyájan.

– De hát azt mondta, hogy rengeteg különbség van a majmok és miközöttünk.

– Igen? És micsoda? Az, hogy anyám kilyukasztotta a fülemet, és születésem óta fülbevalót hordok, a majmoknak meg nem lyukasztja ki az anyjuk a fülét, és nem hordanak fülbevalót?

Kitört belőlünk a nevetés, nekiálltunk ilyesféle különbségeket felsorolni, egyiket a másik után, egyre képtelenebbeket, remekül szórakoztunk. De amint visszaértünk a telepre, elmúlt a jókedvünk. Összefutottunk az országút mellett sétáló Pasqualéval és Adával, és megtudtuk tőlük, hogy Stefano égen-földön keresi Lilát, aggódik, hová tűnhetett. Felajánlottam Lilának, hogy hazakísérem, de nem akarta. Inkább Pasqualéval és Adával ment, kocsival.

Csak másnap tudtam meg, miért kereste Stefano. Nem azért, mert sokáig elmaradtunk. Nem is az bosszantotta, hogy a felesége néha velem tölti a szabad idejét, nem pedig vele. Más oka volt. Megtudta, hogy Pinuccia és Rino szerelmi légyottokra használja a lakását, az ő ágyában ölelkeznek, és Lilától kapják meg a kulcsot. Azt is megtudta, hogy Pinuccia terhes. Ám leginkább attól gurult be, hogy amikor a disznólkodásokért pofon legyintette a húgát, Pinuccia üvöltve a képébe vágta: „Irigykedsz, hogy én nő vagyok, Lina meg nem, és hogy Rino tudja, hogyan kell bánni egy nővel, te meg nem.”

De amikor Lila meglátta és meghallotta, mennyire ideges Stefano, és eszébe jutott, milyen illedelmes volt végig a jegyességük alatt, kirobbant belőle a nevetés. Stefano, hogy agyon ne csapja, beült a kocsijába, és elhajtott. Lila szerint kurvázni ment.

33.

Pinuccia és Rino lóhalálában szervezni kezdte az esküvőjét. Én nemigen törődtem vele, lefoglaltak az év végi dolgozatok és felelések. Ráadásul történt valami, ami óriási izgalommal töltött el. Galiani tanárnő, aki bármikor gond nélkül megszegte a tanári magatartás íratlan szabályait, meghívott – egyedül engem az egész gimnáziumból – az otthonába, a gyerekei bulijára.

Már az is éppen eléggé szokatlan volt, hogy könyveket meg újságokat adott kölcsön, és felhívta a figyelmemet egy békemenetre meg egy magasröptű előadásra. És most megtetézte azzal, hogy félrevont, és meghívott a buliba:

– Gyere, ahogy akarsz, egyedül vagy a fiúddal, de gyere mindenképp – mondta, csak így, lazán, mit sem törődve az év végével, a sok tanulnivalómmal meg a földrengéssel, melyet a meghívás okozott bennem.

Azonnal igent mondtam, de hamar rájöttem, hogy nem merek elmenni. Elképzelhetetlennek tartottam, hogy egy tanárnál bulizzak, hát még Galianinál. Mintha a királyi palotában kellene megjelennem, bókolni a királynőnek, táncolni a hercegekkel. Egyszerre öröm és nyűg, mintha jó erősen visszarántanának a karodnál fogva, mintha olyasmire kényszerítenének, ami ugyan vonz, de tudod, hogy nem neked való, és ha a körülmények nem szorítanának, legszívesebben lemondanál róla. Galianiban valószínűleg fel sem merült, hogy nincs mit fölvennem. Az iskolában egy bumfordi fekete köpenyt hordtam: vajon mit gondolhatott, azt hitte, hogy alatta olyan a ruhám, az alsóneműm meg a bugyim, mint az övé? Dehogyis, nálunk dúlt a nyomor és az igénytelenség. Egyetlen pár agyonhordott cipőm volt. És egyetlen valamirevaló ruhám, amelyiket Lila esküvőjén viseltem, csakhogy ami jó volt márciusra, túl meleg lett volna május végére. Meg hát nem is csak a ruha volt a gond. Hanem a kívülállóság-érzés, a feszélyezettség az idegenek között, akik máshogy beszélnek, viccelődnek, más az ízlésük. Gondoltam, megkérdezem Alfonsót, elkísérne-e, mindig nagyon kedves volt velem. Viszont Alfonso az osztálytársam, és Galiani egyedül engem hívott meg az osztályból. Mit tegyek? Napokra megbénított a szorongás, úgy tűnt, nincs más kiút, mint valami kifogással odaállni a tanárnő elé. Aztán eszembe jutott, hogy tanácsot kérek Lilától.

Rossz idők jártak rá, szokás szerint, a járomcsontja alatt egy sárgás véraláfutás éktelenkedett. Nem repesett örömében a hírtől.

– Minek mész oda?

– Galiani meghívott.

– Hol lakik?

– A Viktor Emánuel úton.

– Látni tőlük a tengert?

– Nem tudom.

– A férje mit dolgozik?

– Orvos a Cotugno Kórházban.

– A gyerekei még tanulnak?

– Nem tudom.

– Akarod az egyik ruhámat?

– Tudod, hogy nem jönnek rám.

– Csak a melled nagyobb.

– Mindenem nagyobb, Lila.

– Akkor így jártál.

– Ne menjek el?

– Jobb lenne.

– Jól van, nem megyek.

Láthatóan értékelte a döntésemet. Elbúcsúztam tőle, kiléptem a csemegeboltból, elindultam az úton a csenevész leanderek mellett. De meghallottam Lila hangját, visszahívott.

– Elmegyek veled – mondta.

– Hová?

– A buliba.

– Stefano nem engedi.

– Meglátjuk. Akarod, hogy elkísérjelek?

– Persze.

Annyira örült, hogy nem mertem ellenkezni. De már hazafelé éreztem, hogy tovább súlyosbodott a helyzetem. Egyetlen akadályt sem sikerült elhárítanom, sőt Lila ajánlata még inkább összezavart. Az érvek összegabalyodtak, semmi kedvem nem volt számba venni őket, de ha meg is tettem volna, csak ellentmondásokkal találtam volna szembe magam. Féltem, hogy Stefano nem engedi el Lilát. Féltem, hogy elengedi. Féltem, hogy kiöltözik, mint amikor a Solarákhoz ment. Féltem, hogy bármit vesz is föl, a szépsége felrobban, mint egy csillag, és mindenki áhítozik majd, hogy megkaparintson belőle egy darabkát. Féltem, hogy nyelvjárásban fog beszélni, közönségesen, és nyilvánvaló lesz, hogy számára az általános iskolával véget ért a tanulás. Féltem, hogy amint kinyitja a száját, mindenkit elvarázsol az intelligenciája, még Galianit is. Féltem, hogy a tanárnő beképzeltnek és butának találja, és azt mondja: ki ez a barátnőd, ne találkozz vele többet. Féltem, hogy rájön, én csupán Lila halovány árnyéka vagyok, és nem foglalkozik velem többé, de Lilával annál inkább, rábeszéli, hogy folytassa a tanulmányait.

Egy ideig kerültem a csemegeboltot. Reméltem, hogy Lila megfeledkezik a dologról, elérkezik a nap, szép csöndben elmegyek egyedül a buliba, aztán azt mondom neki: nem szóltál, hogy jönnél. Azonban nemsokára megkeresett, nagyon régen fordult elő ilyesmi. Rávette Stefanót, hogy vigyen el minket kocsival, aztán jöjjön is értünk, és tudni akarta, mikorra kell odaérnünk a tanárnőhöz.

– Te mit veszel fel? – kérdeztem nyugtalanul.

– Amit te.

– Én egy blúzt meg egy szoknyát.

– Akkor én is.

– És biztos, hogy Stefano elvisz minket, és értünk jön?

– Igen.

– Hogy sikerült rávenned?

Vidáman elfintorodott, és közölte, rájött, hogyan kell az ujja köré csavarni a férjét.

– Ha akarok valamit – suttogta, mintha maga sem szeretné meghallani –, egy kicsit el kell játszanom a ringyót.

Ezt mondta, nyelvjárásban, meg más útszéli szavakat, egyfajta öniróniával, hogy a tudomásomra hozza, mennyire undorodik a férjétől és saját magától. Tovább nőtt az aggodalmam. Meg kell mondanom neki, gondoltam, hogy nem megyek el a buliba, elment tőle a kedvem. Persze tudtam, hogy a fegyelmezett, reggeltől estig dolgozó Lila álarca mögött megbújik egy másik, nagyon is zabolátlan, a saját elvakult lázadásától egyre feldúltabb énje, mégis megrémisztett, különösen most, hogy felelősséget készültem vállalni érte Galiani előtt. Mi lesz, ha valami előhozza belőle? Mi lesz, ha a tanárnő jelenlétében ugyanazt a nyelvezetet fogja használni, amit az imént velem? Óvatosan megjegyeztem: – Légy szíves, ott ne beszélj így.

Nagyot nézett.

– Hogy?

– Ahogy az előbb.

Hallgatott egy pillanatig, aztán megkérdezte:

– Szégyellsz?

34.

Megesküdtem, hogy nem szégyellem, de elhallgattam előle a félelmemet, hogy szégyellni fogom.

Stefano elvitt minket a kabrióval. Én hátul ültem, ők ketten elöl, és megakadt a szemem a kezükön lévő vaskos jegygyűrűkön. Lila blúzt és szoknyát viselt, ahogy megígérte, semmi túlzás, még smink se, csak egy kevés rúzs, Stefano viszont ünnepi ruhát öltött, egy csomó arannyal, és borotvaszappantól illatozott, mintha azt várná, hogy az utolsó pillanatban őt is behívjuk magunkkal. Nem hívtuk. Én többször is melegen megköszöntem neki a fuvart, Lila köszönés nélkül kiszállt az autóból. Stefano elhajtott, fájdalmasan csikorgó gumikkal.

Kacérkodtunk a lifttel, de végül inkább a lépcsőt választottuk. Sosem használtunk még liftet, Liláék új házában sem volt, féltünk, hogy beragadunk. Galiani azt mondta, a negyediken lakik, Dr. Prof. Frigerio van kiírva, de a biztonság kedvéért minden emeleten megnéztük a névtáblákat. Én mentem elöl, Lila hátul, némán. Csodaszép volt a ház, tiszta, gondozott, gyönyörűen csillogtak az ajtógombok és a sárgaréz névtáblák. Vadul kalapált a szívem.

Megtaláltuk az ajtót, segített a kiszűrődő zsongás és hangos zeneszó. Lesimítottuk a szoknyánkat, lejjebb húztam a felcsúszott kombinémat, Lila az ujja hegyével megigazította a haját. Mindketten féltünk – nyilvánvaló volt –, hogy lelepleződünk, hogy egy óvatlan pillanatban lehull a méltóságteljes álarc, melyet magunkra öltöttünk. Becsöngettem. Vártunk, semmi. Ránéztem Lilára, megint csöngettem, hosszabban. Sebes léptek hallatszottak, és kitárult az ajtó. Egy alacsony, barna, szép arcú, eleven tekintetű fiú állt előttünk. Húszéves lehetett. Megilletődve kinyögtem, hogy Galiani tanárnő egyik diákja vagyok, de még mielőtt befejeztem volna, elmosolyodott és felkiáltott: – Elena?

– Igen.

– Nálunk mindenki ismer téged, anyám folyton a te dolgozataiddal gyötör minket.

Armandónak hívták, és ez a mondata döntőnek bizonyult, magabiztossá tett. Még ma is jó szívvel emlékszem rá, ahogy ott állt az ajtóban. Általa éreztem először, milyen kellemes bekerülni egy idegen, talán ellenségesnek hitt környezetbe, és felfedezni, hogy megelőzött a jó híred, és semmit sem kell tenned, hogy elfogadjanak, már ismernek, eleget tudnak rólad, és a többieknek, az idegeneknek kell küzdeniük a kegyeidért, nem pedig fordítva. Nem voltam hozzászokva az ilyesfajta előnyökhöz, a nem várt fordulat erőt adott, felszabadított. Megszűnt a szorongásom, nem aggódtam már Lila megjósolhatatlan viselkedése miatt, sőt annyira lefoglalt a váratlan népszerűségem, hogy elfelejtettem bemutatni a barátnőmet Armandónak, de Armando se nagyon törődött Lilával. Betessékelt, mintha egyedül volnék, s közben tovább taglalta vidáman, hogy az anyja mennyit emleget, mennyit dicsér engem. Követtem, hebegve-habogva, Lila meg mögöttem becsukta az ajtót.

Óriási volt a lakás, tágas és világos szobákkal, magas, virágmotívumokkal díszített mennyezettel és elképesztő mennyiségű könyvvel. Mindenütt könyvek voltak, több, mint a telepi könyvtárban, teljes falakat borítottak könyvespolcok, egész a plafonig. És zeneszó. És féktelenül táncoló fiúk és lányok egy hatalmas, ragyogóan kivilágított szobában. És a fesztelenül beszélgető, dohányzó többiek. Nyilvánvalóan mindannyian diákok, tanult szülők gyermekei. Mint Armando: anyja tanárnő, apja, aki aznap este nem volt ott, sebészorvos. Armando kivitt minket egy kis teraszra, langyos szellő, végtelen égbolt, szédítő illatok, lilaakác és rózsa, vermut és marcipán. Csupa fény volt a város, sötét lapály a tenger. Elena, kiáltott fel örömmel a tanárnő, amint meglátott, aztán megkérdezte, eszembe juttatva, hogy Lila is ott van mögöttem: – A barátnőd?

Makogtam valamit, ráeszméltem, hogy fogalmam sincs, hogyan kellene bemutatnom őket egymásnak.

– A tanárnőm. Ő meg Lina, együtt jártunk általánosba – mondtam.

Galiani udvariasan dicsérni kezdte a hosszú barátságokat. Roppant fontos dolog, valódi kötelék, sorolta az általánosságokat, és közben Lilát fürkészte, aki zavartan elmotyogott egy-két tőmondatot, és amikor észrevette, hogy a tanárnő tekintete megállapodik a jegygyűrűjén, gyorsan eltakarta a gyűrűt a másik kezével.

– Férjnél vagy?

– Igen.

– Egykorú vagy Elenával?

– Két héttel öregebb.

Galiani körbenézett, és odafordult a fiához:

– Bemutattad őket Nadiának?

– Nem.

– Akkor rajta, mire vársz?

– Nyugi, mama, csak most érkeztek.

A tanárnő felém fordult:

– Nadia nagyon szeretne megismerni. A fiam egy lókötő, egy szavát se hidd el, de Nadia rendes lány, meglátod, jól kijöttök majd egymással.

Otthagytuk a tanárnőt a teraszon a cigarettájával. Rájöttem, hogy Armando húga Nadia: tizenhat év borzalom tönkretette a gyerekkoromat, jellemezte Armando tettetett harciassággal. Nekem is van elég bajom a kisebb testvéreimmel, jegyeztem meg gunyorosan, és nevetve Lilára néztem, hogy megerősítsen. De Lila hallgatott, el sem mosolyodott. Visszatértünk a táncterembe, ezúttal félhomály volt. Paul Anka egyik száma szólt, vagy talán a What a Sky, már nem emlékszem. A táncoló párok szorosan egymáshoz simultak, lomhán hullámzó árnyaknak tűntek. Véget ért a szám, elhallgatott a zene. Még mielőtt valaki kénytelen-kelletlen felkapcsolta volna a lámpát, akkorát dobbant a szívem, hogy majd kiugrott a helyéről: észrevettem Nino Sarratorét. Éppen rágyújtott, és a láng megvilágította az arcát. Majdnem egy éve láttam utoljára, öregebbnek, magasabbnak, bozontosabbnak, szebbnek tűnt. Kigyúlt a fény, és felismertem a lányt is, akivel táncolt. Ugyanaz a kecses, sugárzó lány volt, akit az iskola előtt láttam, aki miatt rákényszerültem, hogy szembenézzek a szürkeségemmel.

– Itt van – mondta Armando.

Ő volt Nadia, Galiani tanárnő lánya.

35.

Bármennyire is furcsának tűnhet, nem szegte kedvem a felfedezés, örültem, hogy ott lehetek, abban a lakásban, jó családból való emberek között. Szerelmes voltam Ninóba, nem kétséges, sohasem volt kétséges. És persze szenvednem kellett volna ettől a sokadik bizonyítéktól, hogy sosem lesz az enyém. De nem szenvedtem. Végül is régóta tudtam, hogy van barátnője, aki minden tekintetben különb nálam. Csak annyi volt az újdonság, hogy Galiani tanárnő lánya a barátnője, és itt nőtt fel, ebben a lakásban, a könyvek között. Rögtön éreztem azonban, hogy nem okoz fájdalmat a felismerés, hanem inkább megnyugtat, még jobban megindokolja, elkerülhetetlenné, a dolgok természetes rendjével egyezővé teszi kettejük döntését, hogy egymást választották. Egyszóval úgy éreztem, mintha hirtelen a szimmetria egy tökéletes, lélegzetelállító példája tárult volna a szemem elé.

De volt még hátra meglepetés. Amint Armando azt mondta a húgának: „Nadia, ő Elena, a mama tanítványa”, Nadia lelkesen a nyakamba borult, és felkiáltott: „Elena, jaj, de örülök, hogy megismertelek!” És még mielőtt szóhoz juthattam volna, dicsérni kezdte a fogalmazásaimat, a tartalmat és a stílust, a bátyja iróniája nélkül, olyan átéléssel, hogy ugyanazt éreztem, mint amikor az anyja felolvasta az osztálynak valamelyik dolgozatomat. Vagy talán még jobb érzés volt, mert ezúttal a számomra legfontosabb két ember hallgatta, Nino és Lila, s ezáltal mindketten megtapasztalhatták, hogy ebben a házban engem szeretnek és becsülnek.

Feloldódtam, lazán csevegtem velük, sosem gondoltam volna, hogy képes lennék rá, olaszul beszéltem, szépen, pallérozottan, és ezúttal nem tűnt mesterkéltnek az iskolai nyelv. Kérdezgettem Ninót az angliai útjáról, megkérdeztem Nadiától, milyen könyveket olvas, milyen zenét szeret. Táncoltam Armandóval és másokkal, megállás nélkül, még egy rock and rollt is bevállaltam, melynek során lerepült a szemüvegem, de szerencsére nem tört össze. Csodálatos este volt. Egyszer csak észrevettem, hogy Nino vált néhány szót Lilával, és táncolni hívja. De Lila visszautasította, kiment a szobából, elvesztettem szem elől. Csak jó sokára jutott újra eszembe, miután lassan alábbhagyott a tánc, Armando, Nino és pár velük egykorú srác heves diskurzusba fogott, Nadiával együtt átvonultak a teraszra, ahol Galiani magányosan hűsölt és dohányzott.

– Gyere – hívott Armando, és megfogta a kezem.

– Szólok a barátnőmnek – mondtam, és kiszabadítottam magam.

Kimelegedve kerestem Lilát, szobáról szobára, egy egész falat betöltő könyvespolc előtt találtam rá, egyedül.

– Gyere, menjünk ki a teraszra – mondtam.

– Minek?

– Levegőzni, beszélgetni.

– Menj csak.

– Unatkozol?

– Nem, nézegetem a könyveket.

– Láttad, mennyi van?

– Láttam.

Rosszkedvűnek éreztem. Mert senki sem törődött vele. A jegygyűrű miatt, gondoltam. Vagy talán itt nem az ő szépsége a menő, hanem Nadiáé. Vagy talán Lila nem találja itt a helyét, mert noha férjnél van, terhes volt, elvetélt, cipőket tervezett, pénzt csinált, itt nem tud kitűnni, mint a telepen. Én igen. Hirtelen ráeszméltem, hogy a Lila esküvője óta tartó bizonytalanságom véget ért. Megtalálom a hangot ezekkel a srácokkal, jobban érzem magam velük, mint a telepiekkel. Már csak Lila különcködése, félrevonulása aggasztott. Elvonszoltam a könyvektől, ki a teraszra.

Miközben a többség még táncolt, kisebb csoport gyűlt a tanárnő köré, három-négy fiú és két lány. De csak a fiúk beszéltek, meg néha közbeszólt Galiani, gunyorosan. Rögtön észrevettem, hogy az idősebb fiúk, Nino, Armando és egy Carlo nevű srác illendőségből nem mondanak ellent neki. Inkább egymással viaskodtak, a tanárnőt csak a győzelmi pálma avatott odaítélőjének tekintették. Armando vitába szállt az anyjával, de úgy, mintha Ninóhoz beszélne. Carlo a tanárnő álláspontját osztotta, de próbálta elkülöníteni az érveit Galiani érveitől Armandóval és Ninóval szemben. Nino pedig szembeszállt mindenkivel, Galianival udvariasan, Armandóval és Carlóval határozottan. Megbűvölten hallgattam őket. Rügyek voltak a szavaik, melyek virágba szökkentek a fejemben: ha felismertem őket, felvillanyozva jártasságot mímeltem, ha ismeretlen alakot öltöttek, visszahúzódtam, hogy palástoljam tudatlanságomat. Utóbbi esetben azonban rettentően idegesített, hogy nem tudom, miről, kiről beszélnek. Értelmetlen hangok voltak, de rávezettek, hogy végtelen sok ember, dolog, eszme van a világon, és az éjszakai olvasások nem elegendőek, még sokat kell tennem, hogy azt mondhassam Ninónak, Galianinak, Carlónak, Armandónak: igen, én értem, tudom. Veszélyben a bolygó. Atomháború. Kolonializmus, neokolonializmus. A feketelábúak, a titkos hadseregük, a Nemzeti Felszabadítási Front. A kegyetlen vérengzések. Gaullizmus és fasizmus. France, Armée, Grandeur, Honneur. Sartre borúlátó, de bízik a párizsi kommunista munkástömegekben. Franciaország és Olaszország hanyatlása. Baloldali nyitás. Saragat, Nenni. Fanfani Londonban, Macmillan. A kereszténydemokraták kongresszusa Nápolyban. Fanfani hívei, Moro, kereszténydemokrata baloldal. A szocialisták a hatalom karmaiban. Majd mi, kommunisták, a proletariátus és a parlamenti képviselőink segítségével megszavaztatjuk a balközép törvényeit. Ha sikerül, egy marxista–leninista pártból megszületik a szociáldemokrácia. Láttátok, hogy viselkedett Leone a tanévnyitón? Armando kétkedve csóválta a fejét: nem a tervgazdálkodás fogja megváltoztatni a világot, vérre van szükség, erőszakra. Nino higgadtan azt felelte: a tervezés nélkülözhetetlen eszköz. Fellángolt a vita, Galiani tartotta féken a feleket. Mennyi mindent tudtak, kisujjukban volt a világ. Egyszer csak Nino szóba hozta Amerikát, rokonszenvvel beszélt róla, angol szavakat használt, mintha angol volna. Megfigyeltem, hogy egy év alatt megerősödött, öblösebbé, majdhogynem rekedtessé vált a hangja, és kevésbé ridegen szólt, mint amikor Lila esküvőjén vagy később, az iskolában beszélgettünk. Bejrútot emlegette, mintha járt volna ott, meg Danilo Dolcit, Martin Luther Kinget, Bertrand Russellt. Kiállt egy Világbéke-brigád elnevezésű csoportosulás mellett, melyet Armando gúnyosan ekézett. Aztán tűzbe jött, és felemelte a hangját. Ó, de szép volt! Kijelentette, hogy az emberiség képes lesöpörni a föld színéről a kolonializmust, az éhséget, a háborút. Megbűvölten hallgattam, s noha elvesztem az ezernyi ismeretlen dolog és név között – gaullizmus, Nemzeti Felszabadítási Front, szociáldemokrácia, baloldali nyitás, Danilo Dolci, Bertrand Russell, feketelábúak, Fanfani-hívek, bejrúti és algériai események –, megint azt éreztem, amit már korábban is, hogy gondoskodnom kell róla, védelmeznem, támogatnom kell mindenben, amit élete végéig tesz. Ez volt az egyetlen pillanat egész este, amikor irigyeltem Nadiát, aki úgy állt Nino mellett, mint valami kisebb, ám tündöklő istenség. Aztán meghallottam néhány mondatot, én magam ejtettem ki őket, de mintha egy sokkal magabiztosabb, műveltebb valaki beszélt volna belőlem. Magamhoz ragadtam a szót, anélkül hogy tudtam volna, mit fogok mondani, de a fiúkat hallgatva életre keltek a fejemben a Galiani könyveiben és újságjaiban olvasott mondatok töredékei, és a félénkségemet legyőzte a vágy, hogy megnyilatkozzam, éreztessem, hogy jelen vagyok. A görög és latin fordításaim választékos, irodalmi nyelvezetét használtam. Nino pártjára álltam. Kijelentettem, hogy nem akarok megint háborút. Nem szabad újra elkövetnünk, mondtam, a korábbi nemzedékek hibáit. Nekünk is harcolnunk kell, de az atomfegyverek és maga a háború ellen. Ha megengedjük az atomfegyverek használatát, sokkal bűnösebbek leszünk a náciknál. Rettenetesen izgultam, miközben beszéltem: éreztem, hogy könnybe lábad a szemem. Sürgősen meg kell változtatni a világot, mondtam végül, túl sok a zsarnok, akik rabszolgaként kezelik a népeket. De békével kell megváltoztatni.

Nem hiszem, hogy mindenkinek tetszett. Armando bosszúsnak tűnt, egy szőke lány, akinek nem tudtam a nevét, gúnyos mosollyal bámult. De Nino már a beszédem alatt is bólogatott. És Galiani, aki azonnal hozzáfűzte a magáét, kétszer is idézte a szavaimat. Bizsergető volt hallani: „ahogyan Elena nagyon helyesen mondta…” Mégis, a legszebb gesztust Nadia tette. Odajött hozzám Nino mellől, és a fülembe súgta: – Milyen okos vagy, milyen bátor!

Lila némán szobrozott mellettem. De aztán, miközben a tanárnő beszélt, megrántotta a ruhámat, és nyelvjárásban odasziszegte:

– Halálosan álmos vagyok. Megkérdezed, hol a telefon, hogy felhívjam Stefanót?

36.

Csak később tudtam meg, a füzeteiből, mennyire fájdalmasan érintette az az este. Beismerte, ő kért meg, hogy elkísérhessen. Beismerte, hogy azt hitte, legalább arra az estére kiszakadhat a csemegebolt egyhangúságából, és jól szórakozhat velem, részese lehet a világom hirtelen kiszélesedésének, megismerheti Galiani tanárnőt, beszélhet vele. Beismerte, hogy biztos volt benne, tetszeni fog a fiúknak, mindig tetszeni szokott. Ehelyett az elejétől fogva tudatlannak, kukának, esetlennek, csúnyának érezte magát. Részletezte is: hiába voltunk egymás mellett, mindenki csak hozzám beszélt, nekem hoztak süteményt, innivalót, senki sem törődött vele; Armando mutatott egy családi festményt az ezerhatszázas évekből, negyedórát magyarázott róla, csak nekem, mintha Lila nem volna képes felfogni. Nem kértek belőle. Nem akarták megismerni. Azon az estén szembesült vele először igazán, hogy az élete sosem szól majd másról, mint Stefano, a csemegeboltok, a bátyja és Pinuccia esküvője, a pletykálkodás Pasqualéval és Carmennel, a szánalmas viaskodás a Solarákkal. Ezt írta a füzetekbe, többek között, talán még aznap este, talán másnap reggel a boltban. Azon az estén úgy érezte, végérvényesen elveszett.

De a kocsiban, visszafelé a telepre, egy szóval sem említette ezt az érzését, viszont amint beszálltunk, gonoszkodni, kötözködni kezdett. Stefano rosszkedvűen megkérdezte, milyen volt. Hagytam, hogy Lila válaszoljon, kimerített az összpontosítás, az izgalom, az öröm. És Lila lassan támadásba lendült, fájdalmat akart okozni nekem. Életemben nem unatkoztam még ennyit, mondta nyelvjárásban. Jobb lett volna, ha moziba megyünk, panaszkodott a férjének, és – láss csodát, csak azért, hogy megsebezzen, hogy emlékeztessen, nekem van emberem, neked nincs, te szűz vagy, mindent tudsz, de ezt nem – megsimogatta Stefano kezét a sebváltó gombján. Még tévét nézni is jobb lett volna, mint ezekkel a szarjankókkal tölteni az időt. Nincs abban a lakásban semmi, egyetlen tárgy, egyetlen kép se, amiért ők dolgoztak volna meg. A bútorok százévesek. A ház legalább háromszáz. Jó, van néhány új könyv, de a többségük ősrégi, merő por, ki tudja, mióta nem nyitották ki őket, elavult jogi, történelmi, tudományos, politikai írások. A szüleik, nagyszüleik, dédapáik olvasták őket és tanultak belőlük. Ügyvédek, orvosok, tanárok, több száz éve. Ezért beszélnek, esznek, öltözködnek mindannyian így. Beleszülettek. De nincs egyetlen saját gondolatuk sem, amiért egy kicsit is megerőltették volna magukat. Mindent tudnak, és nem tudnak semmit. Megcsókolta a férje nyakát, az ujja hegyével megsimogatta a haját. Látnod kellett volna őket, Stè, csupa rikoltozó papagáj. Egy szót sem lehetett érteni a hadoválásukból, még egymást sem értették. Te tudod, mi az a Felszabadítási Front meg baloldali nyitás? Legközelebb ne engem vigyél, Lenù, vidd Pasqualét, meglátod, egykettőre helyre teszi őket. Majmok, akik vécébe pisálnak és kakálnak, nem a földre, erre vágnak fel, és papolnak, hogy tudják, mit kellene csinálni Kínában, meg Albániában meg Franciaországban meg Katangában. Te is Lenù, figyelj csak, meg kell mondanom, te is jó úton haladsz, hogy papagájjá válj. A papagájok papagájává. Fölnevetett, és a férjéhez fordult. Hallanod kellett volna, mondta. Cuppogni kezdett. Megmutatod Stefanónak, hogy beszélsz velük? Cukkolt. Ugyanúgy, ahogy Sarratore fia. Világbéke-brigád; megvannak a technikai eszközeink; az éhség és a háború. Te tényleg azért gürcölsz annyit az iskolában, hogy így beszélhessél? Aki képes megoldani a problémákat, az a békéért dolgozik. Bravó. Emlékszel, hogyan oldotta meg a problémákat Sarratore fia? Emlékszel, és mégis igazat adsz neki? Te is egy beszélő bábfigura akarsz lenni, aki bólogat ezeknek, hogy a telepről bekerüljön közéjük? Minket itt hagytok a szarban, hogy papolhassatok, háború, éhség, munkásosztály, béke?

Végig szekált hazafelé a Viktor Emánuel úton, én szóhoz sem jutottam, és éreztem, hogy a mérge nevetséges ballépéssé változtatja bennem azt, amit életem fontos pillanatának gondoltam. Harcoltam magamban, hogy ne higgyek neki. Mindenre elszánt, ádáz ellenségnek éreztem. Képes volt a legjámborabbakat is kihozni a sodrából, felszítani a keblekben a pusztítás tüzét. Igaza volt Gigliolának és Pinucciának, magától gyulladt fel a fotója, akár az ördög. Gyűlöltem, Stefano is észrevette, és amikor leparkolt a kapunknál, és kiszálltam, az ő oldalán, békítőleg eldörmögte: – Szia, Lenù, jó éjszakát. Lina csak viccelt.

– Szia – dünnyögtem, és elhúztam a csíkot.

Már elindult az autó, amikor meghallottam, hogy Lila utánam kiált, azon a hangon, ahogy szerinte Galianinál beszéltem:

– Szia, hahó, szia!

37.

Azon az estén kezdődött az a hosszú, gyötrelmes időszak, mely az első tartós összeveszésünkhöz és különválásunkhoz vezetett.

Nehezen emésztettem meg Lila viselkedését. Addig is volt köztünk ezer indok a feszültségre: újra és újra előjött Lila elégedetlensége és rögeszmés vágya, hogy felülkerekedjen mindenkin. De korábban soha, soha, de soha nem próbált ennyire nyíltan megalázni. Kerülni kezdtem a csemegeboltot. Noha megvette nekem a tankönyveket, noha élt kettőnk fogadása, nem mentem el beszámolni Lilának, hogy csupa négyessel és két ötössel zártam a tanévet. Rögtön dolgozni kezdtem egy könyvesboltban a Mezzocannone úton, eltűntem a telepről, nem szóltam neki egy szót sem. Ahelyett, hogy elhalványult volna az emlék, Lila gúnyos hangja azon az estén, tovább erősödött, ahogyan a haragom is. Úgy éreztem, nincs mentség arra, amit tett. Nem jutott eszembe, pedig máskor igen, hogy azért érezhette szükségét a megalázásomnak, hogy könnyebben elviselje a saját megalázottságát.

Megkönnyítette az elszakadásomat tőle, hogy bizonyságot nyertem, tényleg jó benyomást keltettem a bulin. A Mezzocannone úton sétálgattam, ebédszünetben, és valaki a nevemen szólított. Armando volt, épp vizsgázni készült. Kiderült, hogy orvosnak tanul, és nehéz vizsga vár rá, mégis megállt néhány szóra, mielőtt továbbment volna a San Domenico Maggiore-templom felé. Elhalmozott dicséretekkel, és megint előhozta a politikát. Aztán este benézett hozzám a könyvesboltba, boldogan, mert ötöst kapott a vizsgán. Megkérdezte a telefonszámomat, mondtam, hogy nincs telefonunk, megkérdezte, van-e kedvem sétálni egyet vasárnap, rávágtam, hogy vasárnap anyámnak kell segítenem otthon. Erre Latin-Amerikáról kezdett beszélni, hogy odamegy, amint lediplomázott, a nyomorultakat gyógyítani, és biztatni őket, ragadjanak fegyvert az elnyomók ellen. Be sem állt a szája, kénytelen voltam elküldeni, még mielőtt a tulaj berágott volna. Egyszóval örültem, hogy szemlátomást tetszem neki, kedves voltam, de nem omlottam a karjaiba.

Lila szavai megtették a magukét. Slamposnak, kócosnak, butának, mesterkéltnek éreztem magam. Ráadásul a szünidőben, Galiani nélkül, leszoktam az újságolvasásról: kevés volt a pénz, saját zsebből nem tudtam újságokat venni. Így aztán Nápoly, Olaszország és a világ hamar újra ködös, kiismerhetetlen pusztává vált számomra. Armando beszélt, én bólogattam, de alig értettem valamit a mondókájából.

Másnap újabb meglepetés ért. Éppen felsöpörtem a könyvesboltban, amikor betoppant Nino és Nadia. Megtudták Armandótól, hol dolgozom, és benéztek, hogy üdvözöljenek. Elhívtak vasárnapra moziba. Ugyanazt kellett mondanom, amit Armandónak: nem lehet, egész héten dolgozom, a szüleim azt akarják, hogy vasárnap otthon legyek.

– De egy kis séta a telepen belefér?

– Az bele.

– Akkor beugrunk érted.

Megjött a tulaj, ingerültebben a szokásosnál, gyűrött arccal, borostásan, zord tekintettel, Nino és Nadia jobbnak látta olajra lelépni.

Vasárnap késő délelőtt hallottam, hogy szólítanak az udvarról, és felismertem Nino hangját. Gyorsan összekaptam magam, és anélkül, hogy szóltam volna anyámnak, lerohantam, boldogan és izgatottan. Elállt a lélegzetem, amikor megláttam.

– Csak tíz percem van – hápogtam, és nem mentünk ki az országút mellé sétálni, a házak között lófráltunk.

Hogyhogy Nadia nélkül jött? Miért jött el, ha Nadia nem tudott? Nem tettem fel ezeket a kérdéseket, Nino mégis válaszolt rájuk. Az apjának valamilyen rokonai érkeztek hozzájuk látogatóba, ezért Nadia kénytelen volt otthon maradni. De ő eljött, hogy viszontlássa a telepet, meg hozott egy kis olvasnivalót, a Cronache Meridionali legfrissebb számát. Morcosan odaadta a lapot, megköszöntem, meghökkenésemre szidni kezdte az újságot, olyannyira, hogy nem is értettem, miért adta nekem.

– Sablonos – mondta, és nevetve hozzátette: – Mint Galiani és Armando. – Aztán megint elkomolyodott, amolyan öregemberes arcot öltött. Nagyon sokat köszönhet a tanárnőnek, mondta, nélküle időpocsékolás lett volna a gimnázium, de résen kell lenni, vigyázni kell vele. – A legnagyobb hibája – folytatta –, hogy nem tűri, ha valakinek nem úgy forog az agya, ahogy neki. Fogadj el tőle mindent, amit adni tud, de járd a saját utadat. – Visszakanyarodott az újsághoz, közölte, hogy Galiani is ír bele, majd váratlanul, mindenféle összefüggés nélkül, szóba hozta Lilát. – Esetleg ő is elolvashatná.

Nem mondtam meg neki, hogy Lila nem olvas már semmit, hanem játssza a nagyságos asszonyt, és a kislány kori énjéből csak a gonoszsága maradt meg. Másra tereltem a szót, Nadiáról kérdeztem, elmesélte, hogy hosszú utazásra indul a családdal, elautóznak egészen Norvégiáig, aztán a nyár további részét Anacaprin tölti, az apja házában.

– Meglátogatod?

– Egyszer-kétszer, tanulnom kell.

– Anyád jól van?

– Remekül. Idén megint Baranóba megy nyaralni, kibékült a házinénivel.

– Te is mész a családoddal?

– Én? Az apámmal? Semmi pénzért. Ischián leszek, de külön.

– Hol?

– Az egyik barátoméknak van egy háza Forióban, a szülei nem lesznek ott egész nyáron, nyugodtan tanulhatunk. És te?

– Dolgozom a könyvesboltban szeptember közepéig.

– Nagyboldogasszonykor is?

– Nem, akkor nem.

Elmosolyodott.

– Akkor gyere Forióba, nagy a ház, talán Nadia is eljön két-három napra.

Izgatottan elmosolyodtam. Forióba? Ischiára? Felnőttek nélkül? Emlékszik a Marontira? Emlékszik, hogy megcsókolt a tengerparton? Haza kell mennem, mondtam.

– Eljövök újra – ígérte –, szeretném tudni, mit gondolsz a lapról. – Aztán hozzátette, halkan, zsebre dugott kézzel. – Szeretek veled beszélgetni.

Tényleg, milyen sokat beszélt. Elérzékenyültem, és átjárt a büszkeség, hogy jól érzi magát velem.

– Én is – mormoltam, habár alig-alig szólaltam meg.

Elindultam, de még mielőtt beléptem volna a kapun, történt valami, ami mindkettőnket nagyon felkavart. Egy kiáltás hasított az udvar vasárnapi csendjébe, és megláttam Melinát az ablakban. Integetett, hadonászott, hogy felkeltse a figyelmünket. Amikor Nino is megfordult, és meglepetten fölnézett, Melina újra felkiáltott, egyszerre ujjongva és szívszaggatóan: – Donato!

– Ki ez? – kérdezte Nino.

– Melina – feleltem –, nem emlékszel?

Elhúzta a száját.

– Haragszik rám?

– Nem tudom.

– Donatót mond.

– Igen.

Megint fölnézett az ablakra, ahonnan az özvegy kihajolva tovább kiáltozta a nevet.

– Szerinted hasonlítok apámra?

– Nem.

– Biztos?

– Biztos.

Idegesen azt mondta:

– Lelépek.

– Jól teszed.

Gyors léptekkel, behúzott vállal távolodott, miközben Melina egyre hangosabban, egyre izgatottabban szólongatta:

– Donato! Donato! Donato!

Én is elhúztam a csíkot, hazamentem, kalapáló szívvel, ezernyi kusza gondolattal. Nino egyetlen vonásában sem hasonlított az apjára: se a termete, se az arca, se a mozdulatai, se a tekintete, se a hangja. Az alma, a mézédes alma messze esett a fájától. Milyen szép a hosszú, göndör hajával! Mennyire más, mint a többi fiú: nincs párja egész Nápolyban. És elismer, pedig még csak harmadikos gimnazista leszek, ő meg már egyetemista. Eljött miattam a telepre, méghozzá vasárnap. Aggódott értem, figyelmeztetni akart, hogy nem minden fenékig tejfel Galianival sem, neki is megvannak a hibái; és hozott egy újságot, mert biztos benne, hogy képes vagyok elolvasni és megvitatni; és még Forióba is meghívott, Ischiára. Persze lehetetlen a dolog, maga is tudta jól, hogy anyámék nem olyanok, mint Nadia szülei, sosem engednének el, de azért meghívott, hogy a kimondott szavakból kihalljam a ki nem mondottakat: jó lenne találkozni, megint nagyokat beszélgetni, ahogyan akkor, a kikötőben és a Maronti strandon. Igen, igen, hallottam a fejemben a saját kiáltásomat, elmegyek hozzád, elszököm otthonról Nagyboldogasszonykor, lesz, ami lesz.

Elrejtettem az újságot a könyveim közé. Este aztán elővettem, megnéztem a tartalomjegyzéket, és majdnem leestem az ágyról. Volt benne egy cikk Ninótól. Egy cikk egy roppant tekintélyes kinézetű lapban: majdhogynem könyvnek tűnt, egészen más volt, mint az a silány, szürke diákújság, két évvel korábban, amikor Nino felajánlotta, hogy megjelenteti a kirohanásomat a pap ellen. Ebben a lapban komoly emberek írnak komoly embereknek. És köztük van Antonio Sarratore, itt a teljes neve. És én ismerem. És csak két évvel idősebb nálam.

Elolvastam, nem sokat értettem belőle, újra elolvastam. Bonyolult volt, Programokról és Tervekről szólt, így, nagybetűvel. De benne volt Nino lényének, intelligenciájának egy darabkája, melyet csöndben, dicsekvés nélkül nekem ajándékozott.

Nekem.

Könny szökött a szemembe, késő éjszakáig forgattam a lapot. Beszélni róla Lilának? Kölcsönadni neki? Nem, az enyém. Nem akartam már igazi kapcsolatot Lilával, elég egy szia és néhány üres frázis. Nem ismer el engem. Mások igen: Armando, Nadia, Nino. Ők az én barátaim, nekik kell megnyílnom. Rögtön meglátták bennem azt, amit Lila sosem. Mert Lila csak a telepet látja. Csak úgy képes látni, ahogy a bolond Melina, aki Donatónak nézte Ninót; egykori szeretőjét látta benne.

38.

Nem akartam elmenni Pinuccia és Rino esküvőjére, de Pinuccia személyesen hozta el a meghívót, és roppant kedves volt, sőt a tanácsomat kérte számos dologban, nem mondhattam neki nemet, pedig a szüleimet és a testvéreimet meg se hívta. Nem az én saram, szabadkozott, Stefano a ludas. A bátyja nemcsak hogy nem adott neki egy vasat sem a családi vagyonból lakásvásárlásra (közölte, hogy legatyásodott az új befektetések, a cipők és a csemegebolt miatt), de mivelhogy ő állta a menyasszonyi ruhát, a fényképészt és legfőképp a lagzit, személyesen húzta ki a fél telepet a meghívandók listájáról. Micsoda illetlenség, Rino helyette is szégyelli magát. Rino fényűző lagzit akart, amilyen a húgáé volt, és egy új lakást a vasútnál, amilyen a húgáé. De hiába övé a cipőüzem, önerőből nem megy, meg hát vett egy Millecentót: nyakára hágott az összes pénzének. Így aztán, jó sok viaskodás után, közösen úgy döntöttek, hogy don Achille régi lakásába költöznek, és kitúrják Maria asszonyt a hálószobából. Fogukhoz verik a garast, és hamarosan vesznek lakást, szebbet, mint Liláé és Stefanóé. A bátyám egy rohadék, dühöngött Pinuccia: a feleségére bezzeg vagyonokat költ, a húgától meg sajnálja a pénzt.

Nem szóltam semmit. Marisa és Alfonso társaságában mentem az esküvőre. Úgy tűnt, Alfonso alig várja az ilyesféle világi eseményeket, melyeken átváltozhat a megszokott padtársamból csinos és kecses fiatalemberré: fekete haj, sűrű, sötét pofaszakáll, élénk szempár, és a ruha, mely nem lógott rajta, mint a többi fiún, hanem kiemelte karcsú, de kidolgozott testét.

Reménykedtem, hogy Nino kötelességből elkíséri a húgát, úgyhogy jól áttanulmányoztam a cikkét és az egész újságot. De Marisát már Alfonso kísérgette, otthonról az esküvőre is meg vissza, Nino nem volt sehol. Rátapadtam Alfonsóra és Marisára, nem akartam szembetalálkozni Lilával.

Láttam a templomban, az első sorban, Stefano és Maria között, ő volt a legszebb, nem lehetett nem észrevenni. Később az ebéden, ugyanabban az étteremben az Orazio úton, ahol alig több mint egy évvel korábban az ő lakodalmát is tartották, egyszer egymásba ütköztünk, és váltottunk néhány óvatos mondatot. Aztán én egy félreeső asztalhoz kerültem Alfonsóval, Marisával és egy tizenhárom év körüli szőke fiúval, Lila meg Stefanóval és a többi fontos vendéggel az ifjú pár asztalához. Mennyi minden megváltozott rövid idő alatt! Nincs itt Antonio, nincs Enzo, még mindketten a seregben vannak. A csemegeboltok eladóit, Carment és Adát meghívták, de Pasqualét nem, vagy talán nem akart eljönni és közösködni azokkal, akikről a pizzázások alkalmával többször kijelentette, félig viccből, félig komolyan, hogy a saját kezével fogja őket kinyírni. Hiányzott az anyja is, Giuseppina Peluso, meg Melina és a gyerekei. Viszont a Carraccik, a Cerullók és a Solarák, többszörös üzlettársak, ott voltak mind egy szálig, egy asztalnál a friss házasokkal meg a firenzei rokonokkal, vagyis az ószeressel és a feleségével. Láttam, hogy Lila Michelével beszélget, és nagyokat nevet, túl nagyokat. Időnként felém pislantott, de én rögtön elfordítottam a tekintetem, egyszerre bosszúsan és gyötrődve. Mennyit nevetett! Eszembe jutott anyám. A harsánysága, a közönségessége: ilyen egy férjes asszony a telepen. Michele csüggött Lila szavain, pedig ott volt mellette a menyasszonya, Gigliola, sápadtan és dühösen, amiért Michele nem törődik vele. Csak Marcello szólt időnként a jövendőbeli sógornőjéhez, hogy megnyugtassa. Lila, Lila: megint túlfeszíti a húrt, hogy szenvedést okozzon mindenkinek. Észrevettem, hogy Nunzia és Fernando is hosszú, aggodalmas pillantásokkal fürkészi a lányát.

Békésen telt a nap, két, látszólag következmények nélküli eseménytől eltekintve. Lássuk az elsőt. A meghívottak között volt Gino is, a patikus fia, mert nem sokkal korábban eljegyezte a Carraccik valamelyik másod-unokatestvérét, egy barna hajú, karikás szemű, kontyos lányt. Egyébként Gino az évek múlásával egyre undokabbá vált, már sajnáltam, hogy kislányként összejöttem vele. Akkor is gonosz volt, és az is maradt, ráadásul megint megbukott, amitől még utálatosabb lett. Nekem már jó ideje nem köszönt, de Alfonsóról nem szállt le, egyszer haverkodni próbált, másszor sikamlós beszólásokkal szívatta. Ezúttal, talán irigységből (Alfonso majdnem négyes átlaggal zárta az évet, és a tetejébe befűzte a csinos, tűzrőlpattant Marisát), különösen elviselhetetlenül viselkedett. Említettem, hogy ült az asztalunknál egy szép szőke, roppant félénk fiúcska, Nunzia egyik, Németországba kivándorolt rokonának és német feleségének a fia. Én nemigen foglalkoztam a sráccal, túlságosan zaklatott voltam, Alfonso és Marisa viszont pátyolgatta. Főként Alfonso: beszélgetett vele, intézkedett, ha a pincérek levegőnek nézték, még a teraszra is kikísérte, megmutatni neki a tengert. Amikor visszajöttek, jókedvűen cseverészve, Gino otthagyta a menyasszonyát, aki próbálta mosolyogva visszatartani, és átült az asztalunkhoz. Rábökött Alfonsóra, és odasúgta a srácnak: – Vigyázz vele, buzi: először kikísér a teraszra, aztán a budira.

Alfonso elvörösödött, de nem szólt, nem tett semmit, csak ült tovább, egy félmosollyal az ajkán. Marisa viszont begurult:

– Mit képzelsz?

– Nem képzelem, tudom.

– Hadd halljam, mit tudsz.

– Biztos?

– Biztos.

– Akkor elmondom.

– Gyerünk!

– A menyasszonyom fivére egyszer Carracciéknál vendégeskedett, és egy ágyban kellett aludnia a pasiddal.

– Na és?

– Fogdosta.

– Kicsoda?

– Alfonso.

– Hol a menyasszonyod?

– Ott.

– Mondd meg annak a szemétnek, hogy én bizonyítani tudom, hogy Alfonso a lányokat szereti, de kétlem, hogy ő ugyanezt állíthatná rólad.

Odafordult Alfonsóhoz, és vadul szájon csókolta: sosem lett volna bátorságom mindenki előtt egy ilyen csókhoz.

Lila vette észre elsőként, mivelhogy továbbra is folyton felém pislogott, mintha felügyelne, és ösztönös lelkesedéssel tapsolni kezdett. Tapsolt Michele is, nevetve, Stefano meg egy alpári kurjantással biztatta a testvérét, erre az ószeres rögtön rátett még egy lapáttal. Egyszóval repkedtek a mindenféle beszólások, de Marisa úgy tett, mintha nem hallaná őket, és miközben olyan erővel szorította Alfonso kezét, hogy elfehéredtek az ujjbütykei, odasziszegte a csóktól megzavarodva bámuló Ginónak: – Húzz innen, mielőtt pofán váglak.

A patikus fia némán felállt, és visszament az asztalához, ahol a menyasszonya azonmód dühödten sustorogni kezdett a fülébe. Marisa vetett feléjük még egy utolsó, lesújtó pillantást.

Onnantól fogva másképp tekintettem rá. Csodáltam a bátorságáért, az elszántságáért, azért, hogy képes ennyire komolyan venni az Alfonso iránti szerelmét. Íme még valaki, akit félreismertem, gondoltam keserűen, akivel nem törődtem. Teljesen elvakított a Lilától való függés. Milyen frivol volt a tapsa az imént, mennyire passzolt Michele, Stefano meg az ószeres bunkó duhajkodásához.

A második esetnek Lila volt a főszereplője. Már a vége felé közeledett a lagzi. Ki kellett mennem a mosdóba, és éppen az ifjú pár asztala mellett jártam, amikor az ószeres felesége hangosan felnevetett. Odafordultam. Pinuccia az asztal mellett állt, döbbenten, mert a nő erőszakosan felrántotta a menyasszonyi ruhát, és kibukkant alóla Pinuccia rövid, tömzsi lába.

– Nézd, micsoda combja van a húgodnak, micsoda segge és hasa! – mondta Stefanónak. – Manapság ti, férfiak a piszkafa alakú nőket szeretitek, de a Jóisten az olyanokat teremtette a gyerekeitek anyjának, mint a mi Pinucciánk.

Lila éppen a szájához emelte a poharat, hogy igyon belőle, és egyetlen pillanatnyi habozás nélkül az ószeres feleségének képébe és selyemruhájára zúdította a bort. Szokás szerint azt hiszi, mindent megtehet, gondoltam idegesen, kezdődik a cirkusz. Beslisszoltam a mosdóba, jól bezárkóztam, kuksoltam odabent, ameddig csak bírtam. Nem akartam látni Lila őrjöngését, nem akartam hallani. Ki akartam maradni belőle, féltem, hogy magával ránt a bajba, féltem, hogy kötelességemnek érzem majd, ahogyan régóta mindig, hogy kiálljak mellette. De amikor kimerészkedtem, nyoma sem volt felfordulásnak. Stefano nyugodtan csevegett az ószeressel és a feleségével, aki peckesen állt a foltos ruhában. A zenekar játszott, a párok táncoltak. Csak Lilát nem láttam sehol. Aztán észrevettem, az üvegajtón túl, a teraszon. A tengert bámulta.

39.

Felötlött bennem, hogy kimegyek hozzá, de rögtön elvetettem az ötletet. Biztos rettenetesen feldúlt, megbántana, és ezzel csak tovább rontaná kettőnk viszonyát. Inkább visszamegyek az asztalomhoz, gondoltam, de ekkor odalépett hozzám Fernando, Lila apja, és bátortalanul felkért táncolni.

Nem mertem visszautasítani, keringőztünk egyet, némán. Magabiztosan vezetett a táncparketten, a kapatos párok között, izzadt kezével erősen szorította a kezemet. A felesége bízhatta meg, hogy elmondjon nekem valami fontosat, de inába szállt a bátorsága. Csak a tánc végén szólalt meg, halkan, meglepetésemre magázott: – Hogyha nem túl nagy fáradság magának, beszélhetne Linával, az anyja aggódik érte. – Aztán mogorván hozzátette: – Ha cipőre van szüksége, jöjjön be hozzám nyugodtan – és visszasietett az asztalához.

Felbosszantott, hogy egyfajta viszonzást ajánl, ha időt szentelek Lilára. Szóltam Alfonsónak és Marisának, hogy indulhatnánk; örömmel belementek. Amíg el nem hagytuk az éttermet, magamon éreztem Nunzia tekintetét.

A következő napokban kezdtem besokallni. Azt hittem, hogy ha az ember könyvesboltban dolgozik, rengeteget olvashat, van elég könyv és idő, de rosszul gondoltam. A főnök szolgaként kezelt, egy pillanatra sem állhattam meg: dobozokat pakoltam, egymásra raktam őket, kicsomagoltam és elrendeztem az új könyveket, átrendeztem és leporoltam a régieket, kénytelen voltam föl-le mászni neki a tűzlétrán, csak hogy benézhessen a szoknyám alá. Ráadásul Armando felszívódott, noha a múltkori, egyetlen látogatása alkalmával nagyon barátságosnak tűnt, nem jött be többet a boltba. Ráadásul Nino sem jelentkezett, se Nadiával, se egyedül. Eddig tartott az érdeklődésük irántam? Rám telepedett a magány, az unalom. Kikészített a meleg, a fáradtság meg a tulaj kukkolása és útszéli megjegyzései miatti undor. Csigalassúsággal vánszorogtak az órák. Mit keresek ebben a sötét odúban, miközben odakint a járdán fiúk és lányok igyekeznek az egyetem titokzatos épülete felé, ahová én minden bizonnyal sosem fogok eljutni? Hol lehet Nino? Már elment Ischiára tanulni? Itt hagyta az újságot, a cikkét, és én felkészültem belőle, mint egy felelésre, de visszajön-e valaha, hogy feleltessen? Miben hibáztam? Túlságosan zárkózott voltam? Arra vár, hogy én keressem, azért nem keres? Beszéljek Alfonsóval, keressem meg Marisát, érdeklődjek tőle a testvéréről? De minek? Ninónak van barátnője, Nadia: mi értelme volna kifaggatni Marisát, hogy hol van és mit csinál a bátyja? Nevetségessé válnék.

Ahogyan a buli után váratlanul megnőtt, most napról napra fogyott az önbizalmam, úrrá lett rajtam a levertség. Korán kelni, rohanni a könyvesboltba, egész nap gürcölni, holtfáradtan hazamenni, és közben sosem használni a fejemben összezsúfolódott ezernyi iskolai szót. Elfogott a csüggedés, ha visszagondoltam a beszélgetésekre Ninóval, vagy akár a Sea Gardenben töltött nyarakra a papírboltos nő lányaival na meg Antonióval. Milyen ostobán ért véget a kapcsolatunk, ő volt az egyetlen, aki igazán szeretett, sosem fog senki más így szeretni. Esténként az ágyban felidéztem a bőre illatát, a találkozásainkat a tavaknál, a csókokat és összebújásokat a régi konzervgyárnál.

Így szomorkodtam magamban, amikor egy este, vacsora után megjelent nálam Carmen, Ada és Pasquale, utóbbi egy munkabaleset miatt bekötött kézzel. Elmentünk fagyizni, sétáltunk a parkban, s egyszer csak Carmen kertelés nélkül megkérdezte, egy kicsit támadóan, hogy miért nem járok már a csemegeboltba. A Mezzocannone úton dolgozom, feleltem, nincs időm. Ada hűvösen megjegyezte, ha valaki fontos az embernek, mindig szakít rá időt, de mindegy, te ilyen vagy… Milyen?, kérdeztem. Kőszívű, mondta, elég, ha azt vesszük, ahogy a testvéremmel bántál. Csípősen visszavágtam, hogy a bátyja hagyott el engem, erre azt felelte: – Hiszi a piszi: van, aki elhagy, és van, aki hagyja, hogy elhagyják.

Carmen helyeselt:

– A barátságok is így érnek véget. Látszólag az egyik miatt, de ha jobban megnézed, a másik a hibás.

Bedühödtem:

– Figyeljetek, nem az én hibám, hogy Linával eltávolodtunk egymástól.

Ekkor közbeszólt Pasquale is:

– Lenù, nem számít, ki a hibás, az a fontos, hogy nekünk Linával kell lennünk.

Felemlegette a fogfájását, Lila segített neki, meg Carmennek is ad pénzt fű alatt, és Antoniónak is küld, aki nagyon szenved a seregben, még ha én nem is tudom vagy nem akarom tudni. Óvatosan rákérdeztem, mi történt vele, és elmondták, ki higgadtabban, ki hevesebben, hogy kikészültek az idegei, rosszul van, de amilyen kemény fából faragták, meggyógyul majd magától. Lina viszont…

– Mi van vele?

– Orvoshoz akarják vinni.

– Kik?

– Stefano, Pinuccia meg a rokonok.

– Miért?

– Hogy kiderítsék, hogyhogy egyszer terhes maradt, aztán meg nem.

– És Lina?

– Őrjöng, nem akar elmenni.

Vállat vontam.

– És én mit csináljak?

Carmen válaszolt:

– Vidd el te.

40.

Beszéltem Lilával. Fölnevetett, és kijelentette, hogy csak akkor megy el az orvoshoz, ha megesküszöm, hogy nem haragszom rá.

– Nem haragszom.

– Esküdj.

– Esküszöm.

– Esküdj meg az öcséid és Elisa életére.

Nem nagy ügy elmenni az orvoshoz, mondtam, de ha nem akarsz, nekem mindegy, a te dolgod. Elkomolyodott.

– Szóval nem esküszöl meg az életükre.

– Nem.

Hallgatott egy pillanatig, aztán lesütötte a szemét.

– Jól van, hibáztam.

Elhúztam a számat.

– Menj el az orvoshoz, és üzend meg, hogy mit mondott.

– Te nem jössz?

– Ha nem megyek dolgozni, kirúg a tulaj.

– Adok én munkát – felelte gúnyosan.

– Menj el az orvoshoz, Lila.

Elment, Mariával, Nunziával és Pinucciával. Mind a hárman jelen akartak lenni a vizsgálaton. Lila engedelmes volt, fegyelmezett: sosem járt még ilyen vizsgálaton, összeszorított szájjal, csukott szemmel tűrte. Amikor az aggastyán orvos, akit a telepi szülésznő ajánlott, nagy bölcsen kijelentette, hogy mindent rendben talált, Lila anyja és anyósa örült, Pinuccia viszont komoran megkérdezte: – Akkor hogyhogy nem esik teherbe, és ha mégis, elmegy a gyerek?

Az orvos megérezte a rosszindulatot, összeráncolta a homlokát.

– Nagyon fiatal a hölgy, erősödnie kell egy kicsit.

Erősödni. Nem tudom, tényleg ezt a szót használta-e az orvos, de nekem így mesélték, és nagyon szíven ütött. Szóval Lila, annak ellenére, hogy minden pillanatban erősnek mutatja magát, gyenge. Szóval nem azért nem esik teherbe, és nem marad meg a baba, mert valamiféle titokzatos belső erővel megakadályozza, hanem épp ellenkezőleg, azért, mert nem elég erős. Megenyhültem. Amikor az udvarban elmesélte a vizsgálat gyötrelmeit, vulgáris szavakkal illetve három kísérőjét és az orvost, nem mutattam, hogy zavar a közönségessége, sőt tovább érdeklődtem: sosem vizsgált még meg orvos, és a szülésznő se. Végül Lila cinikusan megjegyezte: – Szétszaggatott valami szerszámmal, adtam neki egy rakás pénzt, és mire jutott? Hogy erősödnöm kell.

– De hogyan?

– Fürödnöm kell a tengerben.

– Nem értem.

– Tengerpart, napsütés, sós víz, Lenù. Ezek szerint ha az ember lánya eljár a tengerhez, megerősödik, és jönnek a gyerekek.

Jókedvűen váltunk el egymástól. Végül is jól sikerült az újabb találkozás.

Másnap megint megjelent, velem kedves volt, a férjét szapulta. Stefano kitalálta, hogy bérel egy házat Torre Annunziatában, és odaküldi Lilát egész júliusra és augusztusra, Nunziával meg Pinucciával, aki szintén erősödni akart, bár nem volt rá szüksége. Már ki is gondolták, mi lesz a boltokkal. Iskolakezdésig Alfonso felügyeli majd a Mártírok téri üzletet Gigliolával együtt, és Maria helyettesíti Lilát az új csemegeboltban.

– Ha két hónapig anyámmal és Pinucciával kell lennem, felkötöm magam – kesergett.

– De legalább fürödhetsz meg napozhatsz.

– Nem szeretek fürödni, és napozni se.

– Én a helyedben már holnap indulnék.

Felcsillant a szeme.

– Akkor gyere velem – mondta halkan.

– Dolgoznom kell a könyvesboltban.

Belelkesedett, megint bedobta, hogy alkalmaz, de ezúttal nem gúnyosan.

– Lépj ki – unszolt –, adok annyit, amennyit a könyvárus.

Nem tágított, azt mondta, ha belemennék, mindent elviselne, még Pinucciát is, a már szemmel láthatóan csúcsosodó hasával. Udvariasan visszautasítottam. Elképzeltem, mi történne abban a forró házban két teljes hónapig: veszekedések Nunziával, könnyhullatás; veszekedés Stefanóval, amikor szombat este megérkezik; veszekedések Rinóval, amikor eljön a sógorával együtt Pinucciához; és főleg állandó veszekedés Pinucciával, leplezve vagy színpadiasan, gúnyos megjegyzésekkel, válogatott sértésekkel.

– Nem lehet – jelentettem ki végül határozottan –, anyám nem engedné meg.

Lila dühösen elviharzott, törékeny volt kettőnk közt az idill. Másnap délelőtt meglepetésemre megjelent a könyvesboltban Nino, sápadtan, lefogyva. Egymást érték a vizsgái, négyet kellett letennie. Megbűvölten hallgattam; én valamiféle tágas, levegős helynek képzeltem az egyetemet, melynek falai közt roppant felkészült diákok és agg tudósok diskurálnak egész nap Platónról vagy Keplerről. Csak ennyit bírtam kinyögni: – Nagyon ügyes vagy.

És amint lehetett, dicsérni kezdtem, kissé üres terjengősséggel, a cikkét az újságban. Komoly arccal hallgatott, egyszer sem szólt közbe, úgyhogy egy idő után már nem tudtam, mit mondjak, hogy bebizonyítsam, ismerem a szöveg minden betűjét. Végül aztán elégedetten felkiáltott, hogy még Galiani vagy Armando vagy Nadia sem olvasta el ennyire figyelmesen. És nekiállt ecsetelni az újabb ötleteit ugyanebben a témában, reménykedett, hogy azokat is sikerül megjelentetnie. Álltunk az ajtóban, hallgattam Ninót, és úgy tettem, mintha nem hallanám, hogy szólongat a tulaj. Mit akar ez a barom, dünnyögte Nino a szokásos flegma ábrázatával egy különösen brutális ordítás után, aztán közölte, hogy másnap indul Ischiára, és kezet nyújtott. Megszorítottam a kezét, puha volt és kecses, s ekkor gyengéden magához húzott, lehajolt, és csókot lehelt az ajkamra. Egy pillanat volt az egész, aztán elengedett, ujjaival finoman megsimogatta a tenyeremet, és útnak indult a Rettifilo felé. Egyszer sem fordult vissza, néztem, ahogy távolodik, akár egy szórakozott nagyvezér, aki semmitől sem fél a világon, mert csakis azért van a világ, hogy neki behódoljon.

Aznap éjjel le sem hunytam a szemem. Reggel korán felkeltem, rohantam az új csemegeboltba. Amikor odaértem, Lila épp a redőnyt húzta fel, Carmen még nem jött meg. Nem szóltam Ninóról, csak ennyit mormoltam, olyan hangon, mint aki tudja, hogy lehetetlent kér:

– Ha Torre Annunziata helyett Ischiára mész fürödni, felmondok és veled megyek.

41.

Július második vasárnapján hajóztunk át a szigetre, Stefano, Lila, Rino, Pinuccia, Nunzia és én. A férfiak cipelték a csomagokat, olyanok voltak, mint két aggodalmas, idegen földre tévedt ókori hős, elanyátlanodva az autóik nélkül, morcosan a hajnali kelés és a meghiúsult szokásos vasárnapi henyélés miatt. Az asszonyaik, ünnepi ruhában, pöröltek velük, más-más okokból: Pinuccia azért, mert Rino cipelt mindent, semmit sem hagyott neki, Lila azért, mert Stefano úgy tett, mintha tudná, mit kell csinálni, merre kell menni, pedig látszott rajta, hogy fogalma sincs. Nunziáról meg lerítt, hogy épp csak megtűrt vendégnek érzi magát, és vigyázott, hogy semmi olyasmit ne mondjon, ami felbosszanthatná a fiatalokat. Egyedül én voltam felhőtlenül boldog, vállamon a kevéske holmimat rejtő hátizsákkal, izgatottan a sziget illataitól, hangjaitól, színeitől, melyek érkezésünkkor azonnal egybefonódtak, csalódások nélkül, az évekkel korábbi nyaralásom emlékeivel.

Felszálltunk két háromkerekű járgányra: zsúfoltság, izzadságszag, temérdek csomag. A ház, melyet sebtiben sikerült kibérelni, egy ischiai szalámikereskedő segítségével, az út mellett állt, egy Cuotto nevű helyen. Szegényes épület volt, a kereskedő egyik, hatvan fölötti, csontsovány unokanővérének tulajdona, egy vénlányé, aki igencsak mogorván fogadott minket. Stefano és Rino egymással viccelődve és a cipekedés miatt káromkodva fölvonszolta a bőröndöket egy keskeny lépcsőn. A vénlány bevezetett minket a házba. A félhomályos szobák teli voltak szentképekkel, mindenütt mécsesek égtek. De amikor kitártuk az ablakokat, megláttuk, túl az országúton, a szőlőkön, a pálmákon és a píneákon, a tenger hosszú csíkját. Lila és Pinuccia rövid tusakodás után – a tied nagyobb, nem, a tied nagyobb – kisajátította a tengerre néző hálószobákat, míg Nunzia szobájában volt a magasban egy hajóablak-szerűség, de sosem tudtuk meg, mi lehet mögötte, nekem pedig egy aprócska lyuk maradt, ahová alig fért be az ágy, s amely egy sűrű nádas előtt lévő baromfiudvarra nézett.

Egy falat ennivaló sem volt a házban. A házinéni útbaigazítását követve elmentünk egy sötét étterembe, ahol rajtunk kívül egyetlen vendég sem volt. Kétkedve ültünk be, csak hogy együnk valamit, de a végén még Nunzia is, aki kizárólag a saját főztjében bízott, elismerte, hogy jó a konyha, és haza is akart vinni ezt-azt, hogy este összeüssön egy kis vacsorát. Stefano semmi jelét nem mutatta, hogy kérné a számlát, így Rino némi szótlan tétovázás után kénytelen-kelletlen fizetett. Ekkor mi, lányok felvetettük, hogy megnézhetnénk a strandot, de Stefano meg Rino ellenkezett, nagyokat ásítoztak, közölték, hogy fáradtak. Győzködtük őket, különösen Lila. Sokat ettünk, mondta, jót tenne a séta, itt van a strand közel, mama, neked volna hozzá kedved? Nunzia a fiúk mellé állt, hazamentünk.

Bágyadtan ténferegtünk a házban, mígnem Stefano és Rino kijelentette, szinte egyszerre, hogy aludna egyet. Vigyorogtak, egymás fülébe sugdostak, újra vigyorogtak, aztán intettek a feleségeiknek, akik kelletlenül követték őket a hálószobákba. Néhány órára magunkra maradtunk Nunziával. Megnéztük a konyhát, koszosnak találtuk, Nunzia nekilátott serényen mosogatni, tányérokat, poharakat, evőeszközöket, lábasokat. Nem akarta, hogy segítsek, majdhogynem könyörögnöm kellett. A lelkemre kötötte, hogy jegyezzem meg, mi hiányzik, miket kell sürgősen kérnünk a házinénitől, és amikor belezavarodott, csodálkozott, hogy mindenre emlékszem.

– Ezért megy olyan jól neked az iskola – mondta.

Végre előkerült a két pár, előbb Stefano és Lila, aztán Rino és Pinuccia. Újra felvetettem, hogy nézzük meg a strandot, de kávézgattak, viccelődtek, csevegtek, Nunzia nekiállt főzni, Pinuccia összebújt Rinóval, egyszer a hasát simogattatta vele, másszor dorombolt neki, hogy maradj, majd elmész holnap reggel, úgyhogy eltelt az idő, és megint nem csináltunk semmit. Végül Stefano és Rino ráeszmélt, hogy későre jár, féltek, hogy lekésik a hajót, és szitkozódva, hogy nincs kocsijuk, elrohantak keresni valakit, aki leviszi őket a kikötőbe. Majdhogynem köszönés nélkül mentek el, Pinucciának kicsordultak a könnyei.

Csöndben nekiláttunk kicsomagolni és elpakolni a holminkat, Nunzia meg közben elszántan sikálta a vécét. Aztán, amikor biztossá vált, hogy a fiúk elérték a hajót és nem jönnek vissza, fölengedtünk, elkezdtünk mókázni. Várt ránk egy hosszú hét, semmi kötelezettség, csak amit kitalálunk magunknak. Pinuccia kijelentette, hogy fél egyedül a szobájában – volt a falon egy kép a bánatos Madonnáról, a szívében egy csomó késsel, melyek csillogtak a lámpa fényében –, és átköltözött Lilához. Én bezárkóztam az odúmba, élvezni a titkomat. Nino itt van nem messze, Forióban, talán már holnap találkozom vele a strandon. Éreztem, hogy őrültség, meggondolatlanság ez az egész, de élveztem. A lényem egyik része megelégelte a jó kislány szerepet.

Meleg volt, kinyitottam az ablakot. Hallgattam a tyúkok kapirgálását, a nádas susogását, aztán észrevettem a szúnyogokat. Gyorsan becsuktam az ablakot, és legalább egy órán keresztül vadásztam a vérszívókra, amint felfedeztem egyet, agyoncsaptam Samuel Beckett drámáinak kötetével, melyet Galianitól kaptam kölcsön. Nem akartam, hogy Nino a strandon piros pöttyökkel lásson az arcomon és a testemen; és azt sem akartam, hogy kiszúrja a drámagyűjteményt, hiszen soha be sem tette a lábát színházba. Elraktam a szúnyogtetemektől fekete és véres foltokkal tarkított könyvet, és elkezdtem olvasni egy rettentő bonyolult szöveget a nemzeteszméről. Elaludtam rajta.

42.

Reggel Nunzia, aki küldetésének érezte, hogy gondoskodjon rólunk, elment valahová bevásárolni, mi meg lesétáltunk a strandra, melyet Citarának hívtak, habár a hosszú nyaralásunk alatt végig azt hittük, hogy Cetara a neve.

Lila és Pinuccia levette könnyű strandruháját, ami alatt gyönyörűséges fürdőruha volt: egyrészes, persze, a férjeik közel sem mutatkoztak olyan elnézőnek, mint a jegyesség alatt, különösen Stefano kelt ki a kétrészes ellen, de a vadonatúj szövetek színei élénken ragyogtak, és a kivágásnál, elöl és hátul, a ruha vonala elegánsan futott a bőrön. Én a hosszú ujjú kék ruhám alatt a régi, megfakult, kinyúlt fürdőruhát viseltem, melyet még Nella Incardo varrt évekkel korábban Baranóban. Feszengve vetkőztem le.

Messzire elsétáltunk a napsütésben, egészen egy hőforrásig, aztán visszagyalogoltunk. Pinuccia és én sokat fürödtünk, Lila nem, pedig pont azért jött Ischiára. Nino persze nem bukkant fel, szomorú voltam, biztosra vettem, hogy csoda történik, és megjelenik. Lila és Pinuccia hazament, én lent maradtam a parton, elsétáltam a fövenyen Forio felé. Annyira leégtem, hogy este azt hittem, lázam van, és a következő napokban otthon kellett maradnom, felhólyagosodott a vállam. Főztem, takarítottam, olvastam, Nunziát meghatotta a serénykedésem, nem győzött dicsérni. Azzal az ürüggyel, hogy egész nap a házban gubbasztok, minden este rávettem Lilát és Pinucciát, hogy gyalogoljunk el a távoli Forióba. Mászkáltunk a központban, fagyiztunk. Ez a jó hely, zsörtölődött Pinuccia, bezzeg ahol mi lakunk, az dögunalom. De nekem Forio is dögunalom volt: nem láttam Ninót.

A hét vége felé fölvetettem Lilának, hogy megnézhetnénk Baranót és a Maronti strandot. Lelkesen fogadta az ötletet, és Pinuccia sem akart otthon unatkozni Nunziával. Korán elindultunk. A ruhánk alatt a fürdőruha, egy hátizsákban mindhármunk törülközői, szendvicsek, egy üveg víz. Azt mondtam, azért találtam ki a kirándulást, hogy üdvözölhessem Nellát, Oliviero tanárnő unokahúgát, aki pár éve vendégül látott a házában. De volt egy titkos tervem is: találkozni a Sarratore családdal, és megszerezni Marisától Nino barátjának foriói címét. Természetesen féltem, hogy Nino apjával is összefutok, de reméltem, hogy dolgozik, másrészt meg annyira vágytam látni a fiát, hogy kész voltam érte elviselni egy-két ocsmány megjegyzést.

Ahogy ajtót nyitott, Nellának tátva maradt a szája, mintha kísértetet látna, aztán könnybe lábadt a szeme.

– Az örömtől – szabadkozott.

De nem csak: amikor a tanárnő felől érdeklődtem, elmondta, hogy a tanárnő nincs jól, szenved Potenzában, nem javul. Kivezetett minket a teraszra, megkínált mindenfélével, különösen a várandós Pinucciát kényeztette. Leültette, megérintette már kissé domborodó hasát. Közben én körbevezettem Lilát: megmutattam neki a terasz szegletét, ahol annyit napoztam, a helyemet az asztalnál, a sarkot, ahol az ágyam állt. Egy tizedmásodpercre bevillant Donato Sarratore képe, ahogy fölém hajol, becsúsztatja a kezét a takaró alá, és fogdosni kezd. Elfogott az undor, de ez sem akadályozott meg, hogy fesztelenül megkérdezzem Nellát: – Sarratoréék?

– Lent vannak a tengernél.

– Milyenek idén?

– Hát…

– Nehéz velük?

– Nehéz, amióta az ember inkább újságíró, mint vasutas.

– Itt van?

– Itt, kiíratta magát betegállományba.

– És Marisa?

– Marisa nincs, de a többiek mind itt vannak.

– Mindenki?

– Jól értetted.

– Nem, esküszöm, hogy semmit sem értek.

Nella felkacagott.

– Ma itt van Nino is, Elenù. Ha elfogy a pénze, megjelenik fél napra, aztán visszamegy a barátjához, Forióba.

43.

Elbúcsúztunk Nellától, elindultunk a cuccainkkal a strandra. Lila egész úton ugratott, kedvesen:

– Ravasz vagy – mondta –, csak azért akartad, hogy Ischiára jöjjek, mert itt van Nino, valld be.

Nem vallottam be, ellenkeztem. Erre Pinuccia csatlakozott a sógornőjéhez, és gorombán a fejemhez vágta, hogy hosszú és fárasztó kirándulásra kényszerítettem terhesen, a saját érdekeim miatt. Innentől még eltökéltebben tagadtam, sőt visszatámadtam. Közöltem velük, hogy ha leégetnek Sarratoréék előtt, az esti hajóval visszamegyek Nápolyba.

Rögtön észrevettem a Sarratore családot. Pontosan ugyanott táboroztak, ahol évekkel korábban, ugyanavval a napernyővel, ugyanazokban a fürdőruhákban, ugyanazokkal a táskákkal. És ugyanúgy aszalódtak a napon: Donato hanyatt a fekete homokban, a könyökére támaszkodva; a felesége, Lidia egy törülközőn ülve, egy magazint lapozgatva. Legnagyobb csalódásomra Ninót nem láttam a napernyő alatt. Gyorsan megnéztem a tengerben, és a távolban fölfedeztem egy fel-felbukkanó fekete pontocskát a fodrozódó vízben, reméltem, hogy ő az. Aztán odakiáltottam a homokban játszó Pinónak, Cleliának és Cirónak.

Ciro nagyon megnőtt, nem ismert meg, bizonytalanul mosolygott. Pino és Clelia lelkesen rohant hozzám, a szüleik kíváncsian megfordultak. Lidia azonnal felugrott, a nevemet kiáltotta, integetett, Sarratore futni kezdett felém, széles mosollyal, tárt karokkal. Kivédtem az ölelést, köszöntem, és megkérdeztem, hogy van. Roppant kedvesek voltak, bemutattam nekik Lilát és Pinucciát, szót ejtettem a szüleikről meg a férjeikről. Donato rögtön rászállt Liláékra, szívélyesen Carracci asszonynak és Cerullo asszonynak szólította őket, emlékezett rájuk kislány korukból, nekiállt dagályos körmondatokban az idő múlásáról beszélni. Én Lidiával csevegtem, udvariasan a gyerekekről és főleg Marisáról kérdezgettem. Pino, Clelia és Ciro majd kicsattant, látszott rajtuk, hogy jól vannak, rögtön körém gyűltek, várták, mikor vonhatnak be a játékaikba. Marisa meg Nápolyban maradt a bácsikájánál, mondta Lidia, négy tárgyból pótvizsgázik szeptemberben.

– Úgy kell neki – folytatta, – egész évben lazsált, megérdemli, hogy szenvedjen.

Nem szóltam semmit, de kizártnak tartottam, hogy Marisa szenvedne: az egész nyarat Alfonsóval tölti a Mártírok téri boltban, jó dolga lesz. Észrevettem viszont, hogy Lidia szeme, széles arca, jókora keble, súlyos hasa komoly fájdalom nyomait viseli. A beszélgetésünk alatt számtalan riadt pillantást vetett a Lilával és Pinucciával bájolgó férje felé. Aztán már nem is figyelt rám, le sem vette a szemét Donatóról, aki fürödni hívta a lányokat, és megígérte Lilának, hogy megtanítja úszni.

– Az összes gyerekemmel sikerült, veled is menni fog.

Ninóról nem kérdeztem, és Lidia sem mondott róla semmit. De ekkor a tenger csillámló kékjében az addig távolodó fekete pontocska irányt váltott, közeledni, növekedni kezdett, már láttam mellette a felcsapó fehér tajtékot.

Igen, ő az, gondoltam őrült izgatottan.

És tényleg, kisvártatva Nino kiemelkedett a vízből, és kíváncsian nézte, ahogy az apja fél kézzel fenntartja Lilát, a másik kezével pedig mutatja, hogy mit kellene csinálnia. Aztán meglátott és felismert, de ugyanolyan bosszús maradt az arckifejezése.

– Hogy kerültél ide? – kérdezte.

– Nyaralok – feleltem –, és beugrottam üdvözölni Nellát.

Nino vetett még egy ingerült pillantást az apja és a két lány felé.

– Az ott nem Lina?

– De, a másik meg a sógornője, Pinuccia, talán emlékszel rá.

Hosszasan dörzsölte a haját a törülközővel, és tovább fürkészte hármójukat a tengerben. Kissé zavartan elhadartam, hogy szeptemberig maradunk Ischián, nem messze lakunk Foriótól, itt van Lila anyja is, vasárnap jönnek a férjek Lilához és Pinucciához. Úgy tűnt, nem is figyel rám, de én csak azért is kiböktem, nem érdekelt, hogy Lidia is hallja: – A hétvégén szabad vagyok.

– Keress meg – mondta, aztán odafordult az anyjához: – Mennem kell.

– Máris?

– Dolgom van.

– És Elena?

Nino rám nézett, mintha csak akkor esett volna le neki, hogy ott vagyok. Keresgélt a napernyőre akasztott inge zsebében, elővett egy ceruzát és egy kis füzetet, felírt valamit, kitépte a lapot, és felém nyújtotta.

– Ez a címem – mondta.

Világosan, határozottan, akár egy filmsztár. Elvettem a lapot, mint valami ereklyét.

– Legalább egyél valamit, mielőtt elmész – kérlelte az anyja.

Nino nem felelt.

– És köszönj el apádtól.

Derekára kötötte a törülközőt, átvette a nadrágot, és elindult a parton. Senkitől sem köszönt el.

44.

Az egész napot a strandon töltöttük, én játszottam és fürödtem a gyerekekkel, Pinucciát és Lilát meg teljesen behálózta Donato, még arra is rávette őket, hogy sétáljanak el vele a hőforrásig. Végül Pinuccia halálosan kimerült, de Sarratore kitalálta, hogyan juthatnánk kényelmesen haza. Elvezetett minket egy szállodáig, amolyan cölöpépítmény a tengeren, ahol fillérekért béreltünk egy csónakot, és rábíztuk magunkat egy vén tengeri medvére.

Alig indultunk el, Lila gúnyosan megjegyezte:

– Nino nem törődött veled, lelépett.

– Tanulnia kell.

– Azért elköszönhetett volna.

– Ő ilyen.

– Bunkó – szólt közbe Pinuccia. – Amilyen jó fej az apja, olyan tahó a fia.

Mindketten meg voltak győződve, hogy Ninót csöppet sem érdekeltem; meghagytam őket a hitükben, bölcsen megtartottam magamnak a titkaimat. Mert ha Nino pillantásra sem méltat egy magamfajta tanulós lányt, Liláék könnyebben megemésztik, hogy nem foglalkozott velük, talán meg is bocsátják neki. Meg akartam védeni Ninót a haragjuktól, és sikerrel jártam: gyorsan megfeledkeztek róla. Pinuccia lelkesen ecsetelni kezdte Sarratore nagyúri modorát, Lila elégedetten hozzátette: – Nagyon ügyes, megtanított lebegni, és úszni is egy kicsit.

Lassan lement a nap. Eszembe jutott Donato ocsmánykodása a takaróm alatt, megborzongtam. Elöntött a rosszkedv, mintha a lilás égből szállt volna alá.

– Ő írta, hogy csúnya a kép a Mártírok téri üzletben – mondtam Lilának.

Pinuccia vágott egy elégedett grimaszt.

– Igaza volt.

Bedühödtem:

– És ő tette tönkre Melinát.

Lila kuncogott:

– Vagy talán boldog volt vele, egyszer az életben.

Megsebeztek a szavai. Tudtam, mit állt ki Melina, mit álltak ki a gyerekei. Tudtam, mennyire szenved Lidia, és hogy Sarratore úri modora mögött olyan vágy rejtőzködik, amely nem tart tiszteletben senkit és semmit. Nem felejtettem el, milyen fájdalmas együttérzéssel viszonyult Lila kiskora óta mindig az özvegy Melinához. Akkor most mi lelte? Mi ez a hang, mik ezek a szavak: jelzés nekem? Azt akarja mondani, kislány vagy még, nem tudod, mire van szüksége egy nőnek? Egy csapásra meggondoltam magam a titkaim titkosságát illetően. Meg akartam mutatni nekik, hogy ugyanannyira nő vagyok, mint ők, és nagyon is tudom, mitől döglik a légy.

– Nino megadta a címét – mondtam Lilának. – Ha nem bánod, amikor jön Stefano és Rino, meglátogatom.

A címét. Meglátogatom. Merész szavak. Lila összehúzta a szemét, egy mély ránc futott végig magas homlokán. Pinuccia kaján tekintettel megpaskolta Lila térdét, és vigyorogva megszólalt:

– Hallottad? Lenucciának randija lesz. Megkapta a címet.

Elvörösödtem.

– Miért, amíg ti a férjeitekkel vagytok, mégis mit kellene csinálnom?

Egy hosszú pillanatig csak a motor robaja hallatszott, összekeveredett a tengerész néma jelenlétével.

Lila hűvösen kijelentette:

– Maradj anyámmal. Nem szórakozni jöttél.

Visszanyeltem a választ. Már egy hete szabadok voltunk. És aznap a strandon Lila és Pinuccia is, a napsütésben, a hosszú fürdőzések alatt, Sarratore felvidító, hízelgő szavainak köszönhetően, kibújt a bőréből. Donatóval egyszerre érezhették magukat nőnek és kislánynak, mint egy ritka különleges apa mellett, aki nem büntet, hanem bátorít, hogy kifejezd a vágyaidat, bűntudat nélkül. És én mit művelek? Egy ilyen nap után bejelentem, hogy a vasárnapot egy egyetemista sráccal töltöm, ezáltal emlékeztetve mindkettejüket, hogy vége a szalmaözvegységnek, nemsokára megjönnek Stefanóék. Igen, elvetettem a sulykot. Vágd le a nyelved, gondoltam, ne bosszantsd fel őket.

45.

A férjek a vártnál korábban érkeztek. Vasárnap reggel helyett már szombat este megjelentek, jókedvűen, két Lambretta robogóval, a kikötőben bérelhették őket. Nunzia nekilátott vacsorát készíteni, mindenféle finomsággal. Beszélgettünk a telepről, a boltokról, a készülő új cipőkről. Rino agyondicsérte magát az apjával közösen kitalált új modellek miatt, de azért a megfelelő pillanatban a húga orra alá dugott egy köteg vázlatrajzot. Lila kelletlenül megnézte őket, javasolt néhány változtatást. Aztán asztalhoz ültünk, és a fiúk mindent felfaltak, versenyeztek, melyikük tud többet enni. Még tíz óra sem volt, amikor bevonultak a feleségeikkel a hálószobájukba.

Segítettem Nunziának leszedni az asztalt és elmosogatni, aztán bezárkóztam a szobámba, olvastam egy kicsit. Majdnem megfulladtam a melegtől, de féltem a szúnyoginváziótól, inkább nem nyitottam ki az ablakot. Forgolódtam az ágyban, izzadságtól csatakosan, Lilára gondoltam: lassan-lassan meghunyászkodott. Persze továbbra sem mutat elsöprő érzelmeket a férje iránt, még a jegyességük alatti néhány gyengéd gesztus is eltűnt, és most a vacsora alatt többször undorodva megjegyzést tett Stefanóra, amiért összevissza zabál és vedel, mégis nyilvánvaló, hogy valamiféle egyensúly, még ha bizonytalan is, kialakult köztük. És amikor Stefano egy-két sikamlós célozgatás után elindult a hálószobába, Lila nem mondta, hogy menj csak, majd jövök én is, azonnal követte, egy megkérdőjelezhetetlen szokásnak engedelmeskedve. Nem volt meg kettejük között Rino és Pinuccia karneváli vidámsága, de nem volt ellenállás sem. Késő éjszakáig hallottam a beszűrődő hangokat, nevetést, nyögéseket, ajtónyitódást, vízcsobogást, vécélehúzást, ajtócsukódást. Aztán végre elaludtam.

Másnap Nunziával reggeliztem. Tízig vártam, hogy a többiek kidugják az orrukat a szobájukból, hiába. Lementem a strandra, és amikor délben feljöttem, Nunzia közölte, hogy a két pár elment bejárni a szigetet robogóval, nem is ebédelnek itthon. Három óra felé érkeztek meg, pityókásan, boldogan, lepirulva. Ódákat zengtek Casamiccioláról, Lacco Amenóról, Forióról. Főleg a két lány volt bezsongva, kaján pillantásokat vetettek felém.

– Lenù – mondta, szinte kiáltotta Pinuccia –, találd ki, mi történt!

– Mi?

– Találkoztunk Ninóval a strandon – felelte Lila.

Megállt a szívem.

– Á.

– Elképesztően jól úszik – lelkesedett Pinuccia, széles karmozdulatokkal utánozva a tempókat.

Rino is közbeszólt:

– Nem volt bunkó: érdeklődött a cipőkészítés felől.

És Stefano:

– Van egy barátja, Soccavónak hívják, mortadellás Soccavo: az apjának szalámigyára van San Giovanni a Teduccióban.

És újra Rino:

– Fölveti a pénz.

És megint Stefano:

– Hanyagold a csóró diákot, Lenù, hajts rá Soccavóra, jobban jársz.

Ment még egy darabig az ugratás (nem semmi, Lenuccia maholnap dúsgazdag lesz, mindenkinél gazdagabb, gondoltad volna, alamuszi macska nagyot ugrik), aztán visszavonultak a hálószobáikba.

Szörnyen rosszulesett. Találkoztak Ninóval, együtt fürödtek, beszélgettek vele, nélkülem. Fölvettem a legjobb ruhámat – amelyiket az esküvőkön viseltem, noha meleg volt hozzá –, gondosan kifésültem a naptól aranyszőke hajamat, és szóltam Nunziának, hogy sétálok egyet.

Elkutyagoltam Forióig, idegesen a hosszú, magányos gyaloglástól, a melegtől, a tervem kétes kimenetelétől. Megtaláltam Nino barátjának házát, többször bekiáltottam Ninónak az utcáról, aggódtam, hogy nem válaszol.

– Nino, Nino!

Kinézett az ablakon.

– Gyere be.

– Gyere te ki.

Vártam, féltem, hogy ellenséges lesz. De szokatlanul szívélyes ábrázattal lépett ki a kapun. Ellenállhatatlan volt a szögletes arca. Élveztem, ahogy fölém magasodik a nyúlánk alakjával, széles vállával, keskeny mellkasával, feszes, barna bőrével: csupa csont, izom, ín. A barátja majd utánunk jön, mondta, és elsétáltunk Forio központjába, megnézni a vasárnapi kirakodóvásárt. Mi újság a könyvesboltban?, kérdezte. Elmeséltem, hogy Lila megkért, kísérjem el a nyaralásra, így hát felmondtam. Arról nem szóltam, hogy pénzt kapok érte, mintha Lila alkalmazottja volnék. Érdeklődtem viszont Nadia felől, csak ennyit mondott: – Minden rendben.

– Írtok egymásnak?

– Igen.

– Mindennap?

– Hetente.

Itt meg is rekedt a beszélgetésünk. Semmit sem tudunk egymásról, gondoltam. Talán megkérdezhetném, milyen most a viszonya az apjával, de hogyan? Egyébként meg a saját szememmel láttam, hogy nem jönnek ki egymással. Zavarba estem a csöndtől.

De Nino gyorsan átnyergelt az egyetlen témára, mely a találkozásunkat indokolhatta. Örül, hogy eljöttem, mondta, a barátjával csak a fociról és a vizsgákról lehet diskurálni. Megdicsért:

– Galianinak jó orra van, te vagy az egyetlen lány az iskolában, akit esetleg más is érdekel, nem csak ami a felelésekhez és osztályzatokhoz kell.

Nekiállt komoly dolgokat fejtegetni, kezdettől fogva szép, választékosan szenvedélyes nyelvezettel beszéltünk, tudtuk, hogy ez mindkettőnk erőssége. Nino az erőszak kérdésétől indult. Megemlített egy cortonai béketüntetést, aztán ügyesen áttért egy utcai összetűzésre Torinóban. Azt mondta, szeretné világosabban látni a munkaerő-vándorlás és az ipari termelés összefüggéseit. Helyeseltem, pedig mit tudtam én minderről? Semmit. Nino rájött, és részletesen mesélt a fiatal déli suhancok zendüléséről: a rendőrség kíméletlenül ellátta a bajukat.

– Nápolyiaknak, marokkóiaknak, fasisztáknak, provokátoroknak, anarchistáknak nevezik őket. Pedig egyszerű srácok, akikkel semmilyen intézmény nem törődik, magukra vannak hagyva, és ha begurulnak, törnek-zúznak.

Próbáltam kinyögni valami kedvére valót.

– Ha nem ismerjük alaposan a problémákat, és nem találunk időben megoldásokat, természetes, hogy kirobbannak a rendbontások. De ez nem a tiltakozók hibája, hanem azoké, akik nem tudnak kormányozni.

Vetett rám egy ámult pillantást.

– Pontosan így gondolom.

Madarat lehetett volna velem fogatni. Felbátorodtam, és óvatosan fejtegetni kezdtem, Rousseau-tól és a Galianitól kölcsönkapott egyéb könyvek szerzőitől merítve, hogy miként lehetne összeegyeztetni az individualitást az univerzalitással. Aztán megkérdeztem:

– Ismered Federico Chabod-t?

Csak úgy bedobtam a nevét, olvastam pár oldalt a nemzeteszméről szóló könyvéből. Semmi mást nem tudtam róla, de az iskolában megtanultam elhitetni, hogy mindent tudok. Ismered Federico Chabod-t? Ez volt az egyetlen pillanat, amikor Nino egy kissé elbizonytalanodott. Rájöttem, hogy fogalma sincs, ki lehet Chabod: átjárt a lelkesítő beteljesülésérzés. Nekiálltam összefoglalni azt a keveset, amire emlékeztem, de hamar ráeszméltem, hogy a tudás és annak kényszeres fitogtatása egyszerre Nino legfőbb erénye és gyengesége. Erős volt, ha kitűnhetett, sebezhető, ha nem. Ezúttal is elkomorult, és szinte azonnal közbevágott, témát váltott, a tartományi törvényről szónokolt, hogy sürgősen el kell fogadtatni, meg autonómiáról és decentralizációról, tartományi gazdálkodási programról: sose hallottam egyikről sem. Szóval semmi Chabod, átengedtem neki a terepet. És jó volt hallgatni, ahogy beszél, látni az arcán a szenvedélyt. Egyre jobban belemelegedett, szinte lángolt a szeme.

Több mint egy órát beszélgettünk. Kizártuk a külvilág hangjait, az emberek bárdolatlan karattyolását nyelvjárásban, kiváltságosak voltunk, csak mi ketten, az ékes olasz nyelvezetünkkel, a témáinkkal, melyek egyedül minket érdekelnek, senki mást. Mi is volt ez valójában? Eszmecsere? Felkészülés a jövőbeli vitáinkra olyanokkal, akik megtanulták hozzánk hasonlóan forgatni a szavakat? Jeladás, hogy bebizonyítsuk egymásnak, megvannak egy hosszú és gyümölcsöző barátság alapjai? A szexuális vágy pallérozott kifejezése? Nem tudom. Mindenesetre az biztos, hogy engem semmilyen különösebb rokonszenv nem fűzött ezekhez a témákhoz, se az érintett személyekhez. Nem a neveltetésem vezérelt, nem is a megszokás, hanem csakis az örök megfelelési vágy. És az is biztos, hogy jó volt, olyasmi, mint év végén meglátni a bizonyítványomban sorakozó szebbnél szebb jegyeket. De gyorsan kiderült, hogy ez nem olyan, mint a régi beszélgetéseink Lilával, melyek lángra lobbantották az elmémet, melyek során egymástól ragadtuk el a szót, s közben nőttön-nőtt bennünk a villámokkal teli vihart idéző izgalom. Ninóval más volt. Rájöttem, hogy azt kell mondanom, amit hallani akar, leplezve a tudatlanságomat, és elhallgatva azt a keveset, amit én tudok, de ő nem. Megtettem, és büszke voltam, hogy megosztja velem a meggyőződéseit. De ekkor történt valami. Hirtelen abbahagyta a szónoklatot, megfogta a kezem, és közölte, akár egy rikító képfelirat: elviszlek egy helyre, ezt a kilátást nem lehet elfelejteni, és elvezetett a Soccorso térre, s közben egyetlen másodpercre sem engedte el a kezem, sőt ujjait összefonta az ujjaimmal, és ez olyannyira lehengerelt, hogy a ragyogóan kék tenger ívéből nem sokra emlékszem.

Teljesen elvarázsolt. Egyszer-kétszer elhúzta a kezét, megigazította a haját, de utána rögtön újra megfogta a kezem. De hát együtt van Galiani lányával, villant belém egy pillanatra, nem túl bizalmas ez a gesztus? Talán ő így képzeli a férfi-nő barátságot, feleltem magamnak. Na és a csók a könyvesboltban? Belefér, új nemzedék, új szokások: különben is, semmiség volt, alig ért össze az ajkunk. Be kell érnem a jelen boldogságával, ezzel a veszedelmes vakációval, melyet én akartam: aztán elveszítem Ninót, megy tovább a saját útján, mely sehogy sem lehet az enyém.

Ilyen gondolatok cikáztak a fejemben, amikor a hátam mögül robaj hallatszott meg harsány kiáltozás. A két Lambretta robogott el mögöttünk, Stefanóval és Lilával meg Rinóval és Pinucciával. Lelassítottak, és egy ügyes manőverrel visszafordultak. Kifejtettem a kezem Nino kezéből.

– És a barátod? – kérdezte Ninótól Stefano a motort bömböltetve.

– Mindjárt jön.

– Üdvözlöm.

– Átadom.

Közbeszólt Rino:

– Elviszed Lenucciát egy körre?

– Nem, köszönöm.

– Nem látod, hogy örülne neki?

Nino elvörösödött.

– Nem tudok motorozni – mondta.

– Könnyű, olyan, mint a biciklizés.

– Tudom, de nem nekem való.

Stefano vigyorgott.

– Hagyd, Rinù, ő tanulni szeret.

Sosem láttam még ennyire jókedvűnek. Lila szorosan hozzásimult a nyeregben, átkarolta a derekát. Nógatta:

– Menjünk, mert lekésitek a hajót.

– Bizony, indulás! – kiáltotta Stefano. – Holnap mi dolgozunk, amíg ti napozgattok meg fürödtök. Szia, Lenù, szia, Nino, legyetek jók!

– Nagyon örülök, hogy megismertelek – mondta Rino szívélyesen.

Elrobogtak, Lila integetve odakiáltott Ninónak:

– Aztán ugye hazakíséred Lenùt?

Az anyámnak képzeli magát, gondoltam bosszúsan, játssza a felnőttet.

Nino újra megfogta a kezem, és azt mondta:

– Rino jó fej, de Lina miért ment hozzá ehhez a baromhoz?

46.

Kicsivel később megjelent a barátja, Bruno Soccavo, egy kis növésű, húsz év körüli srác alacsony homlokkal, éjfekete, göndör hajjal, kellemes, de egy régi, feltehetőleg súlyos bőrgyulladás következtében ragyás arccal.

Hazakísértek az alkonyatban, a sötétlilás tenger mellett. Nino útközben nem fogta már a kezem, noha Bruno gyakorlatilag magunkra hagyott minket, vagy előrement, vagy lemaradt, mintha nem akarna zavarni. Mivelhogy Soccavo egy árva szót sem szólt hozzám, én sem szóltam hozzá, elbátortalanított a bátortalansága. De amikor a házunk előtt elváltunk, ő kérdezte meg, váratlanul: – Holnap látunk?

Nino pedig faggatott, hogy pontosan hová is járunk strandra. Megmondtam neki.

– Délelőtt vagy délután?

– Délelőtt is, délután is, Linának sokat kell fürödnie.

Megígérte, hogy átugranak hozzánk.

Nagy boldogan felszaladtam a lépcsőn, de alig léptem be a házba, Pinuccia máris elkezdett ugratni.

– Mama – mondta az anyjának vacsora közben –, Lenuccia összejött a költő fiával, egy hosszú hajú, cingár sráccal, aki különbnek képzeli magát mindenkinél.

– Nem igaz.

– Dehogyisnem, láttunk titeket kéz a kézben.

Nunzia bedőlt neki, és a szokásos rendíthetetlen komolyságával megkérdezte:

– Mivel foglalkozik Sarratore fia?

– Egyetemista.

– Akkor, ha szeretitek is egymást, várnotok kell az esküvővel.

– Nincs mire várni, asszonyom, csak barátok vagyunk.

– Jó, de ha, tegyük fel, összejöttök, előbb be kell fejeznie a tanulást, és találnia kell valami rendes munkát, csak utána házasodhattok össze.

Közbeszólt Lila is, vidáman:

– Bizony, be fogsz penészedni.

De Nunzia letorkolta:

– Ne beszélj így Lenucciával.

És vigasztalásképpen elmondta nekem, hogy ő huszonegy évesen ment hozzá Fernandóhoz, és huszonhárom volt, amikor megszületett Rino. Aztán a lányához fordult, és mindenféle rosszindulat nélkül, tényszerűen megjegyezte:

– Te viszont túl korán mentél férjhez.

Erre Lila berágott, és beviharzott a szobájába. Amikor Pinuccia bekopogott, hogy bemehet-e aludni, Lila kiüvöltött: hagyj békén, neked is van szobád! Ilyen hangulatban hogyan mondhattam volna el, hogy Nino és Bruno megígérte, hogy másnap átjönnek a strandra? Sehogy. Ha jönnek, annál jobb, gondoltam, ha nem, minek is szólnék róla? Nunzia közben jószívűen befogadta az ágyába a menyét, és kérlelte, hogy ne vegye magára a lánya idegrohamait.

Lila reggelre sem nyugodott meg. Sőt harapósabban ébredt, mint ahogy lefeküdt. A férje távolléte miatt ideges, mentegette Nunzia, de nem hittünk neki. Hamar kiderült, hogy Lilának legfőképp velem van baja. Lefelé a strandra a nyakamba varrta a táskáját, aztán kétszer visszaküldött odalentről, először egy kendőért, másodszor a körömvágó ollóért. Amint tiltakozni próbáltam, éreztette, hogy fizet nekem. Nem mondta ki, de én így is megértettem: mint amikor egy pofonra lendülő kéz félúton megáll.

Pokoli meleg volt, ki sem jöttünk a vízből. Lila kitartóan gyakorolta a lebegést, és megkövetelte, hogy mellette legyek, szükség esetére. De nem hagyta abba a gonoszkodást. Folyton szapult, fortyogott, hogy hülyeség volt megbíznia bennem, én sem tudok úszni, hogyan tudnám megtanítani? Bezzeg Sarratore! Megesketett, hogy másnap megint elmegyünk a Marontira. Pedig közben egészen belejött a sok gyakorlástól. Bármilyen mozdulatot képes volt pillanatok alatt megjegyezni. Ezért is boldogult remekül a pult mögött, egykettőre megtanult szalámit meg sajtot szeletelni, és csalni a súlyokkal a mérlegen. Így született, képes lett volna elsajátítani a cizellálás művészetét egy ötvös munkálkodását figyelve, aztán játszva túlszárnyalta volna a mestert. És tényleg, már nem is lihegett aggodalmasan, összeszedetté váltak a mozdulatai, úgy tűnt, mintha rárajzolta volna a testét a tenger áttetsző felületére. Hosszú, vékony lába és keze nyugodt ritmusossággal hasította a vizet, semmi tajték, mint Nino körül, semmi színpadias feszültség, mint az idősebb Sarratore körül.

– Jól csinálom?

– Jól.

Valóban, néhány órán belül jobban úszott nálam, Pinucciáról nem is beszélve, és kicsúfolta az ügyetlenségünket.

Csak délután változott meg a hangulat, egy csapásra, amikor négy óra körül, együtt a hűvös széllel, mely elvette a kedvünket a fürdéstől, megjelent a strandon az égimeszelő Nino és a válláig érő Bruno.

Pinuccia vette észre őket, ahogy közeledtek a homokban, a kislapátokkal és vödrökkel játszó gyerekek között. Kitört belőle a nevetés a meglepetéstől:

– Jön a colos meg a haverja – mondta.

Nino és Bruno kényelmesen lépkedett, törülközővel a vállon, cigarettával és öngyújtóval a kézben, és a tekintetükkel minket kerestek a strandolók között. Hirtelen úgy éreztem, átjár az erő, kiáltoztam, integettem nekik. Tehát Nino betartotta az ígéretét. Tehát már egy nap után szükségét érezte, hogy viszontlásson. Tehát csakis miattam gyalogolt el idáig Forióbol, a szófukar barátjával, hiszen semmi köze Lilához és Pinucciához, és csak nekem nincs férjem, sem vőlegényem. Boldog voltam, és ahogy nőtt a boldogságom a megerősítésektől – Nino leterítette mellém a törülközőjét, elhelyezkedett rajta, helyet mutatott nekem a kék szöveten, mire én gyorsan áttelepedtem mellé a homokból –, úgy váltam egyre fesztelenebbé, beszédesebbé.

Lila és Pinuccia viszont megnémult. Nem gúnyolódtak velem, nem beszélgettek egymással, hallgatták, ahogy Nino mókás történeteket mesél arról, miként zajlik a tanulós nyaralás a barátjával.

Beletelt egy kis időbe, amíg Pinuccia ki mert nyögni pár szót, félig olaszul, félig nyelvjárásban. Jó meleg a víz, mondta, meg hogy nagyon vágyik egy szelet hideg kókuszdióra, de nem találja az árust. Nino nemigen törődött vele, tovább mesélte a történeteit, Bruno figyelmesebbnek bizonyult, kötelességének érezte, hogy segítsen egy terhes asszonynak, és felajánlotta, hogy elmegy kókuszért, nehogy emiatt legyen baja a gyereknek. Pinucciának tetszett Bruno fojtott, félénk, de kedves hangja, egy olyan emberé, aki a légynek sem tudna ártani, és örömmel szóba elegyedett vele, halkan, mintha nem akarnák a többieket zavarni.

Lila viszont tovább hallgatott. Pinuccia és Bruno udvariaskodó csevegése nemigen érdekelte, ellenben a mi beszélgetésünkből Ninóval egyetlen szót sem szalasztott el. Zavart ez a nagy figyelem, többször is fölvetettem, hogy szívesen elsétálnék a hőforrásokig, reméltem, hogy Nino kap az alkalmon. De Nino épp a sziget építészeti zűrzavarát taglalta, úgyhogy csak bólintott egyet gépiesen, és folytatta a mondókáját. Aztán belekeverte Brunót is, talán idegesítette, hogy Pinucciával beszélget, odaszólt neki: – Ugye hogy felétek is micsoda förtelmes házak vannak?

Muszáj volt szerepelnie, összegezni az olvasmányait, formába önteni mindazt, amit látott. Beszélt, beszélt, beszélt, így rendszerezte a gondolatait, de biztosra vettem, hogy a szószátyársága a magányosság jele is. Hasonlítunk, gondoltam büszkén, és szerettem volna én is ugyanolyan műveltnek látszani, megmutatni, mit tudok, merrefelé tartok. De Nino nem hagyott szóhoz jutni, hiába próbálkoztam. Úgyhogy hallgattam, mint a többiek, és amikor Pinuccia bejelentette, hogy elmegy Brunóval megkeresni a kókuszárust, áthatóan bámultam Lilát, remélve, hogy elkíséri a sógornőjét, és végre magunkra hagy minket Ninóval a kék törülközőn. De Lila nem szólt semmit, mire Pinuccia ráeszmélt, hogy így kénytelen lenne egyedül sétálni egy rokonszenves, de mégiscsak ismeretlen sráccal, és bosszúsan megkérdezte: – Lenù, sétálni akartál, nem jössz?

– De, csak ezt még megbeszéljük – feleltem –, majd utánatok megyek.

Pinuccia kedvetlenül elindult Brunóval a hőforrások felé: egyforma magasak voltak.

Már arról folyt a szó, hogy Nápoly, Ischia és egész Campania tartomány gonosztevők kezébe került, akik persze jóravaló embereknek állítják be magukat.

– Banditák – tajtékzott Nino –, gengszterek, vérszívók, dúsgazdag adócsalók: építési vállalkozók meg az ügyvédeik, maffiózók, fasiszta-monarchisták és kereszténydemokraták, akik úgy tesznek, mintha a beton az égben készülne, és a Jóisten egy hatalmas kőműveskanállal szétszórná tömbökben a domboldalakra, a tengerpartra.

Persze megint leginkább csak Nino beszélt, én néha közbeszúrtam valamit, amit a Cronache Meridionali számaiban olvastam. Lila csak egyszer szólt közbe, óvatosan, amikor Nino a csalók között megemlítette a kufárokat. Megkérdezte:

– Kik azok a kufárok?

Nino félbehagyta a mondatot, és döbbenten rámeredt Lilára.

– A kereskedők.

– És mért hívod őket kufároknak?

– Így szokás.

– A férjem kufár.

– Nem akartalak megsérteni.

– Nem sértődtem meg.

– Fizettek adót?

– Most hallok róla először.

– Tényleg?

– Igen.

– Az adók fontosak, hogy tervezhető legyen a gazdaság.

– Ha te mondod. Emlékszel Pasquale Pelusóra?

– Nem.

– Kőműves. A sok beton nélkül elvesztené a munkáját.

– Á.

– De kommunista. A bíróság szerint az apja, aki szintén kommunista, megölte az apósomat, aki feketézésből és uzsoráskodásból gazdagodott meg. És Pasquale olyan, mint az apja, még az elvtársaival sem értett egyet soha a béke kérdésében. De attól még, hogy a férjem vagyona félig az apósomtól származik, Pasqualéval jó barátok vagyunk.

– Nem értem, hová akarsz kilyukadni.

Lila önironikusan elhúzta a száját.

– Én sem. Reméltem, hogy titeket hallgatva rájövök.

Ennyi, ezután nem szólt többet. De amit mondott, azt nem a szokásos agresszív stílusában mondta, úgy tűnt, komolyan szeretné, hogy segítsünk neki megérteni a dolgokat, ha már a telepi élet egy kibogozhatatlan gombolyag. Szinte végig nyelvjárásban beszélt, mintha szerényen jelezni akarná: nem trükközöm, én ilyen vagyok. Különböző dolgokat összegzett, őszintén, anélkül hogy valamiféle köteléket keresett volna közöttük, mint általában. És tényleg egyikünk sem hallotta korábban ezt a kulturális és politikai megvetéssel teli kifejezést: kufárok. És tényleg fogalmunk sem volt az adókról: a szüleink, barátaink, vőlegényeink, férjeink, rokonaink úgy tettek, mintha nem is léteznének, és az iskolában sem tanítottak nekünk semmit, aminek bármiféle köze lett volna a politikához. Mindenesetre Lilának sikerült felbolygatnia ezt a szokatlan, eseménydús délutánt. A párbeszédük után Nino azonnal megpróbált visszakanyarodni a témához, de belezavarodott, és újra nekiállt sztorizni az életükről Brunóval. Elmesélte, hogy mindig rántottát és felvágottat esznek, és hogy rengeteg bort isznak. Aztán mintha a saját történeteibe is belezavarodott volna, s láthatóan megkönnyebbült, amikor visszatért Pinuccia és Bruno, vizes hajjal, nyilván fürdés után, kókuszdiót majszolva.

– Remek volt! – kiáltotta Pinuccia, de az arckifejezése mást mutatott: szép kis barátnők vagytok, elengedtek egyedül egy vadidegennel.

A fiúk elbúcsúztak, elkísértem őket egy darabon, csak hogy világossá tegyem: az én barátaim, hozzám jöttek.

Nino morcosan megjegyezte:

– Linának tényleg vége, nagy kár érte.

Bólintottam, elköszöntem tőlük, és ott maradtam még egy kicsit, bokáig a vízben, hogy megnyugodjak.

Hazamentünk, Pinuccia és én vidámak voltunk, Lila a gondolataiba merült. Pinuccia mesélt Nunziának a fiúk látogatásáról, és váratlanul hálásan emlegette Brunót, amiért egy kívánós kismama segítségére sietett. Nagyon udvarias srác, mondta, egyetemista, de nem az unalmasabb fajtából: látszólag nem sokat ad az öltözködésre, de minden holmija, a fürdőruhától az ingig vagy a szandálig, drága cucc. Érdekes, hogy másképp gazdag, mint Stefano, Rino vagy a Solarák. Vett nekem a strand bárjában mindenfélét, de nem kérkedett vele, mondta, és ez a mondat mélyen megragadt bennem.

Az anyósa, aki az egész nyaralás alatt egyszer sem jött le a strandra, hanem bevásárolt, tett-vett a házban, vacsorát főzött meg ebédet másnapra, hogy levihessük a partra, megbabonázva hallgatta, mintha a menye egy varázslatos világról mesélne. Persze rögtön észrevette, hogy a lányának máshol jár az esze, és kutakodó pillantásokat vetett felé. De Lila egyszerűen csak szórakozott volt, nem akadékoskodott, visszafogadta Pinucciát az ágyába, és jó éjszakát kívánt mindenkinek. Aztán tett valami egészen váratlant. Épphogy ágyba bújtam, amikor benyitott hozzám.

– Ideadod az egyik könyvedet? – kérdezte.

Meglepetten rámeredtem. Olvasni akar? Mióta nem vett könyvet a kezébe, három, négy éve? Miért pont most akarja újrakezdeni? Fogtam a Beckett-kötetet, melyet a szúnyogok levadászására használtam, és odaadtam neki. Az tűnt a legegyszerűbbnek.

47.

Hosszú várakozásokkal és túl rövid találkozásokkal telt el a hét. A fiúk szigorúan betartották a napirendjüket. Hatkor keltek, ebédig tanultak, háromkor átgyalogoltak hozzánk, hétkor elmentek, megvacsoráztak, és megint tanultak. Nino sosem jött egyedül. Bár mindenben különböztek, nagyon jól megvoltak egymással, és legfőképp, úgy tűnt, egymásból, a másik jelenlétéből merítenek erőt hozzánk.

Pinuccia viszont a kezdetektől fogva kételkedett a barátságukban. Állította, hogy nincsenek különösebben jóban, és nem is igazán tartanak össze: a kapcsolatuk teljességgel Bruno jámborságára épül, aki zokszó nélkül elviseli, hogy Nino reggeltől estig folyamatosan ontja magából az ökörségeket.

– Ökörségeket, igen – ismételte meg, aztán kissé gúnyosan bocsánatot kért, amiért leszólta a beszélgetéseket, melyeket én annyira szerettem. – Diákok vagytok – mondta –, persze hogy megértitek egymást, de miért hagyjátok, hogy minket untasson a fecsegésetek?

Nagyon örültem a szavainak. Megerősítette Lila, a néma fültanú előtt, hogy különleges, kiváltságos viszony fűz Ninóhoz, melybe nehéz lenne bekapcsolódni.

Aztán egyik nap Pinuccia azt mondta megvető hangon Brunónak és Lilának:

– Hagyjuk őket okoskodni, ússzunk egyet, jó a víz.

Az okoskodni nyilvánvalóan azt jelentette, hogy tulajdonképpen minket sem érdekel, amiről társalgunk, színház az egész. Engem nemigen zavart a kifejezés, de Nino nagyon a szívére vette, félbeharapta a mondatot, fölpattant, berohant a tengerbe, és miközben mentünk mi is befelé, a hideg vízzel fröcskölni kezdett minket. Borzongva könyörögtünk, hogy hagyja abba, erre elkapta Brunót, és birkózni kezdett vele, mintha a vízbe akarná fojtani.

Tessék, gondoltam, teli van nagy gondolatokkal, de ha akar, tud vidám és játékos lenni. Nekem miért csak a komoly arcát mutatja? Galiani mondta neki, hogy engem csak a tanulás érdekel? Vagy én magam sugalltam ezt a szemüvegemmel, a beszédmódommal?

Egyre növekvő keserűséggel éreztem, hogy elszaladt a délután, és alig maradt belőle más, csak szavak, teli aggodalommal, Nino részéről azért, hogy beszélhessen és beszélhessen, a részemről azért, hogy véleményt tudjak mondani, és halljam, hogy egyetért velem. Nem fogta már meg a kezem, nem ültetett maga mellé a törülközőjére. Láttam Pinucciát és Brunót semmiségeken nevetni, és irigyeltem őket: mennyire szerettem volna én is ugyanúgy nevetni Ninóval! Nem akarok semmit, nem várok semmit, csak egy kis bizalmasságot szeretnék, még ha tiszteletteljes is, mint amilyen Pinuccia és Bruno között van.

Lilát láthatóan más foglalkoztatta. Egész héten nyugodt volt. Szinte ki sem jött a vízből, fel-alá úszkált a part vonalával párhuzamosan, néhány méterre a fövenytől. Pinuccia és én egy darabig mellette voltunk, tovább tanítottuk úszni, pedig már sokkal jobban úszott nálunk. De hamar fázni kezdtünk, kirohantunk a vízből, és lefeküdtünk a forró homokba, Lila meg folytatta a gyakorlást, nyugodt karcsapásokkal, könnyű lábmozdulatokkal, ütemes levegővételekkel, ahogyan az öreg Sarratorétól tanulta. Mindig túlzásba esik, dünnyögte Pinuccia a napon, a hasát simogatva. Én időről időre felültem, és odakiáltottam Lilának: – Elég az úszkálásból, túl sokat vagy a vízben, megfázol!

De Lila rám se hederített, csak akkor jött ki, amikor már szederjes volt az arca, a szeme fehér, a szája kék, az ujjbegyei ráncosak. Vártam a parton a tűző naptól meleg törülközőjével, ráterítettem a vállára, jó erősen átdörzsöltem vele.

Amikor megérkeztek a fiúk, akik egyetlen napot sem hagytak ki, vagy megint fürödtünk egyet velük – de Lila rendszerint nem jött, csak ült a parton a törülközőjén, és nézett minket –, vagy sétáltunk – akkor meg lemaradt kagylót gyűjteni –, vagy ha Nino és én belefogtunk megvitatni a világ nagy dolgait, figyelmesen hallgatott minket, de ritkán szólt közbe.

Meglepett, hogy mennyire ragaszkodik az időközben kialakult apróbb szokásokhoz. Például Bruno mindig hozott hideg üdítőt a strand bárjából, és egyik nap Lila megjegyezte, hogy nekem miért limonádét vett a szokásos narancsital helyett.

– Köszönöm, Bruno, jó lesz ez is – mondtam, de Lila visszaküldte, hogy cserélje ki.

Vagy például Pinuccia és Bruno a szokott időben elment hideg kókuszdiót keresni, és noha mindig megkérdezték, hogy elkísérjük-e őket, Lilának esze ágában sem volt, ahogy Ninónak és nekem sem, így hát teljesen megszokottá vált, hogy elmennek szárazon, visszajönnek vizesen, kezükben a hófehér húsú kókuszdióval, úgyhogy amikor egyszer a nélkül tértek vissza, Lila megkérdezte: – Ma nincs kókusz?

A Ninóval folytatott beszélgetéseinkre is sokat adott. Amikor Nino túl sokat hablatyolt, türelmetlenül megkérdezte tőle:

– Ma nem olvastál semmi érdekeset?

Erre Nino elégedetten mosolygott, kertelt még egy kicsit, aztán taglalni kezdte a szívügyeit. Rengeteget beszélt, de sosem voltak köztünk igazi nézeteltérések, én szinte mindig egyetértettem vele, és Lila is csak néha ellenkezett, akkor is röviden, tapintatosan, sosem hegyezte ki a vitát.

Egyik délután Nino egy újságcikket idézett, mely a közoktatást ostorozta, és hirtelen, mindenféle összefüggés nélkül, szidni kezdte az egykori telepi iskolánkat. Én helyeseltem, felemlegettem Oliviero tanárnő körmöseit meg a kegyetlen tudáspróbákat. De Lila, megrökönyödésemre, kijelentette, hogy neki nagyon fontos volt az elemi iskola, és dicsérni kezdte a tanárnőt, precíz, lehengerlő olaszsággal; régóta nem hallottam így beszélni, és Nino sem szakította félbe, hanem figyelmesen végighallgatta, és utána is csak olyasféle általánosságokat mondott, hogy persze, különbözőek az igényeink, meg hogy ami az egyiknek elég, az a másiknak kevés.

Aztán volt egy másik eset is, amikor Lila ellentmondott Ninónak, megint udvariasan, ékes olaszsággal. Egyre jobban hittem ezekben a beszélgetésekben, melyek a közelgő hozzáértő intézkedéseket és általuk a problémák megoldását, az igazságtalanságok megszüntetését és a konfliktusok megelőzését vetítették előre. Gyorsan beletanultam az ilyesfajta érvelésbe – ebben mindig is jó voltam –, és alkalmaztam is, valahányszor Nino olyan témát hozott elő, amelyről már olvastam valahol: kolonializmus, neokolonializmus, Afrika. De egyik délután Lila halkan megjegyezte, hogy a gazdagok és a szegények közti konfliktus elkerülhetetlen.

– Miért?

– Mert akik alul vannak, felülre vágynak, akik felül, azok ott is akarnak maradni, és így vagy úgy, de mindig köpködés meg szájba rúgás a vége.

– Éppen ezért fontos megoldani a problémákat, még mielőtt tettlegességig fajulna a dolog.

– És hogyan? Mindenkit felemelni vagy mindenkit letaszítani?

– Meg kell találni az egyensúlyt a társadalmi osztályok között.

– Mégis hogy? Az alul lévők félúton találkoznak a felül lévőkkel?

– Mondjuk.

– És a felül lévők szíves örömest alászállnak? És az alul lévők nem akarnak még feljebb kerülni?

– Ha jól dolgozunk, minden kérdést meg lehet oldani. Nem így gondolod?

– Nem. Ez nem egy kártyaparti, hanem osztályharc, méghozzá az utolsó vérig.

– Ezt Pasquale mondta – vetettem közbe.

– Most már én is ezt mondom – felelte nyugodtan.

A kevés párbeszéden kívül alig szóltak egymáshoz, legfeljebb az én közvetítésemmel. Lila sosem kezdeményezett, és Nino sem, úgy tűnt, kölcsönösen zavarban vannak a másikkal szemben. Lila sokkal felszabadultabb volt Brunóval, aki a maga hallgatag módján, a kellemes stílusával – időnként Carracci asszonynak szólította Lilát – egyfajta meghittséget teremtett kettejük között. Egyszer például, egy hosszú fürdőzés alkalmával – együtt voltunk mindannyian, és Nino, meglepetésemre, lemondott a szokásos maratoni úszásról, mellyel mindig rám hozta a szívbajt –, Lila Brunót kérte meg, és nem Ninót, hogy mutassa meg, hány karcsapásonként kell kiemelni a fejet a vízből és levegőt venni. Bruno készségesen megmutatta. De Ninót felbosszantotta, hogy Lila nem hozzá, a nagymesterhez fordult, és nekiállt cukkolni Brunót a lassúsága és kurta karja miatt. Utána ő is megmutatta Lilának. Lila figyelte, és rögtön utánozni kezdte. Olyan jól ment neki, hogy Bruno elnevezte az ischiai Esther Williamsnek, amivel arra célzott, hogy úgy úszik, mint az úszóbajnok-filmsztár.

Aztán szombat reggel – emlékszem, gyönyörű nap volt, még hűvös, a píneák erős illata végigkísért minket egészen a strandig – Pinuccia határozottan kijelentette:

– Sarratore fia egy elviselhetetlen fráter.

Óvatosan Nino védelmére keltem. Szakértő hangon kifejtettem, hogy aki tanul, aki lelkesedik valamiért, az szükségét érzi, hogy másokat is beavasson a szenvedélyébe, és Nino ilyen. Lilát nemigen győztem meg.

– Ha Nino fejéből kiveszed, amit olvasott, nem marad benne semmi – mondta támadóan.

Visszavágtam:

– Nem igaz! Én ismerem, van egy rakás erénye!

Pinuccia viszont lelkesen helyeselt Lilának. De Lila, talán mert nem kért Pinuccia támogatásából, kijelentette, hogy nem úgy értette, és gyorsan a visszájára fordította a mondat értelmét, mintha csak próbaképp ejtette volna ki, és miután meghallotta, azonnal megbánta, és most kezét-lábát töri, hogy orvosolja a hibát. Nino kezd hozzászokni a gondolathoz, hogy csak a nagy kérdések számítanak, magyarázta, és ha sikerül neki, az egész életét ezeknek a kérdéseknek fogja szentelni, semmi sem térítheti el tőlük; ellenben mi csak a saját dolgainkkal törődünk: pénz, otthon, férj, gyerekek.

Nekem ez a változat sem tetszett. Miket beszél? Hogy Ninónak nem számítanak a hétköznapi érzelmek, hogy szerelem, házasság, gyerekek nélkül fogja leélni az életét?

Kipréseltem magamból:

– Tudod, hogy van barátnője, és nagyon szereti? Minden héten írnak egymásnak.

Közbeszólt Pinuccia:

– Brunónak nincs, keresi a tökéletes párját, és amint megtalálja, feleségül veszi, és egy csomó gyereket szeretne. – Aztán mindenféle nyilvánvaló összefüggés nélkül felsóhajtott: – Hogy elrepült ez a hét!

– Nem örülsz? Mindjárt jön a férjed – feleltem.

Láthatóan sértésnek vette, hogy felmerült bennem, nincs ínyére Rino érkezése. Felkiáltott:

– Dehogynem örülök!

Erre Lila megkérdezte:

– És te örülsz?

– Hogy jönnek a férjeitek?

– Nem, érted, mire gondolok.

Értettem, de nem vallottam be. Arra gondolt, hogy másnap, vasárnap, miközben őket lefoglalja Rino és Stefano, én egyedül találkozhatom a fiúkkal, sőt szinte biztos, hogy Bruno ellesz magában, ahogyan az előző héten, és Ninóval tölthetem a délutánt. És igaza volt, pontosan ebben reménykedtem. Napok óta másra sem gondoltam elalvás előtt. Lilának és Pinucciának jutnak a házastársi örömök, nekem meg, a szemüveges, stréber hajadonnak egy séta kéz a kézben. Vagy ki tudja, esetleg más is. Nevetve azt feleltem: – Mit kellett volna értenem, Lila? Jó nektek, hogy férjnél vagytok.

48.

Lassan telt a nap. Miközben Lilával békésen napoztunk, és vártuk, hogy a szokott időben megjelenjenek a fiúk a hideg italokkal, Pinuccia hangulata megmagyarázhatatlanul egyre borúsabbra fordult. Egyre gyakrabban horkant fel, rövidke, ideges mondatokban. Egyszer attól félt, hogy nem jönnek a fiúk, másszor felkiáltott, hogy nem pazarolhatjuk várakozásra az időnket. Amikor aztán megérkeztek, pontosan, a szokásos üdítőkkel, ellenséges volt velük, azt mondta, fáradt. De néhány perccel később, még mindig morcosan, meggondolta magát, és nagyokat sóhajtozva elment Brunóval kókuszért.

Ami Lilát illeti, tett valamit, ami nagyon nem tetszett. Egész héten nem beszélt a könyvről, melyet kölcsönadtam neki, olyannyira, hogy meg is feledkeztem róla. Ám amint Pinuccia és Bruno távozott, Lila nem várta meg, hogy Nino belekezdjen a mondókájába, hanem egyből nekiszegezte a kérdést:

– Jársz színházba?

– Néha.

– És szereted?

– Hát…

– Én még sosem voltam, de láttam a tévében.

– Az nem ugyanaz.

– Tudom, de jobb a semminél.

Ekkor elővette a táskájából a könyvet, amit tőlem kapott, Beckett drámáit, és odanyújtotta Ninónak.

– Olvastad ezt?

Nino fogta a könyvet, jól megnézte, és kelletlenül beismerte:

– Nem.

– Ezek szerint van, amit nem olvastál?

– Van.

– Elolvashatnád.

Lila mesélni kezdett a könyvről. Meglepetésemre nagy beleéléssel beszélt, ahogyan régen, úgy válogatta meg a szavakat, hogy elénk varázsolta, élővé tette a dolgokat, a szereplőket és az irántuk való érzelmeit. Azt mondta, nem kell félni az atomháborútól, a könyv azt írja, már megtörtént. Hosszasan mesélt egy Winnie nevű asszonyról, aki egyszer felkiáltott: egy újabb isteni nap!, igen, egy újabb isteni nap, szavalta Lila, a felindulástól kissé remegő hangon: egy újabb isteni nap, elviselhetetlen szavak, mert nem volt Winnie életében, gesztusaiban, gondolataiban semmi, de semmi isteni, sem aznap, sem korábban. De a legnagyobb hatást, tette hozzá, egy bizonyos Dan Rooney tette rá. Dan Rooney vak, mondta, de nem tudom, bánja-e, mert úgy tartja, világtalanul jobb az élet, sőt megfordul a fejében, hogy talán jobb volna megsüketülni és megnémulni, az lenne az igazi, tiszta élet, csak élet, semmi más.

– Miért tetszett? – kérdezte Nino.

– Még nem tudom, tetszette.

– Mindenesetre kíváncsivá tett.

– Elgondolkodtatott. Mit jelenthet, hogy igazabb élet az élet látás, hallás és beszéd nélkül?

– Talán ez csak egy ötlet.

– Nem csak egy ötlet. Az ötlet ezer másik ötletet szül, ez nem az.

Nino nem válaszolt. Csak ennyit mondott, a könyv borítóját bámulva, mintha azon is volna mit megfejteni:

– Kiolvastad?

– Igen.

– Kölcsönadod?

Felkavart, fájt ez a kérdés. Nino nekem azt mondta, jól emlékeztem, hogy nemigen érdeki az irodalom, mást olvas. Azért ezt a könyvet adtam Lilának, mert tudtam, hogy nem veszem hasznát a beszélgetéseink során. Most meg, hogy Lila beszél róla, csupa fül, és még kölcsön is kéri.

Megszólaltam:

– Galianié, tőle kaptam kölcsön.

– Te olvastad? – kérdezte Nino.

Be kellett vallanom, hogy nem olvastam, de gyorsan hozzátettem:

– Ma este akartam elkezdeni.

– Ha befejezted, ideadod?

Rávágtam:

– Ha annyira érdekel, olvasd előbb te.

Nino megköszönte, a körmével lekapart egy szúnyogtetem-maradványt a borítóról, és Lilához fordult:

– Éjjel elolvasom, és holnap megbeszéljük.

– Holnap nem találkozunk.

– Miért?

– A férjemmel leszek.

– Aha.

Bosszúsnak tűnt. Repesve vártam, hogy megkérdezze tőlem, mi ketten találkozunk-e. De nem, csak legyintett egyet, és azt mondta:

– Holnap nekem sem jó. Ma este érkeznek Bruno szülei, át kell mennem Baranóba aludni, hétfőn jövök vissza.

Baranóba? Hétfőn? Reméltem, hogy elhív a Maronti strandra. De máshol járt a feje, talán még Rooney-nál, aki nem elég, hogy vak volt, még süketnémává is akart válni. Nem hívott el.

49.

Már útban hazafelé megmondtam Lilának:

– Ha kölcsönadok egy könyvet, ami egyébként még csak nem is az enyém, kérlek, ne hozd le a strandra. Nem adhatom úgy vissza Galianinak, hogy csupa homok.

– Bocs – mondta, és vidáman arcon csókolt.

Aztán, talán hogy kiengeszteljen, fölcipelte a táskámat, és Pinucciáét is.

Lassan megnyugodtam. Nino nyilván nem véletlenül említette meg Baranót, azt akarta, hogy tudjam, ott lesz, és magamtól döntsek úgy, hogy megkeresem. Ő ilyen, gondoltam egyre könnyebb szívvel, ha ez kell neki, holnap korán felkelek, és odamegyek.

Pinucciának viszont nem múlt el a rosszkedve. Általában könnyen felkapta a vizet, de aztán hamar lecsillapodott, különösen mostanában, hogy a terhesség nemcsak a testét, hanem a zsémbes egyéniségét is meglágyította. Ezúttal azonban egyre mogorvább lett.

Megkérdeztem:

– Bruno megbántott?

– Dehogy.

– Akkor mi történt?

– Semmi.

– Nem vagy jól?

– Remekül vagyok, én sem tudom, mi bajom.

– Menj, kapd össze magad, mindjárt jön Rino.

– Jó.

De nem mozdult, tovább lapozgatott szórakozottan egy fotóregényt a vizes fürdőruhájában. Lila meg én kicsinosítottuk magunkat, Lila különösen, úgy kiöltözött, mintha bálba készülne, Pinuccia viszont nem törte magát. Nunzia, aki addig szótlanul főzte a vacsorát, halkan odaszólt neki:

– Pinù, szépségem, mi van, nem öltözöl fel?

Semmi válasz. De amikor meghallotta a Lambretták robaját és Rinóék kiáltásait, felugrott, és beszaladt a szobájába.

– Be ne engedjétek nekem!

Zavaros este volt, és a végére a férjek is összezavarodtak, különbözőképpen. Noha Stefano már megszokta a felesége folyamatos ellenkezését, ezúttal a legnagyobb meglepetésére áradt Lilából a kedvesség, és a szokásos kelletlenkedés nélkül fogadta a simogatást és a csókokat; Rino ellenben, aki hozzászokott Pinuccia mézesmázos, a terhessége óta még negédesebb törleszkedéséhez, zokon vette, hogy a felesége nem rohan elé a lépcsőn, s amikor rátalált a hálószobában, és végre magához ölelte, rögtön érezte Pinuccián az erőfeszítést, hogy megjátssza az örömöt. Ráadásul miközben Lila nagyokat nevetett a bortól már kapatos fiúk sikamlós, a vágyukat jelző célozgatásain, Pinuccia, amikor Rino a fülébe súgott valamit, idegesen elhúzódott, és félig olaszul, félig nyelvjárásban odasziszegte: – Fejezd be, bunkó vagy.

Rino bedühödött:

– Bunkó? Én vagyok bunkó?

Pinuccia bírta még néhány percig, aztán remegni kezdett a szája, és bemenekült a hálószobába.

– Ilyen a terhesség – mondta Nunzia –, légy türelmes.

Csönd. Rino befejezte az evést, fújt egy nagyot, és bement a feleségéhez. Vissza se jött.

Liláék elhatározták, hogy motoroznak egyet, megnézik, milyen a part éjszaka. Elindultak, nevetgélve, csókokat váltva. Leszedtem az asztalt, hiába szajkózta megint Nunzia, hogy ne segítsek. Beszélgettünk egy kicsit, elmesélte, hogyan ismerte meg Fernandót, hogyan szerettek egymásba, és mondott valamit, ami nagyon megfogott. Ezt mondta: – Egy életen át szeretsz embereket, akikről nem is tudod, kicsodák valójában. – Fernando tud jó lenni, meg rossz is, mondta, és bár nagyon szereti, néha utálja. – Ezért aztán – folytatta – nem kell aggódni: Pinucciának rossz napja van, de kiheveri. Emlékszel Lilára a nászút után? Na és nézd meg őket most. Ilyen az élet: egyszer pofonok, másszor csókok.

Begubóztam a szobámba, megpróbáltam befejezni Chabod könyvét, de bevillant, mennyire lenyűgözte Ninót, ahogy Lila arról a Rooney-ról beszélt, és elment a kedvem a nemzeteszmétől. Nino is kiismerhetetlen, gondoltam, róla is nehéz megmondani, kicsoda valójában. Úgy tűnt, nem érdekli az irodalom, aztán Lila találomra előhoz egy könyvet színházi drámákkal, mond pár semmiséget, és ő tűzbe jön. Megnéztem a könyveim között, de semmi más irodalmit nem találtam. Viszont észrevettem, hogy hiányzik egy könyv. Hogy lehet? Hatot kaptam Galianitól, egyet Nino olvas, egyet én, és három van az ablakpárkány márványán. Hol a hatodik?

Kerestem mindenütt, még az ágy alatt is, és közben eszembe jutott, hogy Hirosimáról szól. Biztosan Lila vitte el, háborogtam magamban, miközben én mosakodtam. Mi lelte? A cipőüzem, a jegyesség, a szerelem, a csemegebolt és a Solarákkal való üzletelések évei után elhatározta, hogy megint olyan lesz, amilyen az iskolában volt? Persze, volt már ennek egy jele korábban, a fogadás, mellyel, az eredményétől függetlenül, nyilvánvalóan a tudtomra akarta hozni, hogy szeretne ismét tanulni. De azóta sok idő eltelt, és tett valami lényegeset? Nem. Aztán most elég hat délután a napon, a forró homokban, Nino fecsegéseivel, hogy újra tanulni akarjon, és ki tudja, talán versenyezni is velem? Ezért dicsérte Oliviero tanárnőt? Ezért szép szerinte, ha valaki egész életében csak a fontos kérdésekkel törődik, és nem a hétköznapi, földhöz ragadt dolgokkal? Kimentem a szobámból, lábujjhegyen, vigyázva, nehogy megcsikorduljon az ajtó.

Csöndes volt a ház. Nunzia lefeküdt aludni, Lila és Stefano még nem ért vissza. Beléptem a szobájukba: nagy rendetlenség, ruhák, cipők, bőröndök mindenütt. Az egyik széken megláttam a könyvet, Hirosima másnap volt a címe. Elvette, anélkül hogy elkérte volna, mintha az én holmim az övé volna, mintha neki köszönhetnék mindent, amit elértem, azt is, hogy Galiani felkarolt, mert egy-két kósza gesztusával és félmondatával ő segített hozzá, hogy kiérdemelhessem ezt a kiváltságot. Visszaveszem a könyvet, gondoltam. De aztán elszégyelltem magam, és inkább ott hagytam.

50.

Unalmas vasárnap volt. Egész éjjel szenvedtem a melegtől, de a szúnyogok miatt nem mertem kinyitni az ablakot. Elaludtam, felébredtem, visszaaludtam. Menjek el Baranóba? Minek? Ciróval, Pinóval és Cleliával játszani, miközben Nino nagyokat úszik, vagy az apjával szembeni néma ellenszegülésként szótlanul napozik a parton? Későn ébredtem, tízkor, és amint kinyitottam a szemem, elfogott valamiféle ködös, nyugtalanító hiányérzet.

Nunziától megtudtam, hogy Pinuccia és Rino már lement a tengerhez, Lila és Stefano még alszik. Kedvetlenül elnyámnyogtam egy szelet tejeskávéba mártogatott kenyeret, végleg lemondtam Baranóról, és idegesen, rosszkedvűen elindultam a strandra.

Amikor leértem, Rino aludt a tűző napon, vizes hajjal, hason, súlyosan szétterülve a homokban, Pinuccia meg föl-alá járkált a fövenyen. Hívtam, hogy menjünk el a hőforrásokig, gorombán visszautasított. Elsétáltam egyedül Forio felé, jó messzire, hogy megnyugodjak.

Lassan telt az idő. Visszamentem, fürödtem, kifeküdtem a napra. Akaratlanul is hallottam Rinót és Pinucciát, akik úgy beszélgettek, mintha én ott se volnék.

– Ne menj el.

– Muszáj dolgoznom: a cipőknek kész kell lenniük őszre. Láttad őket, tetszenek?

– Igen, de Lina ötletei nem jók, ne menj bele a változtatásokba.

– Dehogynem jók.

– Látod? Neked nem számít, amit én mondok.

– Nem igaz.

– De igaz. Már nem szeretsz.

– Szeretlek, és nagyon tetszel, tudod.

– Ugyan már, nézd, mekkora a hasam.

– Adok tízezer csókot a hasadra. Egész héten csak rád gondolok.

– Akkor maradj itt.

– Nem lehet.

– Jó, akkor veled megyek ma este.

– Kibéreltük a házat, élvezd a nyaralást.

– Nincs kedvem.

– Miért?

– Mert amint elalszom, szörnyűségeket álmodom, aztán átvirrasztom az éjszakát.

– Akkor is, ha a húgommal alszol?

– Mi az hogy, a húgod, ha tehetné, megölne.

– Menj át anyámhoz aludni.

– Anyád horkol.

Pinuccia kiállhatatlan volt. Egész nap nem sikerült rájönnöm, miért nyafog. Keveset alszik és rosszul, ez igaz. De azt, hogy Rinót maradásra akarja bírni, vagy még inkább hogy vele akarna menni, maszlagnak éreztem. Arra jutottam, hogy talán mondani szeretne neki valamit, de még maga sem tudja, mit, ezért ilyen utálatos. Aztán másfelé fordultak a gondolataim. Leginkább Lila túláradó jókedve felé.

Amikor megjelent a strandon a férjével, még boldogabbnak látszott, mint előző este. Megmutatta Stefanónak, milyen jól megy neki az úszás, és együtt beúsztak, nem túl messzire, bár Stefano azt mondta: megyünk a nyílt tengerre. Lila elegáns, precíz karcsapásokkal úszott, megtanulta ütemesen forgatni a fejét a levegővételhez, úgy, hogy ne érje a száját a víz, gyorsan lehagyta Stefanót, aztán megállt, nevetve bevárta, amíg suta csapásaival, egyenesen tartott fejével, fújtatva, prüszkölve odaér mellé.

Délután tovább nőtt Lila jókedve, amikor Stefano motorozni hívta. Rinónak is kedve támadt egy kis kiruccanáshoz, és mivel Pinuccia hallani sem akart róla – félt, hogy leesik a robogóról, és elveszíti a gyereket –, Rino megkért engem: Lenù, gyere te. Először ültem motoron. Stefano száguldott elöl, Rino követte, belém kapaszkodott a szél, féltem, hogy lepottyanok, vagy hogy nekimegyünk valaminek, egyre izgatottabbá váltam, éreztem a Rino hátából áradó erős izzadságszagot és hencegő önteltségét, ami arra sarkallta, hogy bármilyen szabályt megszegjen, és a szokásos telepi módszerrel válaszoljon az ellenvetésekre, erőszakosan visszatámadva, fenyegetőzve, mindig készen ökölre menni és fennen hangoztatni, hogy jogában áll azt csinálni, amit akar. Izgalmas volt egy pillanatra visszakapni a nehéz sorsú kislány érzéseit, melyek egészen mások voltak, mint a mostaniak Ninóval és a barátjával a strandon.

Azon a vasárnapon sokat emlegettem őket, különösen Ninót, jólesett kimondani a nevét. Hamar észrevettem, hogy Lila és Pinuccia úgy tesz, mintha nem együtt találkozgattunk volna a fiúkkal, hanem csak én egyedül. Ennek következtében amikor Stefanóék elbúcsúztak, hogy rohanjanak elkapni a hajót, Stefano megkért, adjam át üdvözletét az ifjú Soccavónak, mintha csakis én beszélnék vele, Rino meg ilyesmikkel ugratott: – Melyik tetszik jobban, a költő fia vagy a mortadellásé? Melyik a szebb? – mintha a felesége és a húga nem rendelkezne kellő ismerettel, hogy véleményt formáljon a kérdésben.

Felbosszantott, ahogy Lila és Pinuccia a férjeik távozása után viselkedett. Pinuccia kivirult, és elment hajat mosni – csupa homok, jelentette ki fennhangon –, Lila meg kedvetlenül lődörgött a házban, aztán lefeküdt a vetetlen ágyra, nem törődve a szobában uralkodó rendetlenséggel. Amikor bekukkantottam, hogy elköszönjek tőle, láttam, hogy le sem vetkőzött, és összehúzott szemmel, a homlokát ráncolva olvassa a Hirosimáról szóló könyvet. Nem tettem neki szemrehányást, csak annyit kérdeztem, kissé nyersen: – Hogyhogy megint rákaptál az olvasásra?

– Semmi közöd hozzá – felelte.

51.

Hétfőn Nino, nagy meglepetésünkre, nem a szokásos időben, délután négykor jelent meg a strandon, mint egy, a vágyaim által megidézett szellem, hanem már délelőtt tízkor. Alig valamivel korábban értünk le a partra, mindhárman bosszúsan, mert mindegyikünk úgy érezte, hogy a többiek túl sokáig szöszmötöltek a fürdőszobában, Pinuccia meg különösen idegesen, mert az alvás szétzilálta a haját. Ő szólalt meg először, ellenségesen, szinte támadóan megkérdezte, még mielőtt Nino megmagyarázhatta volna, miért tért el a megszokottól: – Bruno miért nem jött, jobb dolga akadt?

– Még itt vannak a szülei, délben mennek el.

– Utána idejön?

– Gondolom, igen.

– Jó, mert ha nem, fölmegyek aludni, veletek unatkozom.

És miközben Nino elmesélte, hogy borzalmas volt a vasárnapja Baranóban, olyannyira, hogy ma reggel nem bírta tovább, korán lelépett, és mivel Brunóhoz nem mehetett, egyenesen idejött a strandra, Pinuccia többször is közbevágott, és nyafogva megkérdezte: ki jön velem fürödni? Mivelhogy nem törődtünk vele, se Lila, se én, dühödten bement egyedül a vízbe.

Oda se neki. Mi inkább hallgattuk Ninót, amint ecseteli, miféle kínokat kellett kiállnia az apja miatt. Semmirekellő szélhámos, mondta, Baranóban henyél, lóg a munkából, egy orvos barátja segítségével kiíratta magát betegállományba, pedig kutya baja.

– Apám – mondta undorodva – mindenben és mindenképpen a közérdek ellentéte. – És ekkor, mindenféle előzmény nélkül, tett valami egészen váratlant. Odahajolt hozzám, olyan hirtelen, hogy összerezzentem, arcon csókolt, erősen, cuppanósan, és kijelentette: – Nagyon örülök, hogy látlak. – Aztán, kissé zavartan, mintha ráeszmélt volna, hogy Lila udvariatlanságnak veheti a vallomását, hozzá fordult: – Neked is adhatok egy puszit?

– Persze – felelte Lila engedékenyen, és Nino egy könnyű, hangtalan csókot lehelt az arcára, épp csak hozzáért az ajka Lila bőréhez.

Ezek után lelkesen taglalni kezdte Beckett drámáit: milyen jó az a jelenet a nyakig betemetett szereplőkkel; és milyen szép az a mondat a tűzről, melyet a jelen gyújt bennünk; és habár Maddie és Dan Rooney rengeteg lenyűgöző gondolata között azt nem találta meg pontosan, amelyet Lila idézett, de önmagában is feltétlenül érdekes az elképzelés, hogy vakon, süketen, némán, és esetleg tapintás meg ízlelés nélkül, érezhetőbb maga az élet; szerinte ez azt jelenti, hogy iktassunk ki minden szűrőt, ami megakadályozza, hogy teljességében, igaz valójában élvezhessük az itt és most pillanatait.

Lila meglepettnek látszott, és közölte, hogy gondolkozott a dolgon, és ez a letisztult lét megrémíti. Kissé el is ragadtatta magát, felkiáltott:

– Látás és beszéd nélkül, kimondott és meghallgatott szavak nélkül, csupaszon, tartalom nélkül torz az élet!

Nem pontosan ezeket a szavakat használta, de az biztos, hogy benne volt a torz, méghozzá egy viszolygó gesztus kíséretében. Nino bizonytalanul megismételte: „Torz” – mintha nem illene oda a szó. Aztán újra nekiállt magyarázni, még izgatottabban, mígnem egyszer csak hirtelen lekapta a trikóját, megmutatva vékony, napbarnított felsőtestét, kézen fogott mindkettőnket, és bevonszolt minket a vízbe, miközben én boldogan kiáltoztam: – Ne, ne, ne, hideg van, ne!

Mire Nino azt felelte:

– Egy újabb isteni nap – és Lila nevetett.

Szóval, gondoltam elégedetten, Lila tévedett. Bebizonyosodott tehát, hogy létezik egy másik Nino: nemcsak az elvont srác, aki csakis akkor jön tűzbe, ha a világ nagy dolgairól beszélhet, hanem ez a srác, ez a játékos srác, aki fékezhetetlenül bevonszol minket a vízbe, megragad, szorongat, magához húz, elúszik, bevár, hagyja, hogy mindketten belekapaszkodjunk, taszigáljuk a víz alatt, színleg megadja magát, úgy tesz, mintha fuldokolna miattunk.

Bruno megérkezésével még tovább javult a helyzet. Sétáltunk, együtt mindannyian, és lassacskán Pinucciának is visszatért a jókedve. Újra fürödni akart meg kókuszt enni.

Onnantól fogva teljesen természetesnek vettük, hogy a fiúk egész héten már délelőtt tízkor átjönnek hozzánk a strandra, és napnyugtáig maradnak, amíg mi azt nem mondjuk: „Indulnunk kell, különben Nunzia megharagszik” – mire ők engedelmesen hazamennek tanulni egy kicsit.

Immár igencsak bizalmasra fordult közöttünk a viszony. Ha Bruno ugratásképpen Carracci asszonynak nevezte Lilát, Lila játékból belebokszolt a vállába, aztán fenyegetőzve üldözni kezdte. Ha Bruno túlontúl tiszteletteljesen bánt Pinucciával a szíve alatt hordott gyerek miatt, Pinuccia karon fogta, és kijelentette: – Gyere, siessünk, üdítőt kívánok.

Ami Ninót illeti, gyakran megfogta a kezem, fél kézzel átkarolta a vállam, a másikkal meg Lila vállát, és elkapta a mutató-vagy a hüvelykujját. Egyszóval eltűnt a kezdeti óvatoskodó távolságtartás. Egy csapattá váltunk, öt fiatal, akiknek nem kell sok, hogy jól érezzék magukat együtt. És rengeteget játszottunk, aki vesztett, zálogot adott. Majdnem mindig egy csók volt a zálog, persze valamilyen tréfás formában. Brunónak Lila homokos lábfejét kellett megcsókolnia, Ninónak a kezemet, aztán az arcomat, a homlokomat, és a fülemet egy nagy cuppantással. Hosszú tamburellocsatákat is vívtunk, szállt a labda, és nagyokat szólt az ütők feszes bőrfelületén; Lila roppant ügyes volt, és Nino is, Bruno meg egyszerűen fergeteges, sosem hibázott, Pinucciával ketten mindig nyertek, bármilyen párban játszottunk ellenük: Lila és én, Lila és Nino, Nino és én. Igazából hagytuk is őket, a Pinuccia iránt időközben mindnyájunkban kialakult előzékenység miatt. Rohant, vetődött, hempergett a homokban, megfeledkezve az állapotáról, úgyhogy inkább engedtük nyerni, csak nyugodjon meg. Bruno kedvesen megdorgálta, rászólt, hogy most már elég, üljön le, és felkiáltott: – Pinucciáé a pont, remek volt!

Egyre hosszabbá nyúlt az órák és a napok boldogsága. Már nem zavart, hogy Lila elveszi a könyveimet, sőt örültem neki. Nem zavart, hogy a viták hevében egyre többször fejti ki a véleményét, Nino meg figyelmesen hallgatja, és úgy tűnik, nem tud mit hozzáfűzni a válaszhoz. Felemelő érzés volt, hogy az ilyen alkalmakkor Nino hirtelen elfordult Lilától, és nekem kezdett el magyarázni, mintha ez segítené visszanyerni a meggyőződéseit.

Így történt akkor is, amikor Lila felvetette, amit Hirosimáról olvasott. Parázs vita kerekedett belőle, mert Nino, rájöttem, kritikus volt ugyan az amerikaiakkal, és nem tetszett neki, hogy katonai bázisuk van Nápolyban, ugyanakkor lenyűgözte az életstílusuk, többször mondta, hogy tanulmányozni akarja, ezért aztán rosszul viselte, amikor Lila kerek perec kijelentette, hogy háborús bűntett volt atombombát dobni Japánra, sőt több mint háborús bűntett, mert ennek a háborúhoz nincs sok köze, ez a gőgösség bűne volt.

– Gondolj Pearl Harborra – mondta Nino óvatosan.

Fogalmam sem volt, miről beszél, de láttam, hogy Lila tudja. Közölte, hogy nem lehet a kettőt összehasonlítani, Pearl Harbor egy gyalázatos hadművelet volt, Hirosima meg a rettenetes, esztelen és vérszomjas bosszú, rosszabb, sokkal rosszabb a náci mészárlásoknál. Következésképp az amerikaiakat el kellene ítélni mint a legelvetemültebb bűnözőket, akik azért követnek el szörnyűségeket, hogy megfélemlítsék, térdre kényszerítsék az életben maradtakat. Olyan hévvel mondta mindezt, hogy Nino, ahelyett hogy ellentámadásba lendült volna, hosszasan hallgatott, a gondolataiba merülve. Aztán felém fordult, már megint, mintha Lila ott sem volna. Nem a kegyetlenség a baj, mondta, nem is a bosszú, hanem a sietség, hogy így, a rettenetes új fegyverrel vessenek véget ennek a borzalmas háborúnak és minden háborúnak. Halkan beszélt, a szemembe nézve, mintha csakis az én egyetértésem érdekelné. Gyönyörű pillanatok voltak. És ő is gyönyörű volt. Elérzékenyültem, olyannyira, hogy könnyek szöktek a szemembe, alig bírtam visszanyelni őket.

Aztán eljött a péntek, egy különösen forró nap, melynek nagy részét a vízben töltöttük, és váratlanul megint elromlott a hangulat.

Hazafelé mentünk a strandról, nemrég búcsúztunk el a fiúktól, alacsonyan járt a nap és kékespiros volt az ég, amikor Pinuccia egyszer csak szótlanná vált a többórás fesztelen fecsegés után, ledobta a táskáját a földre, leült az út szélére, és visítani kezdett, vagy inkább vinnyogni, vékony hangon, rövid, dühödt kiáltásokkal.

Lila összehúzott szemmel nézte, mintha nem a sógornőjét látná, hanem valami nagyon csúnyát, amire nem volt felkészülve. Rémülten odamentem Pinucciához, és megkérdeztem:

– Mi van, nem érzed jól magad?

– Nem bírom ezt a vizes fürdőruhát.

– A miénk is vizes.

– De engem zavar.

– Nyugi, gyere, menjünk. Nem vagy már éhes?

– Ne mondd, hogy nyugi. Kiráz tőle a hideg. Elegem van, Lenù, belőled és a nyugalmadból.

És újra nekiállt vinnyogni, a combját csapdosva.

Hallottam, hogy Lila elindul, nem vár meg minket. Éreztem, hogy nem idegességében vagy közömbösségből teszi, hanem egyszerűen képtelen a közelünkben maradni, mintha Pinuccia viselkedése megperzselné, leforrázná. Fölsegítettem Pinucciát és hazacipeltem a táskáját.

52.

Lassan-lassan megnyugodott, de egész este duzzogott, mintha vérig sértettük volna. Aztán amikor Nunziának is gorombán odaszólt egyet, kritizálta a tésztát, Lila nagyot fújt, és olyan féktelen szitoközönt zúdított rá nyelvjárásban, amilyet csak ő tudott. Erre Pinuccia úgy döntött, aznap éjjel velem alszik.

Hánykolódott álmában. Ráadásul a picike szobában ketten alig kaptunk levegőt a melegtől. Szakadt rólam a víz, kinyitottam az ablakot, megtámadtak a szúnyogok. Végleg kiment az álom a szememből, megvártam a hajnalt, és fölkeltem.

Immár nekem is pocsék volt a kedvem, az arcomon három-négy jókora csípés éktelenkedett. Kimentem a konyhába, Nunzia a szennyesünket mosta. Lila is felkelt már, evett egy kis tejbe aprított kenyeret, és valamelyik másik könyvemet olvasta, ki tudja, mikor vette el. Amint meglátott, vetett felém egy kérdő pillantást, és váratlanul őszinte aggodalommal megkérdezte: – Hogy van Pinuccia?

– Nem tudom.

– Mérges vagy?

– Igen, le sem hunytam a szemem, és nézd meg, milyen az arcom.

– Nem látszik semmi.

– Te nem látsz semmit.

– Nino és Bruno se fog.

– Hogy jön ez ide?

– Tetszik neked Nino?

– Százszor mondtam, hogy nem.

– Nyugi.

– Nyugodt vagyok.

– Figyeljünk oda Pinucciára.

– Figyelj te, nem az én sógornőm.

– Dühös vagy.

– Igen, igen és igen.

Még az előzőnél is melegebb nap volt. Komoran mentünk le a strandra, járványként ragasztottuk át egymásra a rosszkedvet.

Félúton Pinuccia rájött, hogy fönt hagyta a törülközőjét, és megint kiborult. Lila ment tovább, leszegett fejjel, vissza se nézett.

– Visszamegyek érte – ajánlottam fel.

– Nem kell, hazamegyek, nincs kedvem a tengerhez.

– Rosszul vagy?

– Remekül vagyok.

– Akkor mi a baj?

– Nézd, mekkora hasam lett.

Rápillantottam a hasára, és kiböktem, anélkül hogy végiggondoltam volna:

– És én? Nem látod a csípéseket az arcomon?

Ordítozni kezdett, lehülyézett, és sebes léptekkel Lila után eredt.

Aztán a parton bocsánatot kért:

– Néha felidegesít, hogy tökéletes vagy – mormolta.

– Nem vagyok tökéletes.

– Úgy értem, rendes.

– Nem vagyok rendes.

Lila, aki eddig tüntetőleg nem törődött velünk, a tengert bámulta Forio irányában, fagyosan megjegyezte:

– Hagyjátok abba, jönnek.

Pinuccia összerezzent.

– A colos meg a haverja – dünnyögte, hirtelen meglágyuló hangon, és gyorsan végighúzta a rúzst az ajkán, pedig már volt rajta elég.

A fiúk ugyanolyan rosszkedvűek voltak. Nino gúnyosan megkérdezte Lilától:

– Este jönnek a férjek?

– Persze.

– És mi jót fogtok csinálni?

– Eszünk, iszunk, alszunk.

– És holnap?

– Holnap eszünk, iszunk és alszunk.

– Vasárnap este is maradnak?

– Nem, vasárnap csak délután eszünk, iszunk, alszunk.

Kinyögtem, az önirónia mögé rejtőzve:

– Én szabad vagyok, nem eszem, nem iszom, nem alszom.

Nino rám meredt, mintha olyasmit látna rajtam, amit eddig sosem, úgyannyira, hogy gyorsan megtapogattam az arcomat, jobboldalt, a járomcsont táján, ahol a legcsúnyább csípés éktelenkedett. Nagy komolyan kijelentette:

– Jól van, holnap reggel hétkor itt találkozunk, és felmegyünk a hegyre. Utána vissza a tengerhez, és fürdés estig. Mit szólsz hozzá?

Szétáradt bennem az öröm melegsége, megkönnyebbülten feleltem:

– Rendben, hétkor, hozok ennivalót.

Pinuccia csüggedten megkérdezte:

– És mi?

– Nektek itt lesznek a férjeitek – dörmögte Nino, és úgy ejtette ki a szót, férjeitek, mintha azt mondaná, kígyók, békák, pókok, olyannyira, hogy Pinuccia felpattant, és elvonult.

– Nagyon érzékeny mostanában – mentegettem –, a terhesség miatt, általában nem ilyen.

Megszólalt Bruno, a szokásos higgadt hangján:

– Elmegyek vele kókuszért.

Néztük, ahogy távolodik, alacsony volt, de formás, széles mellkas, erős comb, nyugodtan lépkedett, mintha nem is volna forró a talpa alatt a homok. Amikor Bruno és Pinuccia elindult együtt az épületek felé, Lila azt mondta:

– Ússzunk egyet.

53.

Bementünk a vízbe hárman, Lila az egyik oldalamon, Nino a másikon. Nehéz leírni a beteljesülést, amit Nino szavai után éreztem: holnap reggel hétkor találkozunk. Persze zavart Pinuccia kiszámíthatatlan hangulatingadozása, de ez a csekély kellemetlenség nem áshatta alá a jókedvemet. Végre boldog voltam, magam miatt meg a rám váró hosszú és érdekes vasárnap miatt; és büszke is a pillanatra, hogy azzal a két emberrel lehetek, akik mindig is fontosak voltak számomra, még a szüleimnél és a testvéreimnél is fontosabbak. Kézen fogtam mindkettejüket, és egy hangos örömkiáltással, hűvös habszilánkokat felverve bevonszoltam őket a tengerbe. Egy testként merültünk alá a vízben.

Aztán elengedtük egymás kezét. Sosem szerettem a fejbőrömön, a tarkómon, a hajamon érezni a hideg vizet. Prüszkölve kidugtam a fejem. De ők máris elúsztak, utánuk eredtem. Nehezen ment, képtelen voltam egyenesen úszni, a vízben tartott fejjel, egyenletes csapásokkal; a jobb karom erősebb volt a balnál, félrehúzott, és féltem, hogy sós vizet nyelek. Próbáltam tartani a tempójukat, vaksiságom ellenére nem szem elől téveszteni őket. Mindjárt megállnak, gondoltam. Kalapált a szívem, lassítottam, aztán lebegtem egy kicsit, és néztem, ahogy távolodnak, magabiztosan, egymás mellett.

Talán túlságosan is beúsztak. Egyébként nagy lelkesedésemben én is jóval túlmerészkedtem a képzeletbeli vonalon, mely a megnyugtató távolságot jelölte, ahonnan néhány karcsapással elértem a partot, és amelyen túl még Lila sem járt soha. Most meg versenyre kel Ninóval. Tapasztalatlansága ellenére nem lankad, tartja Nino tempóját, egyre messzebb kerül a parttól.

Aggódni kezdtem. És ha elfogy az ereje, ha rosszul lesz? Nino jó úszó, majd segít neki. De ha ő is görcsöt kap, vele is történik valami? Körbenéztem, az áramlat balra sodort. Nem várhatom meg őket itt, ki kell úsznom a partra. Lepillantottam a mélybe, hiba volt. A tenger kékje már közvetlenül a felszín alatt sötétebbre váltott, aztán mélyebben olyan sötétre, mint az éjszaka, hiába ragyogott a nap és indultak hófehér fénycsóvák az ég felé a sziporkázó víztükörről. Éreztem a feneketlen örvényt, a kapaszkodók nélküli, folyékony mélységet, ahonnan, akár egy sírgödörből, bármikor felbukkanhat valami, ami elkap, megragad, belém mar, a mélybe ránt.

Próbáltam megnyugodni, kiáltva szólongattam Lilát. Szemüveg nélkül, a nagy csillogásban nem sokat láttam. A másnapi kirándulásra gondoltam Ninóval. Lassan úsztam kifelé, háton, a karommal és a lábammal evezve.

Kiértem a partra, leültem, félig még a vízben, meresztettem a szemem, és észrevettem a fejüket, két fekete pont a víz felszínén, mint két elhagyott bója, megkönnyebbültem. Nemcsak kutya baja Lilának, hanem bírta is Ninó tempóját. Milyen makacs, milyen zabolátlan, milyen bátor. Fölálltam, és odamentem Brunóhoz, aki a cuccainknál ücsörgött.

– Hol van Pinuccia? – kérdeztem.

Bátortalanul elmosolyodott, mintha valamiféle bosszúságot akarna leplezni.

– Elment.

– Hová?

– Haza, csomagolni.

– Csomagolni?

– Elutazik, nem akarja tovább egyedül hagyni a férjét.

Összeszedtem a holmimat, Bruno lelkére kötöttem, hogy ne tévessze szem elől Ninót és főleg Lilát, aztán rohantam, csuromvizesen, hogy kiderítsem, megint mi lelte Pinucciát.

54.

Borzalmas délután volt, melyet egy még borzalmasabb este követett. Amikor hazaértem, Pinuccia tényleg csomagolt, Nunzia hiába próbálta lecsillapítani.

– Ne aggódj – magyarázta nyugodtan –, Rino ki tudja mosni a gatyáját, tud magának főzni, meg aztán ott az apja, ott vannak a barátai. És tudja jól, hogy nem szórakozni jöttél ide, hanem pihenni, hogy szép és egészséges legyen a baba. Gyere, segítek visszapakolni mindent a helyére. Én sosem nyaraltam, de most van pénz, hála istennek, persze, nem kell elpazarolni, de egy kis kikapcsolódás nem bűn, megengedhetitek magatoknak. Úgyhogy Pinù, kislányom, szépen kérlek: mindjárt jön Rino, egész héten dolgozik, fáradt, ne így fogadd, mert ismered, aggódni kezd, és ha aggódik, begurul, és ha begurul, mi lesz a vége? Az a vége, hogy te el akarsz menni, hogy vele lehess, ő idejön, hogy veled lehessen, és amikor végre találkoztok és boldogok lehetnétek, hajba kaptok. Szerinted jól van ez így?

De Pinucciáról lepergett Nunzia érveinek zuhataga. Akkor elkezdtem én is sorolni az érveket, s végül nekiálltunk Nunziával kipakolni a bőröndjéből a sok cuccot, Pinuccia meg visszapakolta, ordított, lecsitult, megint ordított.

Aztán hazaért Lila is. Nekidőlt az ajtófélfának, és a homlokát ráncolva figyelte Pinuccia lármázását.

– Minden rendben? – kérdeztem.

Lila bólintott.

– Remekül úszol.

Nem szólt semmit.

Olyan arcot vágott, mint aki egyszerre kénytelen visszafogni az örömét és a riadalmát. Látszott, hogy egyre nehezebben viseli a sógornője magánszámát: Pinuccia újrakezdte az óbégatást, hogy elmegy, viszlát, meg hogy ezt is majdnem itt hagyta, azt is majdnem itt hagyta, és nagyokat sóhajtozott az egyetlen Rinója után, s eközben, mindennek ellentmondva, siratta a tengert, a kertek illatait, a strandot. Lila nem mondott semmit: se egy szokásos gonoszkodás, se egy gúnyos beszólás. Végül, mintha nem is szemrehányás volna, csak egy vészesen közelgő, mindnyájunkat fenyegető esemény bejelentése, kibökte: – Mindjárt megjönnek.

Erre Pinuccia megtörten lerogyott az ágyra a bezárt bőröndök mellé. Lila elhúzta a száját, és elment rendbe szedni magát. Kisvártatva visszatért, egy szorosan a testéhez simuló piros ruhában, éjfekete haja összefogva. Ő hallotta meg először a Lambretták zaját, kihajolt az ablakon, lelkesen integetett. Aztán komoly arccal Pinucciához fordult, és a lehető legmegvetőbb hangon odasziszegte: – Mosd meg az arcod és vedd le azt a vizes fürdőruhát.

Pinuccia ránézett, de nem tett semmit. Valami történt kettejük között, villámgyorsan, titkos érzések láthatatlan nyilait lőtték egymásra, egy hosszú pillanatra birokra keltek lényük parányi, rejtett részecskéi, és én láttam ezt a földindulást, de nem értettem; ők viszont annál inkább megértették egymást, valamiképpen önmagukra ismertek a másikban, és Pinuccia tudta, hogy Lila tudja, és segíteni akart neki, még a megvetésben is. Így hát engedelmeskedett.

55.

Betoppant Stefano és Rino. Lila még az előző hetinél is bűbájosabb volt. Megölelte Stefanót, hagyta magát megölelni, örömkiáltásban tört ki, amikor Stefano előhúzott a zsebéből egy tokot, kinyitotta, és egy kis aranylánc került elő belőle egy szív alakú medállal.

Természetesen Rino is hozott ajándékot Pinucciának, aki mindent megtett, hogy a sógornőjéhez hasonlóan reagáljon, de jól látszott a szemében a saját gyengesége miatti fájdalom. Így aztán hiába Rino csókjai, ölelései, ajándéka, nem sokáig tartott ki a boldog feleség álarca, melyet Pinuccia sebtiben magára öltött. Remegni kezdett a szája, eleredtek a könnyei, és elfúló hangon megszólalt: – Összecsomagoltam. Egy percet sem akarok tovább itt maradni, veled akarok lenni.

Rino elmosolyodott, meghatotta ez a túláradó szerelem. Azt mondta:

– Én is mindig veled akarok lenni.

De aztán rájött, hogy a felesége nem csupán azt akarta a tudomására hozni, hogy mennyire hiányzott neki és mennyire fog mindig is hiányozni, hanem hogy tényleg el akar menni, készen áll az indulásra, és őszinte, elviselhetetlen zokogással jelzi, hogy kitart az elhatározása mellett.

Bezárkóztak a hálószobába megbeszélni a dolgot, de Rino kisvártatva kirontott, és odakiáltott az anyjának:

– Mama, tudni akarom, mi történt! – És még mielőtt Nunzia válaszolhatott volna, rátámadt a húgára is: – Ha miattad van, esküszöm az élő istenre, hogy betöröm a képed! – Aztán bekiabált a feleségének a szobába: – Elég volt, ne húzd tovább az agyam, gyere ki azonnal, fáradt vagyok, enni akarok!

Pinuccia kijött, kisírt szemekkel. Stefano próbálta oldani a feszültséget, átölelte a húgát, és felsóhajtott:

– Ó, a szerelem, ti, nők megőrjítetek minket – és mintha hirtelen eszébe jutott volna, mi volt az oka az ő korábbi őrületének, szájon csókolta Lilát, és a másik pár boldogtalanságán keresztül élvezte kettejük váratlan boldogságát.

Asztalhoz ültünk, Nunzia szótlanul szedett mindnyájunknak. Ezúttal Rino nem bírt az idegeivel, felordított, hogy már nem éhes, és elhajította a kagylós spagettivel teli tányért. Megijedtem, Pinuccia megint sírni kezdett. Stefano is kijött a sodrából, szárazon odaszólt Lilának:

– Gyere, elviszlek étterembe.

Nunzia és Pinuccia tiltakozásai közepette elhagyták a konyhát. A ránk telepedő csendben hallottuk, ahogy felberreg a Lambretta motorja.

Segítettem Nunziának feltakarítani a padlót. Rino felállt, és eltűnt a hálószobában. Pinuccia kirohant a mosdóba, bezárkózott, aztán kicsivel később kijött, bement a férje után a szobába, és becsukta az ajtót. Ekkor Nunzia kifakadt, megfeledkezve a béketűrő anyós szerepéről:

– Láttad, mit művel ez a piszok az én Rinómmal? Mi ütött belé?

Nem tudom, feleltem, és igaz is volt, de azért vigasztalgattam, az egész estét Pinuccia érzéseinek taglalásával töltöttük. Ha én hordanék gyermeket a szívem alatt, mondtam, ugyanezt szeretném: mindig a férjem mellett lenni, biztonságban, érezni, hogy apaként osztozik az anyai felelősségemben. Lila azért van itt, hogy gyereke legyen, mondtam, és szemlátomást használ a kúra, jót tesz neki a tenger – majd kicsattant a boldogságtól, amikor megérkezett Stefano –, Pinuccia viszont már szerelemmel telve jött el nyaralni, és a szerelmét éjjel-nappal, minden pillanatban meg akarja osztani Rinóval, máshogy nem bírja a súlyát, szenved tőle.

Jó volt kettesben Nunziával a rendbe rakott konyhában, a gondosan elmosogatott, csillogó-villogó tányérok és fazekak között, és hallgatni, hogy Nunzia azt mondja:

– Milyen jól beszélsz, Lenù, látszik, hogy csodás jövő előtt állsz. – Könnybe lábadt a szeme, Lilának is tanulnia kellett volna, mormolta, máshogy alakult volna a sorsa. – De a férjem nem akarta – tette hozzá – és én nem ellenkezhettem, akkor még nem volt pénzünk, pedig Lina is olyan lehetett volna, mint te; de más utat választott, férjhez ment, már nem fordulhat vissza, arra sodor minket az élet, amerre akar.

Hozzátette: Légy nagyon boldog, Lenù, egy csinos, hozzád hasonlóan tanult fiúval, és megkérdezte, tényleg tetszik-e Sarratore fia. Tagadtam, de elárultam neki, hogy másnap kirándulni megyek a hegyre Ninóval. Örült, segített készíteni néhány szalámis-sajtos szendvicset. Becsomagoltam a szendvicseket, és beleraktam őket egy hátizsákba a strandtörülközőmmel és egy-két hasznos holmival együtt. Nunzia a lelkemre kötötte, hogy legyek óvatos, mint mindig, aztán jó éjszakát kívántunk egymásnak.

Begubóztam a szobácskámba, olvastam egy kicsit, de minduntalan elkalandozott a figyelmem. Milyen jó lesz holnap korán reggel elindulni, az illatos hűvösben. Mennyire szeretem a tengert, de még Pinucciát is, a sirámaival, az esti veszekedést, Lila és Stefano hétről hétre erősödő, engesztelő szerelmét! És mennyire vágyom Ninóra! És milyen csodás, hogy mindennap láthatom, hogy itt van velem ő is és Lila is, és mindhárman boldogok vagyunk, a nézeteltérések ellenére, a rossz érzések ellenére, melyek néha nem lapulnak meg csendben a lélek sötét bugyraiban.

Hazaért Lila és Stefano, hallottam, ahogy fojtott hangon beszélgetnek, nevetgélnek. Ajtónyitódás, ajtócsukódás, megint ajtónyitódás. Vízcsobogás, vécélehúzás. Lekapcsoltam a lámpát, hallgattam a nádas halk susogását, a csirkeól neszeit, és elaludtam. De rögtön föl is riadtam, volt valaki a szobában.

– Én vagyok – suttogta Lila.

Hallottam, hogy leül az ágy szélére, nyúltam a villanykapcsoló felé.

– Ne – mondta –, csak egy pillanatig maradok.

Azért mégis felkapcsoltam a lámpát és felültem.

Ott volt előttem, halvány rózsaszín hálóingben. Fekete volt a bőre a naptól, fehéren világított a szeme.

– Láttad, hová beúsztam?

– Ügyes vagy, de rám hoztad a szívbajt.

Büszkén megrázta a fejét, és elmosolyodott, mintha azt akarná jelezni, hogy már a kisujjában van a tenger. Aztán nagy komolyan folytatta:

– El kell mondanom valamit.

– Mit?

– Nino megcsókolt – bökte ki egy szuszra, mint aki ezzel a hirtelen vallomással próbál leplezni, még önmaga előtt is, valami bevallhatatlant. – Megcsókolt, de én nem nyitottam szét a számat.

56.

Részletesen elmesélt mindent. A hosszú úszástól kimerülten, és egyben boldogan, hogy sikerült a bravúr, belekapaszkodott Ninóba, hogy könnyebben fenntartsa magát a vízen. De Nino kihasználta a közelségét, és a szájára tapasztotta a száját. Lila azonnal összezárta az ajkát, és hiába próbálta Nino szétnyitni a nyelve hegyével, Lila jól összeszorította.

– Megőrültél? – mondta, és ellökte magától. – Férjnél vagyok.

Nino azonban azt felelte:

– Én sokkal régebb óta szeretlek, mint a férjed: azóta, amióta az iskolában versenyeztünk.

Lila ráparancsolt:

– Meg ne próbáld még egyszer! – és úszni kezdett a part felé. – Olyan erőszakos volt, hogy belefájdult a szám, még mindig fáj – mondta végül.

Várta, hogy reagáljak, de megálltam, hogy ne kérdezzek, ne szóljak semmit. Amikor azt javasolta, hogy ne menjek el kirándulni a hegyre Ninóval, vagy legalább legyen velünk Bruno is, hűvösen közöltem, hogy semmi kivetnivalót nem találnék benne, ha Nino engem is megcsókolna, én nem vagyok férjnél, és vőlegényem sincs.

– Csak az a baj – tettem hozzá –, hogy nem tetszik: ha megcsókolna, úgy érezném, mintha egy döglött egeret nyalogatnék.

Aztán ásítottam egy nagyot, mintha nem tudnám visszatartani, s Lila egy szeretetteljesnek és egyben elismerőnek tűnő pillantás után elment aludni. Ahogy kilépett a szobából, sírva fakadtam, és hajnalig sírtam.

Ma már egyfajta rosszallással gondolok vissza, hogy mennyire szenvedtem, nincs bennem semmi szánalom akkori önmagam iránt. De aznap éjjel úgy tűnt, nincs értelme tovább az életemnek. Mert Nino ilyen. Csókolgatja Nadiát, engem, Lilát. Tényleg ugyanaz a valaki, akit szerettem, az a komoly, gondolatgazdag fiú? Teltek az órák, de nem bírtam megbékélni a gondolattal, hogy amennyire alapos a világ nagy kérdéseit illetően, annyira felszínes a szerelemben. Magamat kezdtem okolni: ostoba vagyok, délibábot kergettem: alacsony vagyok, túlságosan telt, szemüveges, szorgalmas, de nem okos, csak színleg művelt és tájékozott: hogyan hihettem, hogy tetszhetek neki, akár csak egy nyaralás erejéig is? Egyébként valóban elhittem valaha is, hogy tetszem neki? Nekiálltam aprólékosan kielemezni a viselkedésemet. Nem, sosem voltam képes világosan megfogalmazni a vágyaimat. Nem csupán mások előtt titkoltam, de saját magamnak is csak szkeptikusan, meggyőződés nélkül vallottam meg őket. Miért nem mondtam el soha kereken Lilának, hogy mit gondolok Ninóról? És most miért nem vágtam a képébe, hogy mekkora fájdalmat okozott az éjjeli vallomásával, miért nem fedtem fel, hogy Nino engem is megcsókolt? Mi az oka a viselkedésemnek? Azért titkolom az érzéseimet, mert megrémiszt, hogy legbelül mennyire hevesen vágyom dolgokra, emberekre, dicséretekre, sikerekre? Félek, hogy ez a heves vágy kirobban belőlem, a lehető legrosszabb formában, mint az imént, amikor Nino szép száját egy döglött egér húsához hasonlítottam? Ezért tehát hiába is lendülök előre, mindig kész vagyok visszakozni? Ezért van mindig a tarsolyomban egy bájos mosoly, egy vidám nevetés, ha rosszul alakulnak a dolgok? Ezért találok előbb vagy utóbb mentséget arra, ha valaki fájdalmat okoz nekem?

Kérdések és könnyek. Megvirradt, mire úgy éreztem, rájöttem, mi történt. Nino őszintén hitte, hogy szereti Nadiát. És biztos, hogy a Galiani által keltett jó híremnek köszönhetően évekig őszinte tisztelettel és rokonszenvvel tekintett rám. De most Ischián összetalálkozott Lilával, és ráeszmélt, hogy gyermekkora óta ő volt – és a jövőben is ő lesz – az egyetlen igaz szerelme. Igen, biztosan így történt. És mit vethetek a szemére? Mi a bűne? Valamiféle elsöprő, magasztos vonzalom köti össze kettejüket. Nekiálltam verseket és regényeket felidézni, hogy megnyugodjak. Talán csak erre jó, hogy tanulok, gondoltam: nyugtatónak. Lila lángra lobbantotta az évekig észrevétlenül szunnyadó tüzet Nino keblében: s ha már felcsaptak a lángok, mi mást tehetne Nino, mint hogy szereti? Még akkor is, ha Lila nem szereti viszont. Akkor is, ha férjnél van, tehát elérhetetlen: a házasság örökké tart, a síron is túl, és a házasságtörők ítéletnapig sínylődnek a pokol mélyén. Nino szerelme Lila iránt lehetetlen szerelem. Mint ahogy az én szerelmem is Nino iránt. És csakis az a megoldhatatlan helyzet szülte azt a csókot a tengerben.

A csók.

Nino nem akarattal tette, megtörtént: ráadásul Lila el tudja érni, hogy megtörténjenek a dolgok. Én viszont nem. Most mihez kezdjek? Elmegyek a találkozóra. Megmásszuk a hegyet. Vagy nem. Elutazom ma este Stefanóval és Rinóval. Majd azt mondom, anyám írt, szüksége van rám. Hogyan kirándulhatnék Ninóval, amikor tudom, hogy Lilát szereti, hogy megcsókolta? És hogyan bírnám együtt látni őket mindennap, végignézni, ahogy kettesben beúsznak jó mélyre? Elaludtam a kimerültségtől. Mire felriadtam, egy kicsit csillapodott a fájdalmam a fejben végigfuttatott helyzetelemzéstől. Elrohantam a találkozóra.

57.

Biztos voltam benne, hogy nem jön el, de mire leértem a partra, már ott volt, méghozzá egyedül. De látszott rajta, hogy nincs kedve a hegyi túrához, az ismeretlen ösvényekhez. Menjünk, ha akarsz, mondta, de ebben a melegben nehéz lesz, majdhogynem elviselhetetlen, nem hinném, hogy találnánk bármit is útközben, ami felérne egy jó fürdéssel a tengerben. Kezdtem aggódni, hogy mindjárt közli, inkább hazamegy tanulni. Ehelyett, meglepetésemre, felvetette, hogy béreljünk egy csónakot. Nekiállt megszámolni a pénzét, én is elővettem a kevéske aprómat. Elmosolyodott, kedvesen azt mondta: – Te hoztál szendvicseket, ezt most én állom.

Néhány perccel később már hajókáztunk, Nino evezett, én a csónak farában ücsörögtem.

Jobban éreztem magam. Talán Lila hazudott, gondoltam, Nino nem is csókolta meg. De valahol legbelül tudtam jól, hogy nem így van: én igen, én hazudok néha, magamnak is (vagy főleg magamnak), de Lila, amennyire emlékszem, sosem. Aztán kicsivel később maga Nino öntött tiszta vizet a pohárba. Beevezett jó messzire, lerakta az evezőt, és beugrott a tengerbe. Én is beugrottam. Nem kezdett el úszni, ahogyan szokott, hagyta, hogy sodorják a könnyű hullámok. Azután lebukott, eltűnt a mélyben, távolabb bukkant fel, megint alámerült. Engem zavart a mélység, a csónak körül úszkáltam, nem mertem nagyon eltávolodni tőle, s amikor elfáradtam, nagy nehezen kikecmeregtem a vízből. Nemsokára Nino is felmászott a csónakra, megragadta az evezőket, és elszántan evezni kezdett, a parttal párhuzamosan, a Punta Imperatore irányába. Addig alig néhány szót váltottunk csak egymással, a szendvicsekről, a melegről, a tengerről, arról, hogy milyen jól tettük, hogy nem vágtunk neki a hegyi ösvényeknek. Egyre növekvő csodálkozásomra nem hozakodott elő azokkal a témákkal, melyekről a könyvekben, újságokban, folyóiratokban olvasott, noha én, tartva a csendtől, időről időre elejtettem egy-egy mondatot, melyek felszíthatták volna a világ ügyei iránti szenvedélyét. De hiába, más járhatott a fejében. És valóban, egyszer csak elengedte az evezőt, egy darabig bámulta a sziklafalat meg a repkedő sirályokat, aztán megkérdezte: – Lina nem mondott neked semmit?

– Miről?

Kelletlenül összeszorította a száját, majd folytatta:

– Jól van, elmondom én, mi történt: tegnap megcsókoltam.

Így kezdődött. Onnantól fogva egész nap csak kettejükről esett szó. Sokat fürödtünk, Nino elment sziklákat és barlangokat felderíteni, megettük a szendvicseket, megittuk az összes vizet, amit vittem, Nino megtanított evezni, de beszélni semmi másról nem beszéltünk. És ami a legjobban meglepett: egyetlenegyszer sem próbált általánosítani, ahogyan szokott. Csak ő és Lila, Lila és ő. Semmit sem szólt a szerelemről. Semmit sem szólt az okokról, melyek miatt az ember abba szeret bele, akibe beleszeret, és nem másba. Ellenben kitartóan kérdezgetett tőlem Liláról és a Stefanóval való kapcsolatáról.

– Miért ment hozzá?

– Mert beleszeretett.

– Lehetetlen.

– Pedig így van.

– A pénzéért ment hozzá, hogy segítsen a családjának és sínre tegye az életét.

– Ha csak ezért, hozzámehetett volna Marcello Solarához is.

– Az meg kicsoda?

– Valaki, akinek sokkal több a pénze, mint Stefanónak, és aki a csillagokat is lehozta volna az égről, hogy megszerezze.

– És Lina?

– Nem kellett neki.

– Szóval szerinted szerelemből ment hozzá a szatócshoz.

– Igen.

– És miért kell fürödnie, hogy gyereke legyen?

– Az orvos mondta.

– Akar egyáltalán gyereket?

– Korábban nem akart, most nem tudom.

– És a férje?

– Ő akar.

– Szerelmes Linába?

– Mint a nagyágyú.

– És te kívülről úgy látod, minden rendben van köztük?

– Linával sosincs minden rendben.

– Hogy érted?

– Az első perctől kezdve voltak gondjaik, miután összeházasodtak, Lina miatt: képtelen alkalmazkodni.

– És most?

– Most jobb.

– Nem hiszem.

Nem hagyta annyiban, tovább kérdezősködött, egyre szkeptikusabban. De én kitartottam: Lila sosem szerette ennyire Stefanót, mint mostanában. És mivel tovább hitetlenkedett, rátettem még egy lapáttal. Kerek perec közöltem vele, hogy köztük semmi sem lehet, ne is áltassa magát. Ez sem szegte kedvét. Egyre világosabbá vált, hogy minél többet beszélek neki Liláról, annál szebbé válik számára ez a verőfényes nap a tengeren. Nem számított, hogy a szavaimmal tőrt döfök a szívébe, csak az érdekelte, hogy meséljek el mindent, amit tudok, jót, rosszat, azt, hogy mi tölti ki az óráinkat és perceinket, ha Lilával vagyok. Elmeséltem: először fájt, aztán lassan megváltozott az érzés. Rájöttem, hogy az elkövetkező hetekben Liláról beszélni Ninóval új irányt adhat hármunk kapcsolatának. Egyikünk sem kaphatja meg soha Ninót, sem én, sem Lila. De a nyaralás tartamára mindketten megszerezhetjük a figyelmét: Lila mint a lehetetlen szenvedély tárgya, én mint a bölcs tanácsadó, aki féken tartja mindkettejük vágyait. Megvigasztalt a lehetőség, hogy központi szerep jut nekem. Lila hozzám rohant elújságolni Nino csókját, Nino, miután maga is bevallotta a csókot, egész álló nap velem beszélget. Mindkettejüknek szüksége lesz rám.

És tényleg, Nino már most sem tudott meglenni nélkülem.

– Szerinted sosem szerethet? – kérdezte hirtelen.

– Így döntött, Nino.

– Hogy?

– A férjét szereti, tőle akar gyereket. Ezért van itt.

– És az én szerelmem?

– Ha az embert szeretik, hajlik rá, hogy viszontszeret. Esetleg hálás lesz. De ha nem akarsz szenvedni, többet ne várj. Minél inkább körülveszi a szeretet és a megbecsülés, Lina annál kegyetlenebb tud lenni. Mindig is ilyen volt.

Napnyugta után váltunk el egymástól, és egy kis ideig úgy éreztem, jól alakult a nap. De már útban hazafelé visszatért a rosszkedvem. Hogyan fogom kibírni holnaptól ezt a kínt, Liláról beszélni Ninóval, Ninóról Lilával, és közben végignézni az incselkedéseiket, játszadozásaikat, érintéseiket, összegabalyodásaikat? Elhatároztam, hogy amint hazaérek, bejelentem, anyám írt, vissza kell mennem a telepre. De ahogy beléptem, Lila durván nekem támadt: – Hol voltál? Mindenütt kerestünk. Szükségünk lett volna rád.

Kiderült, hogy nem volt jó napjuk, Pinuccia mindenkinek az agyára ment. Végül üvöltözni kezdett, hogy ha nem mehet haza, az azt jelenti, hogy a férje nem szereti, és akkor inkább meghal a babával együtt. Erre Rino beadta a derekát, és visszavitte Nápolyba.

58.

Csak másnap ébredtem rá, mivel jár Pinuccia távozása. Az este jól telt nélküle: semmi hiszti, végre csend és nyugalom költözött a házba. Amikor bevonultam a szobámba, Lila követett, és beszélgetni kezdtünk, látszólag mindenféle feszültség nélkül. Mondtam a magamét, de arra figyeltem, hogy ne áruljam el a valódi érzéseimet.

– Rájöttél, miért akart Pinuccia elmenni? – kérdezte egyszer csak Lila.

– Mert a férjével akar lenni.

Megrázta a fejét, azt mondta, nagy komolyan:

– Megijedt az érzéseitől.

– Hogyhogy?

– Beleszeretett Brunóba.

Megdöbbentem, meg se fordult a fejemben ez a lehetőség.

– Pinuccia?

– Igen.

– És Bruno?

– Észre se vette.

– Biztos vagy benne?

– Biztos.

– Honnan tudod?

– Bruno rád hajt.

– Hülyeség.

– Nino mondta tegnap.

– Nekem ma nem mondta.

– Mit csináltatok?

– Csónakáztunk.

– Csak ti ketten?

– Igen.

– Miről beszélgettetek?

– Mindenféléről.

– Arról is, amit meséltem?

– Miről?

– Tudod jól.

– A csókról?

– Arról.

– Nem, nem mondott róla semmit.

Noha kába voltam a rengeteg napsütéstől és fürdéstől, sikerült egyetlen elhibázott szót sem szólni. Amikor Lila elment aludni, úgy éreztem, mintha lebegnék a lepedőn, és mintha kékes-pirosas fények árasztották volna el a valójában sötét szobát. Pinuccia azért lépett le lóhalálában, mert beleszeretett Brunóba? Brunónak nem Pinuccia kell, hanem én? Felidéztem Pinuccia és Bruno kapcsolatát, a mondataikat, a hangsúlyt, a hangszínt, a gesztusaikat, és egyre inkább hajlottam rá, hogy Lilának igaza van. Hirtelen elöntött a rokonszenv Stefano húga iránt, amiért volt ereje elmenni. De hogy Brunónak én kellenék? Soha rám se nézett. Na meg ha fel akarna szedni, ahogy Lila mondta, ő jött volna el a találkozóra, és nem Nino. Vagy legalább együtt jöttek volna. Amúgy is, igaz vagy sem, nem tetszik: túl alacsony, túl göndör, nincs homloka, a fogai akár a farkasfogak. Nem és nem. Tartom a három lépés távolságot, gondoltam. Igen, ezt fogom tenni.

Másnap tízkor értünk le a strandra, a fiúk már ott voltak, fel-alá sétáltak a parton. Lila néhány szóval kimentette Pinucciát: dolgoznia kell, visszament Nápolyba a férjével. Se Nino, se Bruno nem mutatta a szomorúság legkisebb jelét sem, és ez szíven ütött. Hogyan lehet úgy eltűnni, hogy az ember nem hagy űrt maga után? Pinuccia két hétig velünk volt. Sétálgattunk, együtt öten, beszélgettünk, viccelődtünk, fürödtünk. Ez alatt a két hét alatt történt vele valami, ami mély nyomot hagyott benne, sosem fogja elfelejteni az első nyaralását. És mi, akik mindannyian, máshogy és máshogy, fontosak voltunk a számára, igazából meg sem érezzük a hiányát. Nino például egy szót sem szólt Pinuccia váratlan távozásának hírére, Bruno is csak ennyit mondott, komoly ábrázattal: – Kár, el se köszöntünk egymástól.

Pillanatokkal később már másról folyt a beszélgetés, mintha Pinuccia sosem járt volna Ischián, a Citara strandon.

Nem tetszett a szerepek gyors újraosztása sem. Nino, aki addig mindig kettőnkhöz szólt Lilával (sőt gyakran csak hozzám), mostantól csakis Lilával beszélgetett, mintha így négyesben lekerült volna róla a teher, hogy mindkettőnket szórakoztasson. Bruno, aki szombatig folyton Pinucciával foglalkozott, átpártolt hozzám, a maga félénk és figyelmes stílusában, mintha semmiben sem különböznék Pinucciától, még abban sem, hogy ő házas és terhes, én meg nem.

Elindultunk az első sétánkra négyesben a parton. Az elején együtt mentünk mindannyian, de kisvártatva Bruno észrevett egy kisodródott kagylót.

– De szép! – mondta, és lehajolt érte.

Udvariasságból megálltam, hogy bevárjam: nekem adta a kagylót, de igazából nem volt nagy szám. Közben Nino és Lila továbbsétált, így kettészakadtunk, ők mentek elöl, a vizes homokban, mi hátul, ők lelkesen beszélgettek, én próbáltam társalogni Brunóval, de nemigen vette a lapot. Gyorsítottam, Bruno kelletlenül tartotta a lépést. Nehéz volt zöld ágra vergődni vele. Általánosságokat puffogtatott a tengerről, az égről, a sirályokról, de nyilvánvalóan szerepet játszott: ennyire taksált engem. Pinucciával biztosan másról beszélgettek, különben hogyan tölthettek volna együtt annyi kellemes órát? Egyébként is, ha belefogott valami érdekesebbe, alig lehetett kihámozni, miről hadovál. Amíg az időt tudakolta, cigarettát kért vagy egy kis vizet, tisztán, érthetően csengett a hangja, de amikor belebújt az udvarias fiatalember szerepébe, és elkezdte, hogy Egy kagyló, tetszik?, nézd, milyen szép, neked adom, összezavarodott, keverte az olaszt a nyelvjárással, kuszán, homályosan beszélt, mintha szégyellené, amit mond. Bólogattam, de nem sokat értettem a mondókájából, s közben hegyeztem a fülem, hogy kivegyem, miről diskurál Nino és Lila.

Azt hittem, Nino azokkal a komoly dolgokkal hozakodik elő, melyekről tanult, Lila meg a tőlem elcsórt könyvekből támadt gondolataival, és próbáltam úgy alakítani, hogy beleszólhassak a beszélgetésükbe. De valahányszor sikerült közelebb kerülnöm hozzájuk és elkapni egy-két mondatot, elbizonytalanodtam. Úgy tűnt, Nino a gyerekkoráról, a telepi időkről mesél Lilának, hevesen, majdhogynem drámai hangon; Lila meg szótlanul hallgatta. Elszégyelltem magam, amiért hallgatózom, végleg lemaradtam Brunóval unatkozni.

Aztán elhatároztuk, hogy bemegyünk fürdeni, együtt mindnyájan, de megint nem sikerült visszaállítanom a régi hármast. Bruno se szó, se beszéd belökött a vízbe, elmerültem, csuromvizes lett a hajam, pedig nem szerettem, ha vizes. Amikor kidugtam a fejem, Nino és Lila már méterekkel arrébb lebegett és beszélgetett, nagy komolyan. Sokkal tovább maradtak a vízben, mint mi, de sosem távolodtak el a parttól. A csevegés kedvéért lemondtak a hosszú úszás élvezetéről.

Nino késő délután szólt hozzám először. Nyersen megkérdezte, mint aki maga is elutasításra számít:

– Nem találkozunk vacsora után? Eljövünk értetek, és haza is viszünk benneteket.

Sosem kérte még, hogy este találkozzunk. Vetettem Lila felé egy kérdő pillantást, de ő elfordította a tekintetét. Azt mondtam:

– Otthon van Lila anyja, nem hagyhatjuk mindig egyedül.

Nino nem felelt, és a barátja sem sietett a segítségére. De az utolsó fürdés után, mielőtt elváltunk volna, Lila kibökte:

– Holnap este bemegyünk Forióba telefonálni a férjemnek, esetleg fagyizhatnánk.

Felbosszantott az ötlete, de az még jobban, ami utána következett. Amint a fiúk elindultak Forio felé, még miközben a holmiját szedegette össze, Lila nekem esett, mintha valamiféle megfejthetetlen és egyben megcáfolhatatlan okból csakis én volnék a hibás az egész napért, minden eseményért, minden apró rezdülésért, egészen Nino kéréséig és a kettőnk válasza közti nyilvánvaló ellentmondásig.

– Miért lógtál folyton Brunóval?

– Én?

– Igen, te. Ne merészelj még egyszer egyedül hagyni Ninóval.

– Miről beszélsz? Ti rohantatok előre, ti nem vártatok meg minket.

– Mi? Nino rohant.

– Szólhattál volna neki, hogy megvársz.

– Te meg szólhattál volna Brunónak, hogy csipkedje magát, mert lemaradtok. Tudod mit, ha annyira tetszik, menjetek csak el kettesben valahová este. Szabad vagy, azt csinálsz, amit akarsz.

– Én miattad vagyok itt, nem Bruno miatt.

– Nem úgy tűnik, mindig a saját pecsenyédet sütögeted.

– Ha nem vagy velem megelégedve, holnap reggel elmegyek.

– Igen? Én meg menjek egyedül fagyizni velük holnap este?

– Lila, a te ötleted volt a fagyizás, nem a fiúké.

– Persze, el kell mennem Forióba telefonálni Stefanónak, mit szólnának, ha összefutnánk?

Otthon is folytattuk a csipkelődést, vacsora után, Nunzia füle hallatára. Nem igazi veszekedés volt, csak amolyan néha gonoszkodó szópárbaj, mellyel mindketten próbáltunk a másik tudtára adni valamit, anélkül hogy megértettük volna egymást. Nunzia megütközve hallgatott minket, aztán egyszer csak kijelentette: – Holnap megvacsorázunk, utána elmegyek veletek én is fagylaltozni.

– Hosszú az út – mondtam, de Lila nyersen közbevágott:

– Miért kéne kutyagolnunk? Fogadunk egy járgányt, gazdagok vagyunk.

59.

Másnap, okulva az előző napiakból, tíz helyett már kilenckor lementünk a partra, de ezúttal a fiúk még nem voltak sehol. Lila berágott. Vártunk, nem jöttek se tízkor, se később. Csak kora délután jelentek meg, kaján ábrázattal. Közölték, hogy mivel velünk töltik az estét, előrehozták a tanulást. Lila reakciója leginkább engem lepett meg: kiosztotta őket. Nyelvjárásban durván rájuk förmedt, hogy menjenek csak tanulni, amikor akarnak, délután, este, éjszaka, senki sem tartóztatja őket. S mivel Nino és Bruno erősködött, hogy ne vegye komolyan a dolgot, és tovább vigyorogtak, mintha Lila kirohanása csak valamiféle jópofaság lett volna, Lila magára kapta a ruháját, megragadta a táskáját, és öles léptekkel elindult az út felé. Nino utána szaladt, de nem sokkal később gyászos képpel visszajött. Nem volt mit tenni, Lila tényleg bedühödött, nem lehetett vele beszélni.

– Majd megbékél – mondtam, tettetett nyugalommal, bementem velük fürdeni.

Aztán elmajszoltam egy szendvicset a napon, közben tessék-lássék beszélgettem a fiúkkal, megszáradtam, és közöltem, hogy nekem is mennem kell.

– És este? – kérdezte Bruno.

– Ott leszünk, Lila telefonálni akar Stefanónak.

De Lila dühkitörése nagyon felzaklatott. Mit jelent ez a hang, ez a stílus? Milyen jogon háborodott fel egy füstbe ment találka miatt? Miért nem bírta türtőztetni magát, miért nem úgy bánt a fiúkkal, mint ha, mondjuk, Pasqualéval és Antonióval lett volna dolga, vagy egyenesen a Solarákkal? Miért viselkedett szeszélyes kislányként, és nem Carracci asszonyként?

Feldúltan értem haza. Nunzia a törülközőket és fürdőruhákat mosta, Lila a szobájában ült az ágyon, és – megint valami szokatlan – írt. Térdén a füzet, a szeme összehúzva, homloka összeráncolva, mellette a lepedőn az egyik könyvem hevert. Nagyon rég nem láttam írni.

– Elvetetted a sulykot – mondtam.

Vonogatta a vállát, föl se nézett a füzetből, egész délután folytatta az írást.

Este kiöltözött, mint amikor a férjét várta, és bevitettük magunkat Forióba. Meglepett, hogy Nunzia, aki sosem napozott és hófehér volt, elkérte a lánya rúzsát, hogy legyen egy kis színe a szájának meg az arcának.

– Nehogy halottnak nézzenek – mondta.

Rögtön belebotlottunk a fiúkba, a bár előtt álltak, mint két őrszem az őrtoronynál. Bruno rövidnadrágban maradt, csak inget váltott. Nino hosszúnadrágot viselt és egy vakítóan fehér inget, borzas tincsei erőltetetten rendbe szedve, olyannyira, hogy így kevésbé tűnt jóképűnek. Amikor meglátták velünk Nunziát, kővé dermedtek. Beültünk a kerthelyiségbe, a tető alá, és pezsgőt rendeltünk. Mindannyiunk meglepetésére Nunzia odafordult a fiúkhoz, elkezdett beszélni, és abba se hagyta. Dicsérte Nino anyját, emlékszem, milyen szép, mondta; a háborús időkről mesélt, arról, mik történtek akkoriban a telepen, faggatta Ninót, emlékszik-e, Nino persze semmire sem emlékezett, Nunzia meg mindig rávágta: „Kérdezd meg anyádat, ő biztosan emlékszik.” Lilán rögtön látszott, hogy nehezen viseli a helyzetet, kijelentette, hogy ideje telefonálnia Stefanónak, és bement a bárba, ahol a fülkék voltak. Nino megnémult, Bruno folytatta helyette a beszélgetést Nunziával. Észrevettem, bosszúsan, hogy nyoma sincs rajta a velem szemben mutatott félszegségének.

– Bocsássatok meg egy pillanatra – mondta hirtelen Nino, felállt, és bement a bárba.

Nunzia fészkelődött, a fülembe súgta:

– Csak nem fizetni megy? Én vagyok a legidősebb, rajtam a sor.

Bruno meghallotta, és közölte, hogy már rendezte a számlát, nem hagyhatja, hogy egy hölgy fizessen. Nunzia nem ellenkezett, kérdezgetni kezdte Brunót az apja szalámigyáráról, dicsekedett, hogy a férjének és a fiának cipőgyára van.

Lila még mindig nem jött vissza, aggódtam. Otthagytam Nunziát és Brunót, hadd beszélgessenek, és én is bementem a bárba. Mikor beszélt Lila ennyit telefonon Stefanóval? Odamentem a két fülkéhez, üres volt mindkettő. Lecövekeltem, körbenéztem, de útban voltam a tulaj két fiának, akik felszolgáltak az asztaloknál. Észrevettem egy ajtót, nyitva volt a szellőzés miatt, az udvarra nyílt. Bizonytalanul kikukucskáltam, régi gumik szaga keveredett a csirkeól szagával. Nem volt senki az udvaron, de az egyik oldalon a kerítésfalban volt egy nyílás, túloldalt egy kert látszott. Átvágtam az udvaron a rozsdás kacatok közt, és még mielőtt átbújtam volna a résen, megláttam Lilát és Ninót, a nyáreste fényeiben fürdő növények között. Egymáshoz simulva csókolóztak. Nino egyik keze eltűnt Lila szoknyája alatt, Lila próbálta eltávolítani, de a csókolózást nem hagyta abba.

Gyorsan hátrálni kezdtem, vigyázva, hogy ne csapjak zajt. Visszamentem Nunziához, és azt mondtam neki, hogy Lila még telefonál.

– Veszekszenek?

– Nem.

Úgy éreztem, mintha lángolnék, de a lángok hidegek voltak és nem okoztak fájdalmat. Férjnél van, gondoltam, több mint egy éve házas.

Lila visszajött, egyedül. Nem látszott rajta semmi, de én éreztem a ziláltságot a ruháján, a testén.

Vártunk egy kicsit, Nino nem került elő, és ráeszméltem, hogy mindkettejüket gyűlölöm. Lila fölállt, és azt mondta:

– Menjünk, késő van.

Már fölszálltunk a háromkerekű járgányra, amikor Nino utánunk rohant, és odakiáltott:

– Viszlát holnap! – vidáman és sosem látott szívélyességgel.

Egyiküknek sem akadály, hogy Lila házas, gondoltam, és annyira gyűlöletesen igaznak éreztem a megállapítást, hogy felfordult a gyomrom, és a szám elé kellett kapnom a kezem.

Otthon Lila azonnal lefeküdt aludni, hiába vártam, hogy bejöjjön hozzám megvallani, mit tett és mire készül. Utólag azt hiszem, maga sem tudta.

60.

A következő napokban egyre világosabbá vált a helyzet. Korábban Nino rendszerint hozott magával a strandra egy újságot vagy könyvet; mostantól nem. Nino és Lila közt megfakultak a beszélgetések az emberiség nagy kérdéseiről: bizalmasabb szavaknak utat kereső szétszórt mondatokká zsugorodtak. Szokásukká vált kettesben beúszni olyan messzire, hogy a partról már nem is látszottak. Vagy hosszú sétákra kényszerítettek minket, persze mindig szigorúan két párban. És soha, de soha nem fordult elő, hogy én lettem volna párban Ninóval, Bruno meg Lilával. Természetessé vált, hogy ők ketten lemaradnak, s amikor időnként váratlanul megfordultam, úgy éreztem, fájdalmas sebeket ejtek: kezek és ajkak rebbentek, húzódtak vissza hirtelen.

Szenvedtem, de be kell vallanom, a lelkem mélyén még mindig hitetlenkedve, és ez a hitetlenkedés gerjesztette a szenvedés hullámait. Úgy éreztem, egy értelmetlen színjáték tanúja lettem: eljátsszák a jegyespárt, holott nincsenek együtt, nem is lehetnek: Ninónak barátnője van, Lilának meg férje. Bukott istenek lettek a szememben: egykor a legokosabbak, a legügyesebbek, most szörnyen ostobák, az ostoba játékukkal. Készültem, hogy megmondom Lilának, meg Ninónak is, mindkettejüknek: mit képzeltek, térjetek vissza két lábbal a földre!

De nem bírtam megtenni. Két-három nap elteltével tovább romlott a helyzet. Már nem is próbálták leplezni a dolgot, kézen fogva járkáltak, bántó szemérmetlenséggel, mintha elhatározták volna, hogy előttünk nem érdemes színlelni. Sokszor összekaptak, játékból, csak hogy megragadhassák, meglegyinthessék, megszoríthassák egymást, hogy együtt hempereghessenek a homokban. Séta közben, amint megpillantottak egy elhagyott kalyibát, valami régi, romos építményt, egy ösvényt, mely a burjánzó vadonba vezetett, rohantak felfedezni, mint a gyerekek, de minket sosem hívtak. Eltűntek, szó nélkül, Nino ment elöl, Lila mögötte. Ha napoztak, szorosan egymás mellé feküdtek: kezdetben éppen csak összeért a válluk, a karjuk, a lábuk, a lábfejük. Később, a mindennapos végeláthatatlan úszásból visszatérve elnyúltak mindketten Lila törülközőjén – az övé volt a nagyobb –, és Nino teljes természetességgel átkarolta Lilát, Lila meg Nino mellkasára hajtotta a fejét. Egyszer még nevetve szájon is csókolták egymást egy gyors, vidám csókkal. Lila megbolondult, gondoltam, mindketten megbolondultak. És ha meglátja őket egy nápolyi valaki, aki ismeri Stefanót? Ha megjelenik a kereskedő, aki a házat szerezte? Vagy ha Nunzia netán éppen most szeretne megmártózni a tengerben?

Nem akartam elhinni, hogy ennyire felelőtlenek, pedig tényleg túlmentek minden határon. Már nem érték be a nappali találkával. Lila kijelentette, hogy minden este telefonálni akar Stefanónak, és nyersen visszautasította Nunziát, aki felajánlotta, hogy elkísér minket. Vacsora után elrángatott Forióba, kutyafuttában felhívta a férjét, aztán irány sétálni, ő Ninóval, én Brunóval. Éjfél előtt sosem értünk vissza, a fiúk hazakísértek minket, végig a sötét parton.

Péntek este, vagyis a Stefano érkezése előtti estén veszekedtek, de nem színleg, komolyan. Mi hárman nyaltuk a fagylaltot az asztalnál, Lila elment telefonálni. Nino komoran előhúzott a zsebéből néhány, mindkét oldalán teleírt lapot, és se szó, se beszéd olvasni kezdett, kivonva magát a köztem és Bruno közt zajló meddő beszélgetésből. Amikor Lila visszajött, Nino pillantásra sem méltatta, nem rakta el a papírokat, tovább olvasott. Lila várt fél percet, aztán derűsen megkérdezte: – Annyira érdekes?

– Igen – felelte Nino, anélkül hogy felnézett volna.

– Akkor olvasd hangosan, hadd halljuk.

– Az én dolgom, nem tartozik rátok.

– Mi az? – kérdezte Lila, de látszott rajta, hogy már tudja.

– Egy levél.

– Kitől?

– Nadiától.

Lila lehajolt, és egy villámgyors, kiszámíthatatlan mozdulattal kitépte a lapokat Nino kezéből. Nino felszisszent, mintha megcsípte volna egy hatalmas bogár, de nem tett semmit, hogy visszaszerezze a levelet, akkor sem, amikor Lila fennhangon olvasni kezdte, mint valami szónoklatot. Szerelmes levél volt, kissé gyermeteg, negédes, minden sora azt taglalta, különböző formákban, hogy mennyire hiányzik Nadiának Nino. Bruno csöndben hallgatta, zavart mosollyal, én viszont, látván, hogy Nino jelét sem mutatja, hogy tréfára venné, hanem zordan bámulja szandálba bujtatott lábfejét, odasúgtam Lilának: – Elég, add vissza neki.

Ahogy kimondtam, Lila abbahagyta az olvasást, de vidám arckifejezése megmaradt, és nem adta vissza a levelet.

– Szégyelled, ugye? – kérdezte Ninótól. – A te hibád. Hogyan lehetsz együtt valakivel, aki így ír?

Nino hallgatott, tovább bámulta a lábát. Közbeszólt Bruno, tettetett vidámsággal:

– Talán úgy, hogy amikor az ember beleszeret valakibe, nem vizsgáztatja le szerelmes levélből.

De Lila feléje sem fordította a fejét, csak Ninóhoz beszélt, mintha most a fülünk hallatára folytatnák egy titkos vitájukat.

– Szereted? És miért? Mondd csak el, hallgatunk. Mert a Viktor Emánuel úton lakik egy könyvekkel meg régi képekkel telizsúfolt lakásban? Mert affektálva beszél? Mert a tanárnő lánya?

Nino végre magához tért, ridegen megszólalt:

– Add vissza.

– Visszaadom, ha széttéped, itt, a szemünk láttára.

Lila derűs hangjára Nino véresen komolyan válaszolt, rövid, nyilvánvalóan támadó mondatokkal.

– És aztán?

– Aztán írunk egy levelet Nadiának, együtt mindnyájan, melyben tudatod vele, hogy elhagyod.

– És aztán?

– Még ma este feladjuk.

Nino hallgatott egy pillanatig, majd beleegyezett.

– Rendben.

Lila hitetlenkedve rámutatott a papírlapokra.

– Tényleg széttéped őket?

– Igen.

– És elhagyod Nadiát?

– El. Egy feltétellel.

– Halljuk.

– Ha te elhagyod a férjedet. Most azonnal. Odamegyünk a telefonhoz, mindannyian, és megmondod neki.

Rettenetesen felkavartak a szavai; akkor még nem tudtam, miért. Miközben beszélt, Nino megemelte a hangját, úgy szólt, mint a repedt fazék. Lila szeme azonnal résnyire szűkült, jól ismertem ezt a nézését. Lesz itt mindjárt földindulás, gondoltam, kitör Lilából a gonoszság. És tényleg, nekitámadt Ninónak. Azt mondta: – Hogyan engedheted meg magadnak, mit képzelsz, kivel beszélsz? – Aztán folytatta: – Hogy jut eszedbe egy szintre helyezni ezt a levelet, a hülyeségeidet meg azt a jó családból való ribancot velem, a férjemmel, a házasságommal, az egész életemmel? Teszed az agyad, de a tréfát nem érted. Sőt semmit sem értesz. Semmit, jól hallottad, semmit, és ne vágj ilyen képet. Menjünk aludni, Lenù.

61.

Nino meg se próbált tartóztatni minket, Bruno azt mondta:

– Holnap találkozunk.

Fogtunk egy járgányt, és hazamentünk. De Lila már útközben reszketni kezdett, megragadta a kezemet, és jó erősen megszorította. Belekezdett egy hosszú, zaklatott vallomásba arról, ami közte és Nino közt történt. Vágyott Nino csókjára, hagyta magát megcsókolni. Vágyott az érintésére, maga vezette Nino kezét.

– Nem tudok aludni. Felriadok, ránézek az órára, remélem, hogy már nappal van, mehetünk a tengerhez. De éjszaka van, nem bírok visszaaludni, teli a fejem Nino szavaival, meg azokkal, amelyeket én szeretnék mihamarább elmondani neki. Sokáig ellenálltam. Nem vagyok olyan, mint Pinuccia, mondogattam magamnak, én azt teszem, amit akarok, elkezdhetem, mert be is tudom fejezni, ez csak szórakozás. Összeszorítottam a számat, aztán megkérdeztem magamtól, de hát milyen egy csók, és felfedeztem, hogy milyen, nem tudtam – esküszöm, hogy nem tudtam –, és attól fogva nem bírok meglenni nélküle. Odaadtam neki a kezem, szorosan egymásba fonódtak az ujjaink, és fájdalmas volt a szétválás. Mennyi mindenről lemaradtam, ami most egyszerre rám zúdul. Eljátszom a barátnőt, férjes asszonyként. Izgulok, a torkomban dobog a szívem, lüktet a halántékom. És élvezem. Szeretem, hogy elhagyott helyekre visz, szeretem a félelmet, hogy meglát minket valaki, szeretem a gondolatot, hogy meglát valaki. Te is ezt érezted Antonióval? Szenvedtél, amikor el kellett válnotok, és alig vártad, hogy újra lásd? Normális ez, Lenù? Neked is ilyen volt? Nem tudom, mikor és hogyan kezdődött. Kezdetben nem tetszett: tetszett, ahogy beszél, amit mond, de mint pasi nem. Mennyi mindent tud ez a srác, gondoltam, figyelnem kell rá, tanulnom kell tőle. Most meg képtelen vagyok arra figyelni, amit mond. Nézem a száját, elszégyellem magam, amiért nézem, elfordítom a tekintetem. Nem kellett hozzá sok idő, és imádom minden porcikáját: a kezét, a kecses körmeit, a soványságát, a kilátszó bordáit, a hosszú nyakát, a borostáját, az orrát, a szőrszálakat a mellkasán, a hosszú, vékony lábát, a térdét. Folyton csak simogatnám. És ocsmányságok járnak a fejemben, rettenetes ocsmányságok, Lenù, de meg akarom tenni mindet, hogy örömet okozzak neki, hogy boldoggá tegyem.

Késő éjszakáig hallgattam a vallomását a szobájában: az ajtó becsukva, a lámpa lekapcsolva. Az ablak felőli oldalon feküdt, a hold fénye csillogott a haján, a csípőjén; én az ajtó felőli oldalon, Stefano helyén, és azt gondoltam: itt alszik a férje minden hétvégén, ezen az ágyfélen, magához szorítja, öleli Lilát, délután és éjszaka. És most Lila ebben az ágyban Ninóról mesél nekem. S a szavai eltörlik, leradírozzák az ágyneműről a hitvesi szerelem minden nyomát. Ninóról beszél, megidézi, maga mellé képzeli, és nem érzi, hogy vétkezne, hogy bűnt követ el: megfeledkezett magáról. Megbízik bennem, megosztja velem a titkait, pedig jobban tenné, ha megtartaná őket. Elmeséli, mennyire vágyik arra a fiúra, akire én mindig is vágytam, ráadásul azt hiszi, hogy én ezt a fiút érzéketlenségből, figyelmetlenségből nem vettem észre, nem láttam meg benne azt, amit ő igen. Talán rosszhiszeműségből vagy talán valós meggyőződésből – az én hibám, sosem vallottam neki színt – azt hiszi, hogy kisiskolás korunktól egészen mostanáig vak voltam és süket, olyannyira, hogy neki kellett felfedeznie, itt, Ischián, hogy milyen értékek rejlenek Sarratore fiában. Jaj, milyen gyűlöletes feltételezés, megmérgezi a vérem. Mégsem bírok rászólni, hogy elég, nem bírok bemenni a szobámba és némán üvölteni, hanem itt maradok, időnként közbeszólok, próbálom megnyugtatni.

Higgadtságot tettettem, pedig dehogy voltam higgadt.

– A tenger teszi – mondtam – meg a jó levegő és a nyaralás. Meg aztán Nino képes megbolondítani, lyukat beszél a hasadba, és minden olyan egyszerűnek tűnik. De szerencsére holnap jön Stefano, és meglátod, utána Ninót kisfiúnak fogod látni. Mert igazából az, én jól ismerem. Nekünk nagymenő, de ha belegondolsz, hogyan bánt vele Galiani fia – emlékszel? –, rögtön rájössz, hogy túlértékeljük. Persze, Bruno mellett különlegesnek látszik, de végül is csak egy vasutas fia, aki tanulásra adta a fejét. Ne felejtsd el, hogy Nino is a telepről való. Ne felejtsd el, hogy az iskolában kenterbe verted, pedig idősebb. Na meg látod, mennyire kihasználja a barátját, mindent Bruno fizet, az üdítőt, a fagylaltot.

Nehezemre esett elmondani mindezt, hazugságnak éreztem. És nem sokra mentem vele: Lila dörmögött, óvatosan ellenkezett, én visszavágtam. Végül bedühödött, és védeni kezdte Ninót, olyan hangon, mint aki azt akarja érzékeltetni: csak én tudom, milyen ő valójában.

– Miért beszélsz róla mindig lekezelően – kérdezte –, mi bajod vele? Segített neked – folytatta –, meg akarta jelentetni azt az irományodat egy újságban. Néha nem tetszel nekem, Lenù, lekicsinyelsz mindent és mindenkit, azokat is, akikre elég ránézni, hogy az ember megszeresse őket.

Kihozott a sodromból, elegem lett belőle. Szidom neki a szerelmemet, hogy jobban érezze magát, erre vérig sért. Odavetettem:

– Csinálj, amit akarsz, én megyek aludni.

Erre rögtön stílust váltott, megölelt, erősen magához szorított, hogy visszatartson, és a fülembe súgta:

– Mondd meg, mit tegyek.

Bosszúsan eltoltam magamról, és visszasúgtam, hogy neki kell döntenie, nem dönthetek helyette.

– Pinuccia mit csinált? – mondtam. – Végül csak megjött az esze, különbül viselkedett nálad.

Elismerte, méltattuk egy darabig Pinucciát, aztán egyszer csak felsóhajtott:

– Jól van, holnap nem megyek le a strandra, és holnapután visszamegyek Stefanóval Nápolyba.

62.

Borzalmas volt az a szombat. Lila tényleg nem ment le a strandra, és én sem, de csakis az járt a fejemben, hogy Nino és Bruno hiába vár ránk. De nem mertem szólni, hogy leugrom a tengerhez megmártózni. Azt sem mertem megkérdezni, hogy mit csináljak, kezdjek el csomagolni, megyünk vagy maradunk? Segítettem Nunziának takarítani, főzni, s közben oda-odapislantottam Lilára, aki ki sem kelt az ágyból, olvasott és írogatott a füzetébe, s amikor Nunzia enni hívta, nem válaszolt, a második hívásra meg úgy bevágta az ajtót, hogy beleremegett a ház.

– Agyára ment a sok tenger – mondta Nunzia, miközben kettesben ebédeltünk.

– Igen.

– Pedig nem is terhes.

– Nem.

Lila késő délután kelt föl, evett egy keveset, aztán órákra bezárkózott a mosdóba. Hajat mosott, sminkelt, felvett egy szép zöld ruhát, de az arcáról nem tűnt el a duzzogás. Végül mégis kedvesen fogadta a férjét, aki rögtön megcsókolta, hosszan, szenvedélyesen, mint a filmekben szokás, mi meg zavartan pislogtunk Nunziával. Stefano átadta nekem a családom üdvözletét, elmondta, hogy Pinuccia megnyugodott, hosszasan taglalta, hogy mennyire elégedettek a Solara fivérek az új cipőmodellekkel, melyeket Rino és Fernando készített. Ez utóbbi nem tetszett Lilának, elromlott a hangulat. Addig kitartott Lila erőltetett mosolya, de amint meghallotta a Solarák nevét, rátámadt Stefanóra, kijelentette, hogy azok ketten nem érdeklik, hidegen hagyja, mit gondolnak vagy mit nem. Stefano zokon vette, meghökkent. Rájött, hogy megtört az elmúlt hetek varázsa, de a szokásos békítő félmosolyával válaszolt Lilának: ketté ne harapj, mondta, csak elmeséltem, mik történtek a telepen. Hiába minden. Lila egész estés háborúba kezdett. Bármit mondott Stefano, durván visszavágott. Veszekedve mentek el lefeküdni, és amíg el nem aludtam, hallottam, hogy tovább vitatkoznak.

Hajnalban felébredtem. Tanácstalan voltam: pakoljak össze, várjam meg, hogyan dönt Lila, menjek le a tengerhez, megkockáztatva, hogy összefutok Ninóval, amit Lila sosem bocsátana meg, vagy fortyogjak egész nap a szobámban, ahogyan most? Elhatároztam, írok egy cetlit: elmentem a Maronti strandra, és benézek Nellához, nem hagyhatom el úgy a szigetet, hogy nem köszönök el tőle; kora délután jövök. Jóhiszeműen írtam, de ma már tudom, hogyan működik a fejem: rábíztam magam a véletlenre, Lila így nem tehetett volna szemrehányást, ha belebotlom Ninóba, aki elment megfejni a szüleit.

Zavaros nap sült ki belőle, ráadásul egy csomó pénzem bánta. Csónakkal vitettem át magam a Marontira. A Sarratore család szokásos táborhelyén csak a napernyőt találtam. Körülnéztem, és megláttam a vízben Donatót; ő is meglátott engem. Integetett, kisietett hozzám, és elmondta, hogy a felesége és a gyerekei átmentek Forióba, Ninóval töltik a napot. Letaglózott a hír. A sors gonosz tréfát űzött velem: elvette tőlem a fiút, ráadásul kiszolgáltatott az apa tolakodó fecsegésének.

Próbáltam lerázni, mondtam, hogy mennem kell Nellához, de nem tágított, gyorsan összeszedte a holmiját, és kijelentette, hogy elkísér. Útközben negédes hangon, bármiféle zavar nélkül szóba hozta azt a régi esetet kettőnk között. Bocsánatot kért; a szívnek nem lehet parancsolni, duruzsolta, és epekedve magasztalt: akkor is szép voltál, de most még szebb vagy.

– Ugyan már – feleltem, és noha tudtam, hogy komolynak és megingathatatlannak kellene látszanom, zavaromban elnevettem magam.

Hosszú fejtegetésbe kezdett, a napernyő és a sok cucc cipelésétől kissé lihegve. Az a baj a fiatalokkal, mondta, hogy hiányzik az éleslátásuk és hiányoznak az érzéseik, hogy tárgyilagoson lássák és megítéljék magukat.

– Van tükör – feleltem –, és az nem hazudik.

– A tükör? Sose bízz a tükörben. Lefogadom, hogy azt hiszed, a barátnőid szebbek nálad.

– Azt.

– Pedig sokkal szebb vagy náluk. Higgy nekem. Micsoda gyönyörű szőke haj! És micsoda testtartás! Csak két dolog van, amin lehetne és kellene javítani: az egyik a fürdőruhád, nem passzol hozzád, a másik a szemüveged. Nem jó, Elena, túl vaskos. Könnyedebb szemüveg illene ehhez az okos, formás arcocskához.

Egyre csökkenő ellenérzéssel hallgattam, úgy beszélt, mint a női szépség avatott tudora. Addig-addig szajkózta, kimért szakértelemmel, hogy bolhát ültetett a fülembe: és ha igaz? Talán tényleg nem tudom érvényre juttatni az értékeimet. De hát miből vegyek jobb ruhát, fürdőruhát, szemüveget? Már-már kezdtem volna szapulni magamban a szegénységet, de Sarratore mosolyogva megjegyezte: – Egyébként ha nekem nem is hiszel, remélem, észrevetted, hogyan nézett rád a fiam, amikor a minap meglátogattatok minket.

Akkor jöttem csak rá, hogy hazudik. Fel akarta szítani a hiúságomat, melengetni a szívemet a szavaival, hogy aztán hálából a karjaiba omoljak. Ostoba voltam, de nem ő sebzett meg a hazugságaival, hanem a saját butaságom. Nyersen leállítottam.

Odaértünk Nellához, beszélgettem vele egy kicsit, elmondtam, hogy este valószínűleg mindannyian visszamegyünk Nápolyba, és szerettem volna elköszönni tőle.

– Kár, hogy elmész.

– Hát igen.

– Ebédelj velem.

– Nem lehet, rohannom kell.

– De ha mégsem utazol el, ígérd meg, hogy eljössz újra, és tovább maradsz. Egész napra, és éjszakára is, tudod, megvan az ágyad. Annyi mindent mesélnék neked.

– Köszönöm.

Közbeszólt Sarratore:

– Várunk, tudod, mennyire szeretünk.

Leléceltem, kapóra jött, hogy Nella egyik rokona éppen a kikötőbe indult kocsival, levitettem magam.

Bárhogy is próbáltam, meglepetésemre nem bírtam kiverni a fejemből Sarratore szavait, útközben más se járt a fejemben. Talán mégsem hazudott. Talán tényleg a dolgok mögé lát. Tényleg feltűnt neki, hogyan néz rám a fia. És ha szép vagyok, ha Nino komolyan vonzónak talál – a lelkem mélyén tudtam, hogy így van, hiszen megcsókolt és kéz a kézben sétáltunk –, ideje, hogy szembenézzek a tényekkel: Lila lecsapta a kezemről, eltávolította tőlem, és behálózta. Talán nem szándékosan, de ezt tette.

Meg kell keresnem, döntöttem el hirtelen, mindenáron látnom kell. Most, hogy közel az elutazás, és Lila csábereje nem veheti le többé a lábáról, most, hogy Lila elhatározta, visszatér a régi életéhez, újrakezdődhet kettőnk kapcsolata Ninóval. Nápolyban. Barátságként. Esetleg találkozhatunk, beszélgethetünk Liláról, aztán visszakanyarodhatunk közös témáinkhoz, az olvasmányainkhoz. Bebizonyítom, hogy sokkal jobban lelkesedem a gondolatai iránt Lilánál, és talán Nadiánál is. Igen, beszélnem kell vele, most rögtön, szólnom kell, hogy elmegyek: találkozzunk a telepen, a Nazionale téren, a Mezzocannone úton, ahol akarod, csak minél hamarabb.

Fölszálltam egy háromkerekűre, elvitt Forióba, Brunóék házához. Bekiáltottam, semmi. Kószáltam a városkában, egyre rosszkedvűbben, aztán a strand felé vettem az irányt. És ezúttal látszólag mellém szegődött a szerencse. Már jó ideje gyalogoltam, amikor egyszer csak szembetaláltam magam Ninóval. Nagyon megörült a találkozásnak, nem is tudta volna leplezni az örömét: ragyogott a szeme, szinte kiabált, izgatottan gesztikulált.

– Kerestelek titeket tegnap is, ma is. Lina hol van?

– A férjével.

Előhúzott a rövidnadrágja zsebéből egy borítékot, és jó erősen a kezembe nyomta.

– Odaadnád neki?

Felbosszantott.

– Fölösleges, Nino.

– Add csak oda.

– Ma este visszamegyünk Nápolyba.

Vágott egy fájdalmas grimaszt, és rekedt hangon azt mondta:

– Ki akarta?

– Lila.

– Nem hiszem.

– Pedig így van, tegnap este döntötte el.

Gondolkodott egy kicsit, aztán rámutatott a borítékra.

– Azért csak vidd el neki, kérlek, most rögtön.

– Rendben.

– Esküdj meg, hogy megteszed.

– Mondtam, hogy igen.

Elkísért egy jó darabon, s közben szidta az anyját meg a testvéreit, mint a bokrot. Kikészítettek, mondta, szerencse, hogy már visszamentek Baranóba. Érdeklődtem Bruno felől. Elhúzta a száját. Tanul, mondta megvetően.

– És te nem tanulsz?

– Nem bírok.

Behúzta a nyakát, elkomorodott. Az ember hiú reményeket táplál, mondta, csak mert egy professzor valamiért elhiteti vele, hogy különleges. De rájöttem, folytatta, hogy az, amit tanulok, sosem érdekelt igazán.

– Hogyhogy? Így hirtelen?

– Elég egy pillanat, hogy gyökeresen megváltoztasd az életedet.

Mi lelte, miféle elcsépelt szöveg ez, rá sem lehet ismerni. Megfogadtam magamban, hogy segítek neki visszatalálni önmagához.

– Túlságosan zaklatott vagy, nem tudod, miket beszélsz – feleltem roppant megfontolt hangon. – De ha visszamész Nápolyba, találkozhatnánk, és ha akarod, beszélgethetünk.

Bólintott, de rögtön utána dühösen felkiáltott:

– Végeztem az egyetemmel, keresek valami munkát!

63.

Majdnem hazáig kísért, féltem, hogy összefutunk Lilával és Stefanóval. Gyorsan elbúcsúztam tőle, és elindultam felfelé a lépcsőn.

– Holnap reggel kilenckor! – kiáltott utánam.

Megálltam.

– Ha elmegyünk, a telepen keress.

Nino határozottan megrázta a fejét.

– Nem mentek el – jelentette ki, mintha megfenyegetné a sorsot.

Még egyszer odaintettem neki, és felszaladtam a lépcsőn, bánkódva, hogy nem volt alkalmam megnézni, mi van a borítékban.

Feszült légkör fogadott a házban. Stefano Nunziával sustorgott, Lila a mosdóban lehetett vagy a hálószobában. Amikor beléptem, mindketten dühödt pillantásokat vetettek felém. Stefano kertelés nélkül nekem támadt:

– Elárulnád, mit kavartok ti ketten?

– Hogy érted?

– Azt mondja, elege van Ischiából, át akar menni Amalfiba.

– Nem tudtam.

Közbeszólt Nunzia, de nem a szokásos anyáskodó hangján.

– Lenù, ne adj neki tippeket, nem dobhatjuk ki a pénzt az ablakon. Hogy jutott most eszetekbe Amalfi? Itt kifizettük szeptemberig.

Felfortyantam:

– Tévedés, Lila rángat engem, nem én őt.

– Akkor eridj, mondd meg neki, hogy gondolkozzon – fakadt ki Stefano. – Jövő héten visszajövök Nagyboldogasszony ünnepére, meglátod, mekkora bulit csapunk, együtt mindannyian. De most elég a szeszélyekből, a fenébe is. Még hogy Amalfi! És ha az se tetszik, hová vigyelek titeket, Caprira? És utána? Elég volt, Lenù.

Bátortalanul megkérdeztem:

– Hol van Lila?

Nunzia odabökött a hálószoba felé. Bementem Lilához, biztos voltam benne, hogy összecsomagolt, indulásra kész, nem retten meg a veréstől sem. Ehelyett alsóneműben szunyókált a szétdúlt ágyon. Körös-körül a szokásos rendetlenség, a bőröndök egy kupacban a sarokban, üresen. Megráztam:

– Lila!

Összerezzent, fátyolos tekintettel megkérdezte:

– Hol voltál, láttad Ninót?

– Igen. Ezt küldi.

Kelletlenül odaadtam neki a borítékot. Kinyitotta, kivette belőle a levelet. Elolvasta, felragyogott az arca, mintha valamiféle élénkítő injekció egy csapásra eltüntette volna a zsibbasztó levertségét.

– Mit ír? – puhatoltam.

– Nekem semmit.

– Hát kinek?

– Nadiának: elhagyja.

Visszarakta a levelet a borítékba, és a lelkemre kötötte, hogy jól rejtsem el.

Tanácstalanul álltam, kezemben a borítékkal. Nino elhagyja Nadiát? De miért? Mert Lila megkérte rá? Azért, hogy a kedvében járjon? Csalódott voltam, rettentően csalódott. Nino beáldozta Galiani tanárnő lányát a szatócs feleségével folytatott játékban. Nem szóltam semmit, néztem Lilát, ahogy felöltözik, kisminkeli magát. Végül megkérdeztem: – Miért találtad ki ezt a képtelenséget, hogy Stefano vigyen át minket Amalfiba? Nem értem.

Elmosolyodott:

– Én sem.

Kimentünk a hálószobából. Lila nekiállt csókolgatni Stefanót, és vidáman hozzádörgölőzni. Elhatároztuk, hogy elkísérjük Stefanót a kikötőbe, én meg Nunzia motoros járgányon, Lila meg vele együtt a Lambrettán. Amíg vártuk a hajót, elnyaltunk egy fagylaltot. Lila csupa kedvesség volt, ellátta a férjét egy halom jó tanáccsal, megígérte, hogy minden este telefonál neki. Mielőtt Stefano fellépett volna a hajóhídra, átkarolta a vállam, és a fülembe súgta: – Bocsáss meg, nagyon mérges voltam. Nélküled nem tudom, mi lett volna a vége.

Udvarias hangon szólt, mégis egyfajta ultimátumot hallottam ki a szavaiból: mondd meg a barátnődnek, légy szíves, hogy ha sokat feszegeti a húrt, elpattan.

64.

A levélen rajta volt Nadia címe Caprin. Amint a hajó, Stefanóval a fedélzeten, eltávolodott a parttól, Lila vidáman beterelt minket a trafikba, vett egy bélyeget, és miközben én lefoglaltam Nunziát, átmásolta a címet a borítékra, és bedobta a levelet a ládába.

Sétálgattunk Forióban, szörnyen feszült voltam, csak Nunziával beszélgettem. Aztán otthon behívtam Lilát a szobácskámba, hogy tiszta vizet öntsek a pohárba. Némán hallgatott, bizonytalan arckifejezéssel, mint aki egyrészt érzi a mondandóm súlyát, másrészt viszont egészen más gondolatokra hagyatkozik, melyektől a szavaim elvesztik jelentőségüket. Ezt mondtam: – Lila, én nem tudom, mi jár a fejedben, de szerintem a tűzzel játszol. Stefano most boldogan ment el, és ha minden este felhívod, még boldogabb lesz. De figyelj rám: egy hét múlva visszajön, és itt marad augusztus huszadikáig. Azt hiszed, ugyanígy folytathatod? Azt hiszed, játszadozhatsz emberek életével? Tudod, hogy Nino nem akar már tanulni, munkát fog keresni? Mivel beszélted tele a fejét? És miért vetted rá, hogy elhagyja a barátnőjét? Tönkre akarod tenni? Tönkre akarjátok tenni magatokat?

Erre magához tért és fölnevetett, de kissé mesterkélten. Látszólag vidáman kijelentette, hogy büszke lehetnék rá, nagyot alakított. Miért? Mert mindenben és mindenképpen jobbnak találtatott a tanárnőm roppant előkelő lánykájánál. Mert a legokosabb srác az iskolámban, akinél talán Nápolyban, sőt Olaszországban vagy az egész világon sincs különb – legalábbis én ezt meséltem neki – éppen most hagyta el a puccos úri kisasszonyt, csak hogy kedvében járjon a cipész elemit végzett, férjezett lányának. Egyre gúnyosabbá vált a hangja, mintha egy kegyetlen bosszútervet fedne fel végre előttem. Döbbent arcot vághattam, és szerintem észre is vette, de még percekig folytatta hasonló stílusban, mintha nem bírná megállni. Komolyan beszélt? Igazán így érzett? Felkiáltottam: – Kinek szól ez a jelenet? Nekem? El akarod hitetni velem, hogy Nino bármilyen őrültségre képes, hogy a kedvedre tegyen?

Eltűnt a nevetés a szeméből, elkomorodott, hirtelen hangszínt váltott.

– Nem, átvertelek, épp ellenkezőleg, én lennék képes bármilyen őrültségre. Soha, senkivel szemben nem történt még velem ilyesmi, és örülök, hogy most történik.

Aztán, a megpróbáltatásoktól kimerülve, elment aludni, el sem köszönt.

Zsibbasztó félálomba zuhantam, és próbáltam meggyőzni magam, hogy Lila utolsó néhány szavának csermelye sokkal igazabb volt, mint a korábbi szófolyam.

A következő hét bizonyságul szolgált sok mindenre. Először is arra, hogy Pinuccia távozása után Bruno tényleg engem nézett ki magának, és elérkezettnek vélte az időt, hogy úgy viselkedjen velem, ahogy Nino Lilával. Fürdés közben egyszer csak sután magához húzott, hogy megcsókoljon: nyeltem egy nagy adag vizet, és prüszkölve kirohantam a partra.

Rossz néven vettem a dolgot, és Bruno látta rajtam. Amikor kijött a vízből és egy kivert kutya ábrázatával lefeküdt mellém napozni, tartottam neki egy udvarias, de határozott beszédet, melynek ennyi volt a lényege: Bruno, nagyon rokonszenves vagy, de kettőnk között nem lehet több barátságnál. Elszontyolodott, de nem adta fel. Aznap este, miután Lila telefonált Stefanónak, lementünk négyesben a partra sétálni, aztán letelepedtünk a hideg homokba nézni a csillagokat: Lila a könyökére támaszkodva, Nino feje a hasán, az én fejem Nino hasán, Bruno feje az én hasamon. Bámultuk a csillagképeket, és jól bevált szófordulatokkal dicsértük az égbolt csodás rendszerét. Nem mindannyian, Lila nem. Lila hallgatott, s csak mikor kimerítettük az ámult lelkendezés teljes tárházát, akkor közölte, hogy megrémíti ez az éjszakai csillogás, nem lát benne semmiféle rendszert, csak szanaszét szóródott üvegszilánkokat valamiféle kékes aszfalton. Erre mindnyájan elnémultunk, és én bedühödtem, hogy megint Lila szólt utoljára, s így szokás szerint volt elég ideje gondolkodni, hogy egy félmondattal összezavarja mindazt, amit mi többé-kevésbé átgondolatlanul felvetettünk.

– Dehogy félelmetes, csodaszép! – kiáltottam.

Bruno azonnal mellém állt. Nino viszont egy finom mozdulattal jelezte, hogy vegyem le a fejem a hasáról, felült, és diskurálni kezdett Lilával, mintha egyedül volnának. Az égbolt, a Paradicsom, a rend, a zűrzavar. Végül felálltak, és nagyban beszélgetve eltűntek a sötétben.

Én feküdtem tovább, a könyökömre támaszkodva. Nem volt már a párnám Nino meleg teste, és zavart, hogy Bruno feje ránehezedik a hasamra. Bocsáss meg, levennéd, mondtam, és leheletnyit megérintettem a haját. Fölült, derékon ragadott, a mellemhez nyomta az arcát. Ne csináld, mormoltam, de hiába, hanyatt döntött a homokba, fél kézzel leszorította a mellkasomat, és a szája megkereste a számat. Hagyd abba, ordítottam, tiszta erőből ellöktem magamtól, és ezúttal nem udvariaskodtam, odasziszegtem: – Nem tetszel, nem bírod felfogni?

Abbahagyta, rettentően zavarba jött, leült mellém a homokba. Halkan elmotyogta:

– Tényleg nem tetszem egy kicsit sem?

Próbáltam neki megmagyarázni, hogy ezt nem lehet méricskélni:

– Nem arról van szó, mennyire tetszel, mennyire vagy rokonszenves; van, aki vonz, van, aki nem, igazából attól függ, milyen az illető.

– És én nem tetszem?

Felsóhajtottam:

– Nem.

De amint kimondtam, elsírtam magam, és miközben zokogtam, ilyesmiket dadogtam:

– Látod, ok nélkül sírok, ostoba vagyok, nem éri meg rám vesztegetni az idődet.

Megsimogatta az arcomat az ujja hegyével, újra megpróbált átölelni, dörmögött:

– Szeretnélek elhalmozni ajándékokkal, megérdemled, gyönyörű vagy.

Dühösen elhúzódtam tőle, és repedt hangon belekiáltottam a sötétbe:

– Lila, gyere vissza gyorsan, haza akarok menni.

A fiúk elkísértek minket a lépcsőig, aztán leléptek. Már fölfelé a lépcsőn kétségbeesetten nekitámadtam Lilának:

– Menj, ahová akarsz, csinálj, amit akarsz, én nem kísérgetlek tovább. Bruno kétszer is bepróbálkozott, nem akarom, hogy hozzám érjen, nem akarok többé egyedül maradni vele, világos?

65.

Vannak pillanatok, amikor sületlenségek és képtelen elvárások mögé rejtjük szilárd érzéseinket. Ma már tudom, hogy más körülmények között rövid ellenállás után engedtem volna Bruno közeledésének. Nem tetszett, ez igaz, de annak idején Antonio sem tetszett különösebben. Általában a nők szépen lassan szeretnek bele a férfiakba, függetlenül attól, hogy a választottjuk megfelel-e annak a férfiideálnak, amit életük különböző szakaszaiban kialakítottak önmagukban. Bruno Soccavo udvarias volt és nagylelkű, legalábbis az akkori mércém szerint, nem lett volna nehéz gyengédebb érzelmeket táplálnom iránta. De valójában egyáltalán nem azért utasítottam vissza, mert taszított. Hanem hogy megfékezzem Lilát. Hogy ráébresszem, mibe készül keveredni és engem is belekeverni. Hogy megakadályozzam. Szerettem volna, ha azt feleli: rendben, igazad van, hibáztam, nem mászkálok el többet a sötétben Ninóval, nem hagylak egyedül Brunóval, mostantól úgy viselkedem, ahogy egy férjes asszonytól elvárható.

Természetesen nem ez történt. Csak ennyit mondott:

– Beszélek Ninóval, meglátod, Bruno nem fog többé zaklatni.

Így hát tovább találkozgattunk a fiúkkal, mindennap reggel kilenckor, és éjfél után váltunk el tőlük. Kedd este, miután Lila telefonált Stefanónak, Nino kibökte:

– Nem is voltatok még nálunk. Nincs kedvetek megnézni Brunóék házát?

Azonnal elutasítottam, fáj a hasam, mondtam, haza akarok menni. Nino és Lila tanácstalanul egymásra nézett, Bruno hallgatott. Éreztem az elégedetlenségük súlyát, gyorsan hozzátettem:

– Talán majd máskor.

Lila nem szólt semmit, de amikor kettesben maradtunk, rám förmedt:

– Nem állhatsz a boldogságom útjába, Lenù!

Visszavágtam:

– Ha Stefano megtudja, hogy egyedül elmentünk a fiúkhoz, nemcsak neked lőttek, hanem nekem is.

És nem értem be ennyivel. Otthon felpiszkáltam Nunziát, aki szemrehányást tett a lányának, hogy túl sokat napozik, fürdik, és mert éjfélig csavarog. Békítő szándékot tettetve közbeszóltam:

– Nunzia néni, jöjjön el velünk holnap este fagylaltozni, így láthatja, hogy nem csinálunk semmi rosszat.

Lila dühbe gurult, kijelentette, hogy ha már egész évben gürcöl a csemegeboltban, jár neki egy kis szabadság. Erre Nunzia is kijött a sodrából:

– Miket beszélsz, Lina? Szabadság? Miféle szabadság? Férjnél vagy, ehhez tartsd magad. Lenuccia vágyhat egy kis szabadságra, te nem.

Lila beviharzott a szobájába, és bevágta az ajtót.

De végül Lila nyert, másnap az anyja otthon maradt, egyedül mentünk el telefonálni Stefanónak.

– Pontban tizenegyre itthon legyetek! – kötötte a lelkemre Nunzia morcosan.

– Rendben – feleltem.

Vetett rám egy hosszú, fürkésző pillantást. Aggódott: felügyelnie kellett volna minket, de nem felügyelt, és félt, hogy rossz fát teszünk a tűzre; ugyanakkor visszagondolt a saját, feláldozott ifjúságára, és nem vitte rá a lélek, hogy megtagadjon tőlünk egy kis ártatlan szórakozást. Megismételtem, hogy megnyugodjon: – Tizenegyre.

Lila legfeljebb egy percig beszélt Stefanóval, és amint kilépett a fülkéből, Nino újra fölvetette:

– Ma este jól vagy, Lenù? Eljöttök megnézni a házat?

– Gyertek – nógatott Bruno –, isztok valamit, aztán hazamentek.

Lila beleegyezett, én nem szóltam semmit. Kívülről réginek, elhanyagoltnak tűnt a ház, de belül felújították: a pince hófehérre festve, szépen megvilágítva, teli borral és szalámival; márványlépcső kovácsoltvas korláttal; vaskos ajtók csillogó aranykilincsekkel; aranyozott ablakkeretek; rengeteg szoba, sárga kanapék, tévé; a konyhában akvamarin színű faliszekrények; a hálószobákban gótikus templomokat idéző szekrények. Akkor fordult meg először kristálytisztán a fejemben, hogy Bruno tényleg gazdag, gazdagabb, mint Stefano. Belegondoltam, hogy anyám menten agyonütne, ha netán megtudná, hogy a mortadellás Soccavo egyetemista fia csapta nekem a szelet, sőt mi több, meghívott a házába, és én ahelyett hogy hálát adtam volna a Jóistennek a szerencsémért, és megpróbáltam volna elvetetni magam a sráccal, kétszer is kikosaraztam. Viszont attól, hogy eszembe jutott anyám a sánta lábával, úgy éreztem, alkatilag úgysem illenék Brunóhoz. Megrémisztett az a ház. Mit keresek én itt?, gondoltam. Lila fesztelenül viselkedett, sokat nevetett, én meg mintha lázas lettem volna, keserű volt a szám. Ha Bruno kérdezett tőlem valamit, igent mondtam, nem akartam ünneprontóvá válni. Kérsz valamit inni, föltegyem ezt a lemezt, bekapcsoljam a tévét, kérsz fagylaltot? Nem vettem észre rögtön, hogy Nino és Lila eltűnt, de amikor észrevettem, elfogott a nyugtalanság. Hol lehetnek? Nino szobájában? Lehetséges volna, hogy Lila ezt a határt is átlépi? Lehetséges, hogy… Bele se mertem gondolni. Felugrottam.

– Késő van – mondtam Brunónak.

Mormogott, udvariasan, de érezhető keserűséggel a hangjában:

– Maradj még egy kicsit. Holnap korán reggel elutazom – folytatta –, jelenésem van egy családi összejövetelen. Hétfőn jövök vissza, fogalmam sincs, hogy fogom kibírni nélküled, szörnyű lesz.

Gyengéden megfogta a kezem, kijelentette, hogy nagyon szeret, és mondott még más ilyesféle dolgokat. Finoman elhúztam a kezem, azután meg sem próbált hozzám érni, csak beszélt és beszélt, hosszasan, az irántam való érzéseiről, pedig általában csínján bánt a szavakkal. Sokáig nem jutottam szóhoz, amikor végre mégis sikerült, azt mondtam: – Most már tényleg mennem kell. – Aztán jó hangosan hozzátettem: – Lila, gyere, légy szíves, negyed tizenegy.

Eltelt néhány perc, amíg előkerültek Ninóval. A fiúk elkísértek minket a motoros járgányig, Bruno úgy búcsúzkodott, mintha nem Nápolyba készülne néhány napra, hanem, mondjuk, Amerikába, örökre. Útközben Lila közölte, cinkos hangon, mintha valamiféle hatalmas hírt mondana:

– Nino nagyon nagyra tart téged.

– Én őt nem – vágtam rá gorombán. Aztán odasziszegtem Lilának: – És ha terhes maradsz?

– Lehetetlen – súgta a fülembe. – Csak csókolózunk és simogatjuk egymást.

– Aha.

– Egyébként úgysem esem teherbe.

– Egyszer már megtörtént.

– Mondom, hogy nem. Ő tudja a módját.

– Kicsoda?

– Nino. Óvszert használna.

– Az meg mi?

– Nem tudom, így mondta.

– Nem tudod, micsoda, és megbízol benne?

– Valami, amit rá kell húzni.

– Mire?

Nevezze csak nevén a dolgokat. Hátha így jobban felfogja, miről beszél. Az előbb még azt mondta, csak csókolóznak, most meg kijelenti, hogy Nino tudja, hogyan ne ejtse teherbe. Rettentő dühös voltam, azt akartam, hogy szégyellje magát. Ehelyett úgy tűnt, örül mindennek, ami már megtörtént, és annak is, ami történni fog. Olyannyira, hogy otthon roppant kedvesen beszélt Nunziával, hangsúlyozta, hogy jóval a megbeszélt idő előtt hazaértünk, készülődött a lefekvéshez. De nyitva hagyta a szobája ajtaját, és amikor látta, hogy készülök aludni, behívott magához: – Gyere ide egy kicsit, csukd be az ajtót.

Leültem az ágyra, de nagy erőfeszítésembe telt leplezni, hogy elegem van belőle és mindenből.

– Mit akarsz mondani?

Suttogott:

– Szeretnék Ninóval aludni.

Tátva maradt a szám.

– És Nunzia?

– Várj, ne kapd fel a vizet. Nem maradt sok idő, Lenù. Szombaton jön Stefano, tíz napig marad, aztán visszamegyünk Nápolyba. És véget ér minden.

– Mi minden?

– Ez, ezek a napok, ezek az esték.

Sokáig beszélgettünk, úgy tűnt, tiszta fejjel beszél. Soha többé nem fog ilyesmi történni velem, mormolta. Szerelmes vagyok belé, kívánom, suttogta. Ezt mondta, szerelmes, mint a könyvekben és filmeken szokás, nálunk a telepen senki sem mondta így, én is csak magamban mertem ízlelgetni a szót, inkább azt mondtuk: szeretem. Lila nem, ő szerelmes. Szerelmes Ninóba. De jól tudta, hogy el kell fojtania ezt a szerelmet, nem adhat semmilyen alkalmat, hogy levegőhöz jusson. És ezt fogja tenni, szombat estétől ezt teszi. Nincs kétsége, képes lesz rá, bíznom kell benne. De ezt a maradék kevéske időt Ninónak szeretné szentelni.

– Szeretnék egy teljes éjszakát és egy teljes napot ágyban tölteni vele – mondta. – Összeölelkezve aludni, csókolni, simogatni, amikor kedvem tartja, akkor is, amikor alszik. Ennyi.

– Lehetetlen.

– Segíts.

– Hogyan?

– Add be anyámnak, hogy Nella meghívott minket Baranóba, és ott is alszunk.

Hallgattam egy pillanatig. Tehát már kigondolta, kész terve van. Nyilván Ninóval együtt találták ki, talán Nino ezért küldte el Brunót. Ki tudja, mióta tervezgetik, hogy hol s hogyan. Rég nem a neokapitalizmusról, a neokolonizációról, Afrikáról, Latin-Amerikáról, Beckettről, Bertrand Russellről diskurálnak. Mesebeszéd. Nino nem magyaráz már semmiről. Csakis azon jár az okos fejük, hogy miként verjék át Nunziát és Stefanót, az én közbenjárásommal.

– Elment az eszed – sziszegtem mérgesen –, még ha anyád el is hiszi, a férjed soha.

– Te csak győzd meg, hogy engedjen el minket Baranóba, én meg rábeszélem, hogy ne mondja el Stefanónak.

– Nem.

– Nem vagyunk már barátnők?

– Nem.

– Nino sem a barátod?

– Nem.

De Lila mindig tudta, hogyan rángasson bele az ügyeibe. És én nem bírtam ellenállni neki: egyfelől úgy éreztem, ez már több a soknál, másfelől lehangolt a gondolat, hogy nem leszek része az életének, az ármánykodásainak. Mert mi más ez a cselszövés, ha nem egy újabb bizarr, szokás szerint veszélyekkel teli húzás? Mi ketten, vállvetve, harcban mindenki ellen. Holnap megtörjük Nunzia ellenállását. Holnapután korán elindulunk, Forióban szétválunk. Lila ott marad Ninóval Brunóék házában, én fogok egy csónakot, és áthajózom a Marontira. Lila az egész napot és éjszakát Ninóval tölti, én Nellánál alszom Baranóban. Másnap ebédidőben visszatérek Forióba, találkozom Lilával Brunóéknál, és együtt hazamegyünk. Tökéletes. Ahogy Lila egyre jobban beleélte magát a terv részleteinek aprólékos összehangolásába, úgy rántott bele ügyesen engem is: átölelt, kérlelt. Íme egy újabb kaland, együtt. Majd mi elvesszük, amit az élet nem akart megadni. Ennyi. Nem foszthatom meg őt ettől az örömtől, nem akarhatom, hogy Nino szenvedjen, hogy mindketten elveszítsék a fejüket, kicsússzon a kezükből az irányítás, és elragadja őket a veszedelmes vágy. Volt egy pillanat azon az éjszakán, amikor úgy gondoltam, miközben hallgattam Lila érveinek sorát, hogy ha segítek neki megvalósítani a tervét, az nemcsak fontos mérföldkő lesz kettőnk hosszú kapcsolatában, hanem ezentúl kifejezésre is juttatom a szerelmemet – Lila barátságnak nevezte, de én kétségbeesetten ragaszkodtam hozzá, hogy szerelem, szerelem, szerelem – Nino iránt. És ebben a pillanatban jelentettem ki: – Rendben, segítek.

66.

Másnap előadtam Nunziának a maszlagot: gyalázatos volt, szégyelltem magam. Oliviero tanárnő köré építettük fel a hazugságot, aki Potenzában betegeskedett, ki tudja, milyen rettenetes állapotban, és az én ötletem volt, nem Liláé.

– Tegnap találkoztam Nella Incardóval – mondtam Nunziának –, és elújságolta, hogy eljött hozzá a lábadozó unokanővére egy kis tengerparti nyaralásra, hogy végleg erőre kapjon. Holnap este Nella összejövetelt rendez a tanárnő tiszteletére, és meghívott Lilát és engem is, mint a tanárnő két legkiválóbb tanítványát. Nagyon szeretnénk elmenni, de hát későig tart, úgyhogy nem lehet. Nella mindenesetre felajánlotta, hogy aludhatunk nála.

– Baranóban? – vonta össze a szemöldökét Nunzia.

– Igen, ott lesz az összejövetel.

Csönd.

– Menj egyedül, Lenù, Lila nem mehet, Stefano mérges lesz.

– Nem mondjuk el neki – szólt közbe Lila.

– Miket beszélsz?

– Mama, ő Nápolyban van, én itt, sosem tudja meg.

– Előbb-utóbb minden kiderül.

– Dehogy.

– Dehogynem, és elég ebből, Lina, nem vitatkozom tovább: ha Lenuccia akar, elmehet, de te itthon maradsz.

Egy jó órán keresztül győzködtük, én hangsúlyoztam, hogy a tanárnő nagyon beteg, és talán ez az utolsó alkalom, hogy kifejezzük neki a hálánkat, Lila meg piszkálni kezdte:

– Te mennyit füllentettél apának, valld csak be, és csakis jó szándékból, hogy maradjon egy kevéske időd magadra, hogy megtehess valami csekélységet, amit ő sosem engedett volna meg.

Egyszóval ment a huzavona, Nunzia először kötötte az ebet a karóhoz, hogy márpedig ő sosem hazudott egy picikét sem Fernandónak; aztán beismerte, hogy na jó, egyszer, kétszer, sokszor; végül dühösen, egyszersmind teli anyai büszkeséggel ráripakodott a lányára:

– Mi történt, amikor téged csináltalak? Baleset volt, rázott a csuklás, elkapott a köhögés, elment az áram, kiégett a villanykörte, leesett a vizes lavór? Valaminek történnie kellett, hogy ilyen elviselhetetlen lettél, egészen más, mint a testvéreid.

Aztán folytatta a perlekedést, közölte, hogy az ember lánya nem hazudik a férjének csak azért, hogy találkozhasson egy tanárnővel. Erre Lila felkiáltott:

– Oliviero tanárnőnek köszönhetem mindazt a keveset, amit tudok! Amíg iskolába jártam, végig ő tanított.

És végül Nunzia beadta a derekát. De kikötötte, hogy szombaton pontban délután kettőre haza kell érnünk. Egyetlen perccel sem később.

– Mi lesz, ha Stefano korábban érkezik, és nem talál itt téged? Nagyon kérlek, Lina, ne hozz kellemetlen helyzetbe! Világos?

– Világos.

Lementünk a strandra. Lilával madarat lehetett volna fogatni, megölelt, megcsókolt, azt mondta, egész életében hálás lesz nekem. De engem már mardosott a bűntudat, amiért belekevertem a dologba Oliviero tanárnőt a tiszteletére rendezett baranói partival, és olyan életerősnek képzeltem, amilyen akkor volt, amikor minket tanított, pedig most talán még annál is rosszabbul lehet, mint amikor a szemem láttára vitte el a mentő vagy amikor bementem hozzá a kórházba. Elillant az öröm, hogy sikerült kifundálnom egy hatásos hazugságot, elmúlt a cinkosság okozta eufória, újra elfogott a neheztelés. Miért segítettem Lilának, miért fedeztem: hiszen megcsalni készül a férjét, megszegni a házasság szent kötelékét, levetkőzni asszonyi mivoltát; olyat készül tenni, amiért Stefano, ha rájön, a fejét veszi. Hirtelen eszembe jutott, mit tett Lila az esküvői fotójával, és görcsbe rándult a gyomrom. Most ugyanezt teszi, ugyanúgy viselkedik, gondoltam, csak nem egy fényképpel, hanem saját magával, a hús-vér Carracci asszonnyal. És engem ezúttal is belerángatott. Nino csupán eszköz, úgy bizony. Mint az olló, a ragasztó, a festék: eszköz, hogy megnyomorítsa magát. Miféle szörnyűség felé taszigál engem is? És miért hagyom magam belekeverni?

Nino már várt ránk a strandon. Izgatottan megkérdezte:

– Na?

Lila csak ennyit mondott:

– Igen.

Elrohantak fürdeni, engem nem hívtak, de egyébként sem mentem volna. Fáztam az idegességtől, meg aztán minek mennék be a vízbe, úgyis egyedül maradnék a part közelében, a mélységtől rettegve. Fújt a szél, kósza felhők csíkozták az eget, kissé hullámzott a tenger. Habozás nélkül belevetették magukat, Lila egy hosszú örömkiáltással. Boldogok voltak, teli energiával, mint akik tudják, hogy megszerzik, amire vágynak, kerül, amibe kerül. Határozott karcsapásokkal úsztak, gyorsan eltűntek a habok közt.

Elviselhetetlenül nehezedett rám, megbénított a baráti szívesség, amit Lilának tettem. Milyen zavaros minden! Én csábítottam Lilát Ischiára. Én akartam megszerezni Ninót, esélytelenül, és Lila kapóra jött a tervemhez. Felmondtam a könyvesboltban, és elfogadtam Lila pénzét. Elszegődtem hozzá, és most szolgaként segítem az úrnőmet. Előkészítem és fedezem a házasságtörését. Segítek neki, hogy megkapja Ninót, helyettem, és dugjon vele – igen, dugjon –, keféljen és szopjon egész nap és egész éjjel. Lüktetni kezdett a halántékom, rugdostam a homokot a sarkammal, egy rúgás, kettő, három, lázasan kutattam a fejemben kislány korom erotikával túlfűtött, a kusza képzelet szülte szavai után. Köddé vált a gimnázium, a könyvek szépen csengő nyelvezete, eltűntek a görög és latin fordítások. Néztem a csillámló tengert, a messzeségben az égbolt fehérrel csíkozott kékje felé tartó végtelen, szürkés víztömeget; Nino és Lila alig látszott, két fekete pontocska a távolban. Nem tudtam eldönteni, hogy még befelé, a látóhatár végén fehéren gomolygó felhők felé úsznak-e, vagy már vissza a partra. Bárcsak belefulladnának, gondoltam, bárcsak megfosztaná őket a halál a holnap örömeitől.

67.

Valaki a nevemen szólított, odakaptam a fejem.

– Akkor jól láttam – szólt egy férfihang csipkelődve.

– Mondtam, hogy ő az – válaszolt egy női hang.

Rögtön felismertem őket, felültem. Michele Solara volt és Gigliola, meg Gigliola tizenkét éves öccse, Lello.

Kitörő örömmel fogadtam őket, de azért nem ajánlottam fel, hogy telepedjenek le mellém. Reméltem, sietnek valahová, hogy gyorsan elhúznak, de Gigliola gondosan leterítette a törülközőket, lepakolta a táskáját, a cigarettát, öngyújtót, és odaszólt az öccsének:

– Gyere, feküdj ide a meleg homokba, fúj a szél és vizes a fürdőruhád, meg ne fázz nekem.

Mit tegyek? Próbáltam nem nézni a tenger irányába, hátha így nekik sem jut eszükbe arrafelé tekintgetni, és lelkesen csüggtem Michele szavain, aki mesélni kezdett a szokásos unott, nemtörődöm stílusában. Engedélyeztek maguknak egy szabadnapot, Nápolyban pokoli meleg van. Reggel hajóra szálltak, este visszamennek, egy nap a jó levegőn. A Mártírok téri üzletben úgyis ott van Pinuccia és Alfonso, vagyis inkább Alfonso és Pinuccia, mert Pinuccia alig csinál valamit, szinte csak Alfonso dolgozik. Éppen Pinuccia javasolta nekik, hogy Forióba jöjjenek. Biztos megtaláljátok Lenucciát és Linát, mondta, elég, ha végigsétáltok a parton. És tényleg, sétálunk, sétálunk, egyszer csak Gigliola felkiált: „Az ott nem Lenuccia?” Hát így kerültünk ide.

Többször elismételtem, hogy mennyire örülök nekik, közben Michele véletlenül rátaposott a homokos lábával Gigliola törülközőjére, Gigliola leszúrta – Figyelhetnél jobban! –, de hiába minden, miután befejezte felbukkanásuk történetét, nem következhetett más, mint az a kérdés, melyet kiolvastam a szeméből, még mielőtt kimondta volna: – Lina hol van?

– Fürdik.

– Ebben a hullámzásban?

– Nem olyan vészes.

Bekövetkezett az elkerülhetetlen: Michele és Gigliola is a fodrozódó habok felé fordult. De épp csak odapillantottak, aztán letelepedtek a törülközőkre. Lello megint fürdeni akart, Michele rápirított:

– Itt maradsz, meg akarsz fulladni? – és a kezébe nyomott egy képregényt, majd Gigliolához fordult: – Soha többé nem hozzuk magunkkal az öcsédet.

Gigliola elhalmozott bókokkal:

– Milyen jól nézel ki, milyen barna vagy, mennyire kiszőkült a hajad.

Mosolyogtam, szabadkoztam, de közben csak az járt a fejemben, hogy muszáj kitalálnom valamit, el kell csalnom őket innen.

– Gyertek föl a házba pihenni – mondtam –, Nunzia nagyon fog örülni nektek.

Nemsokára indul a hajó visszafelé, felelték, inkább napoznak még egy kicsit, aztán visszasétálnak a kikötőbe.

– Akkor menjünk, igyunk valamit a bárban – javasoltam.

– Jó, de várjuk meg Linát.

Ahogyan a feszült helyzetekben szoktam, szavakkal próbáltam eltüntetni az időt, kérdésözönt zúdítottam rájuk, megkérdeztem mindent, ami eszembe jutott: hogy van az öreg Spagnuolo, a cukrász, hogy van Marcello, talált-e már barátnőt, mit gondol Michele az új cipőmodellekről, és mit gondol róluk az apja, az anyja, a nagyapja. Aztán felpattantam, szólok Linának, mondtam, megálltam a hullámtérben a vizes homokon, és elkiáltottam magam, Lina, gyere, itt van Michele és Gigliola, de hiába, nem hallotta. Visszamentem, tovább fecsegtem, hogy eltereljem a figyelmüket, reméltem, hogy még mielőtt Michele és Gigliola észrevenné őket, Liláék megszimatolják a veszélyt, és visszafogják magukat. Gigliolát sikerült is lekötnöm, de Michele még csak udvariasságból sem színlelte, hogy figyelne rám. Azért jött Ischiára, hogy beszéljen Lilával az új cipőkről, biztos voltam benne, és hosszú pillantásokkal pásztázta az egyre hullámosabb tengert.

Végül meglátta Lilát. Látta, ahogy kijön a vízből Ninóval, kéz a kézben, nem lehetett nem észrevenni őket, gyönyörű pár volt, mindketten magasak, természetes elegancia, össze-összeérő vállak, ragyogó mosoly. Annyira belefeledkeztek egymásba, hogy először fel sem tűnt nekik, hogy nem vagyok egyedül. Amikor Lila felismerte Michelét, és elhúzta Ninótól a kezét, már késő volt. Gigliola talán nem vett észre semmit, az öccse a képregényt bújta, de Michele látta, és odafordult felém, hogy az arcomon keressen bizonyítékot arra, ami az imént a szeme előtt történt. Meg is találhatta a rémületemben. Megszólalt, komoly, lassú hangon, mint mindig, amikor olyasmiről beszélt, ami gyorsaságot és határozottságot kívánt.

– Csak tíz percre jöttünk, üdvözölni titeket, és már megyünk is.

Aztán több mint egy óráig maradtak. Nino vezetékneve hallatán – amikor bemutattam őket egymásnak, külön hangsúlyoztam, hogy Nino iskolatársunk volt az általánosban, sőt nekem a gimnáziumban is – Michele föltett egy kellemetlen kérdést:

– A te apád írogat a Romában és a Napoli Nottében?

Nino egy kelletlen legyintéssel válaszolt; Michele fürkészte egy hosszú pillanatig, mintha Nino szemében keresné a megerősítést a rokonságra. Aztán nem szólt hozzá többet, végig csak Lilával beszélt.

Lila szívélyes volt, gunyoros, néha cinikus. Michele megkérdezte:

– A lókötő bátyád esküdözik, hogy ő tervezte az új cipőket, igaz ez?

– Igaz.

– Akkor ezért vacakok.

– Meglátod, ezeket a vacakokat még jobban viszik majd, mint az előzőeket.

– Lehet, de csak ha te leszel a boltban.

– Gigliola remekül csinálja.

– Gigliolára szükségem van a cukrászdában.

– A te bajod, én a csemegeboltban vagyok.

– Meglátod, naccsasszony, a Mártírok terén fogsz kikötni, és szabad kezet kapsz mindenben.

– Szabad kéz vagy sem, verd ki a fejedből, jól vagyok ott, ahol vagyok.

És így tovább, ebben a stílusban folytatták a szópárbajt. Néha megpróbáltunk közbeszólni Gigliolával, különösen Gigliola, akiben fortyogott a harag, mert a vőlegénye a feje fölött döntött a sorsáról. Nino pedig – láttam – döbbenten, vagy talán ámultan figyelte, hogy Lila milyen ügyesen és rettenthetetlenül válaszolgat, nyelvjárásban, Michelének.

Végül Michele közölte, hogy menniük kell, messze van a napernyőjük meg a többi holmijuk. Elköszönt tőlem, elköszönt Lilától, roppant szívélyesen, kijelentette, hogy már szeptemberben várja az üzletben. Ninónak viszont csak annyit mondott, nagy komolyan, mintha a beosztottja volna, akit elküld egy csomag cigarettáért: – Mondd meg apádnak, nagyon rosszul tette, hogy a cikkében lehúzta az üzletünk berendezését. Ha pénzt kap az ember, azt kell írnia, hogy minden szép és jó, különben soha többé nem lát egy vasat sem.

Nino sóbálvánnyá vált meglepetésében, vagy talán a megaláztatástól, és nem válaszolt. Gigliola kezet nyújtott neki, Nino gépiesen viszonozta. Michele és Gigliola elindultak, maguk után vonszolva Lellót, aki menet közben tovább olvasta a képregényt.

68.

Dühös voltam, rémült, és bántam minden szavamat, minden gesztusomat. Amint Michele és Gigliola kellőképpen eltávolodott, odaszóltam Lilának, úgy, hogy Nino is hallja:

– Meglátott titeket.

Nino zavartan megkérdezte:

– Ki ez?

– Egy magát mindenhatónak képzelő szemét maffiózó – felelte Lila megvetően.

Gyorsan pontosítottam, fel kellett világosítanom Ninót:

– Stefano üzlettársa. El fogja mondani neki.

– Micsodát? – kérdezte Lila. – Nincs semmi, amit elmondhatna.

– Tudod jól, hogy beköpnek.

– Igen? És kit érdekel?

– Engem.

– Nyugi. Lesz, ami lesz, akkor is, ha nem segítesz.

És mintha ott se lennék, nekiállt megbeszélni Ninóval a másnapot. De amíg Lilának mintha megszázszorozta volna az erejét a találkozás Michele Solarával, Nino olyannak tűnt, mint egy marionettbábu, melynek elvágták a zsinórját. Dünnyögött:

– Biztos, hogy nem kerülsz bajba miattam?

Lila megsimogatta az arcát.

– Már nem akarod?

Nino feléledt a simogatástól.

– Csak téged féltelek.

Elbúcsúztunk tőle, hazamentünk. Útközben előadtam Lilának a lehetséges legszörnyűbb forgatókönyvet:

– Ma este Michele beszél Stefanóval, Stefano holnap reggel iderohan, nem talál otthon, Nunzia elküldi Baranóba, ott sem talál, elveszítesz mindent, Lila, hallgass rám, nemcsak saját magadat teszed tönkre, hanem engem is: anyám szíjat hasít a hátamból – de Lila csak hallgatott szétszórtan, mosolygott, és ugyanazt hajtogatta többféleképpen: szeretlek, Lenù, mindig szeretni foglak, ezért azt kívánom neked, hogy legalább egyszer az életben érezd, amit én most érzek.

Ha nem hallgatsz rám, úgy kell neked, gondoltam. Este otthon maradtunk. Lila figyelmes volt az anyjával, segített neki a főzésben, felszolgálta neki a vacsorát, leszedte az asztalt, elmosogatott, beült az ölébe, átkarolta a nyakát, és hirtelen támadt szomorúsággal a homlokához tapasztotta a homlokát. Nunzia nem szokott az ilyesféle kedveskedéshez, zavarba jött, egyszer csak elsírta magát, és aggodalmasan-ködösen azt mondta Lilának: – Kérlek, Lina, nincsen senki másnak olyan lánya, mint te, ne kelljen csalódnom benned, mert azt nem élném túl.

Lila kedvesen leszerelte, és bekísérte aludni. Reggel Lila ébresztett; nemigen akarózott kikelni az ágyból és szembenézni a nappal. A járgányon Forio felé újabb rettenetes forgatókönyveket vázoltam fel Lilának, de teljességgel hidegen hagyta.

– Nella elutazott. Nellának vendégei vannak, nincs hely számomra. A Sarratore család elmegy Forióba meglátogatni Ninót.

Lila nem vette komolyan:

– Ha Nella elutazott, majd Nino anyja befogad. Ha nincs hely, visszajössz, és alszol nálunk. Ha a Sarratore család kopogtat az ajtón, nem nyitjuk ki.

És így tovább, egész úton, míg kicsivel kilenc óra előtt meg nem érkeztünk Brunóék házához. Nino az ablakban lógott, amint meglátott minket, rohant kinyitni a kaput. Köszönésképpen odaintett nekem, és behúzta magához Lilát.

Ettől fogva elkerülhetetlenné vált az elkerülhető, az időzített bomba ketyegni kezdett. Lila költségén ugyanazzal a járgánnyal átfurikáztam Baranóba. Útközben ráeszméltem, hogy nem tudom igazán gyűlölni őket. Mérges voltam Ninóra, voltak, persze, ellenséges érzéseim Lilával szemben, és lehet, hogy a halálukat kívántam, de mint valamiféle képtelen varázslatot, mely megment mindhármunkat. De gyűlölni nem. Inkább magamat gyűlöltem, magamat vetettem meg. Létezem, itt vagyok a szigeten, a járgányon, az arcomba vág a szél, viszi a növényzet élénk illatát, az éjszaka kipárolgásait. De ez egy sanyarú lét, mások kénye-kedvének alárendelve. Én bennük éltem, meghunyászkodva. És most nem bírom elhessegetni a képet, ahogy ölelkeznek, csókolóznak az üres házban. Eláraszt, felzaklat a szenvedélyük. Szerettem őket, mindkettejüket, s ezért nem tudtam önmagamat szeretni, érezni, meglovagolni a saját vágyaimat, ugyanazt a süket és vak erőt, amely őket hajtja. Ezt gondoltam.

69.

Nella és a Sarratore család a szokásos lelkesedéssel fogadott. Felöltöttem a legjámborabb ábrázatomat, az apámét, amikor borravalót remélt, a mindig rettegő, mindig alárendelt, mindig nyájasan készséges őseim ábrázatát, mellyel átvészelték a veszélyeket; és angyalian hazudtam, mint a vízfolyás. Nem akarnék a terhére lenni, mondtam Nellának, de rákényszerített a szükség. A Carraccik vendégeket hívtak, nem maradt hely nekem éjszakára. Remélem, nem baj, hogy csak így rátörtem, de ha mégis, visszamegyek inkább Nápolyba néhány napra.

Nella megölelt, és nagy szeretettel kijelentette, hogy hatalmas öröm a számára, ha vendégül láthat. Nem mentem le a tengerhez Sarratoréékkal, hiába nyaggattak a gyerekek. Lidia erősködött, hogy menjek utánuk, Donato közölte, hogy megvár a fürdéssel. Nellával maradtam, segítettem rendbe rakni a házat, megfőzni az ebédet. Egy kis ideig kevésbé nyomasztott a helyzet: a hazugságok, a házasságtörés elképzelt jelenetei, a saját cinkosságom és a furcsa féltékenység, mert egyszerre voltam féltékeny Lilára, amiért megkapja Ninót, és Ninóra, amiért megkapja Lilát.

Közben beszélgettem Nellával, és úgy tűnt, kevésbé fúj már Sarratoréékra. Donato és Lidia megbékélt egymással, mondta, és amióta jól megvannak, őt sem zavarják annyira. Mesélt Oliviero tanárnőről: telefonált neki, hogy elújságolja, jártam nála, és nagyon elcsigázottnak, de bizakodóbbnak tűnt a hangja. Egyszóval egy darabig nyugodtan folydogált a beszélgetés, de egy váratlan irányváltástól újra rám szakadt a valóság súlya.

– Nem győztelek dicsérni neki – mondta Nella, Oliviero tanárnőre utalva –, de amikor megtudta, hogy két férjezett barátnőddel jöttél, kérdezgetni kezdett, különösen Lináról.

– Mit mondott?

– Azt, hogy soha életében nem volt okosabb tanítványa.

Felkavart Lila régi babérjainak fölemlegetése.

– Igaz – ismertem el.

De Nella nyilvánvalóan más véleményen volt, elhúzta a száját.

– Az unokanővérem remek tanárnő – mondta –, de ezúttal szerintem tévedett.

– Nem, nem tévedett.

– Elmondhatom, mit gondolok?

– Persze.

– Nem haragszol meg?

– Nem.

– Ez a Lina nem tetszett nekem. A közeledbe sem ér, szebb is vagy, okosabb is. Sarratoréék is így gondolják, beszéltem velük.

– Azért mondjátok, mert kedveltek.

– Nem. Hallgass ide, Lenù. Tudom, hogy jó barátnők vagytok, mondta az unokanővérem. És én nem akarom beleütni az orrom olyasmibe, ami nem tartozik rám. De nekem elég egyetlen pillantás, hogy megítéljem az embereket. Lina tudja, hogy jobb vagy nála, ezért nem szeret annyira, amennyire te szereted őt.

Megeresztettem egy színleg kétkedő mosolyt.

– Ártani akar nekem?

– Nem tudom. De hajlamos a gonoszságra, az arcára van írva, látszik a homlokán, a szemén.

Megráztam a fejem, lepleztem az elégedettséget. Bárcsak minden ilyen egyértelmű volna! De már tudtam – ha nem is annyira, mint manapság –, hogy kettőnk közt igencsak összegubancolódtak a szálak. És viccelődtem, nevettem, megnevettettem Nellát. Mondtam neki, hogy Lila elsőre senkire sem tesz jó benyomást. Már kislányként is ördögi volt, és most is az, de jó értelemben. Éles eszű, minden helyzetben feltalálja magát: ha tanulhatott volna, tudós lehetett volna belőle, mint Madame Curie, vagy híres író, mint Grazia Deledda, avagy politikus, mint Nilde Iotti, Palmiro Togliatti szerelme. Az utóbbi két név hallatán Nella felkiáltott, szent isten!, és kajánul keresztet vetett. Aztán felkuncogott, egyszer, kétszer, aztán nem bírta türtőztetni magát, és a fülembe súgta, hogy elárul egy mókás titkot: Sarratore szerint Lila szépsége amolyan csúnya szépség, ami elbűvöli, de egyben el is rettenti a férfiakat.

– Hogyhogy elrettenti? – kérdeztem én is halkan.

Nella még halkabban válaszolt:

– Félnek, hogy csődöt mond a micsodájuk vagy leszárad, vagy Lina előhúz egy kést, és levágja.

Hüppögve nevetett, könnyes szemmel. Jó darabig nem bírta abbahagyni, zavart, vele korábban sosem éreztem kellemetlenül magam. Nem úgy nevetett, ahogy anyám, a disznóságokban járatos nő közönséges hahotázásával. Nella nevetése egyszerre volt szemérmes és modortalan, egy aggszűz megrendítő nevetése: kényszeredetten én is elnevettem magam. Egy ilyen rendes nő, gondoltam, miért mulat ezen? És már láttam is magamat öregen, ezzel az ártatlan-kaján kacajjal a szívemben. Nekem is ez a sorsom.

70.

Ebédre megjött a Sarratore család. Hoztak magukkal egy csomó homokot a padlóra, tengerés izzadságszagot, meg egy tréfás szemrehányást, amiért hiába vártak rám a gyerekek. Megterítettem, leszedtem az asztalt, elmosogattam, elkísértem Pinót, Cleliát és Cirót a nádasig, és segítettem nádat vágni a sárkánykészítéshez. Jó volt a gyerekekkel. Miközben a szüleik pihentek, Nella meg egy nyugágyon szunyókált a teraszon, elrepült az idő, teljesen lekötött a sárkány, szinte nem is gondoltam Ninóra és Lilára.

Késő délután mindannyian lementünk a tengerhez, Nella is, sárkányt eregetni. Föl-alá loholtam a parton, a három gyerek a nyomomban, tátott szájjal, némán figyelték, ahogy a sárkány fölemelkedik, aztán nagyokat rikoltoztak, amikor váratlanul megpördült, és belecsapódott a homokba. Többször is megpróbáltam, de csak nem akart repülni, hiába kiáltozta Donato a jó tanácsokat a napernyő mellől. Végül feladtam.

– Kérjétek meg apátokat – mondtam csuromvizesen Pinónak, Cleliának és Cirónak.

A gyerekek odarángatták Sarratorét, aki megvizsgálta a nádból készült vázszerkezetet, a kék selyempapírt, a zsineget, aztán tanulmányozta a szelet, és futni kezdett visszafelé, tohonya teste ellenére nagyokat szökellve. A gyerekek lelkesen szaladtak mellette, én is új erőre kaptam, rohantam velük együtt, átragadt rám a boldogságuk. A sárkányunk a magasba tört, szárnyalt, nem kellett már futnunk, csak tartani a kötelet. Sarratore jó apa volt. Megmutatta Cirónak, Cleliának és Pinónak és végül nekem is, hogyan kell tartani a kötelet. A kezembe nyomta, de mögöttem maradt, ott lihegett a nyakamban, magyarázott – úgy, jól van, húzd meg egy kicsit, engedd el –, amíg ránk nem esteledett.

Megvacsoráztunk, a Sarratore család elment sétálni a faluba, férj, feleség és a három gyerek, napbarnítottan, kiöltözve. Noha hevesen kapacitáltak, hogy menjek velük, Nellával maradtam. Rendet raktunk, Nella segített felállítani az ágyamat a szokásos helyen a konyha sarkában, utána kiültünk a teraszra levegőzni. Nem látszott a hold, a sötét égbolton néhány fehéres felhő gomolygott. Megbeszéltük, hogy milyen szépek és okosak a Sarratore csemeték, aztán Nella elbóbiskolt. Hirtelen rám zuhant az egész nap és az előttem álló éjszaka súlya. Lábujjhegyen kiosontam a házból, elindultam lefelé a partra.

Vajon Michele Solara megtartja magának, amit látott? Vajon simán megy minden? Vajon Nunzia alszik már az út menti házban Cuotto mellett, vagy nyugtatgatni próbálja dühöngő vejét, aki váratlanul megérkezett az utolsó hajóval, és nem találta otthon a feleségét? Vajon Lila telefonált a férjének, és miután meggyőződött róla, hogy Nápolyban van, messze, a lakásukban az új telepen, félelmek nélkül ágyba bújt Ninóval, hogy a rejtőzködő párocska kiélvezze az éjszakát? Csupa bizonytalanság a világ, merő kockázat, és aki megfutamodik, azt félreállítja az élet. Hirtelen ráeszméltem, miért nem kaphattam meg Ninót, miért Lila szerezte meg magának. Képtelen voltam a valódi érzelmekre hagyatkozni. Nem tudtam túllépni a korlátaimon. Hiányzott belőlem az a lelkierő, ami Lilát arra ösztökélte, hogy tegyen meg mindent ezért a napért, ezért az éjszakáért. A háttérben maradtam, vártam. Lila viszont kézbe vette az irányítást, igazán akarta, szenvedélyesen, mindent vagy semmit játszott, nem félt a megvetéstől, a gúnyolódástól, a köpködéstől, a veréstől. Egyszóval, megérdemelte Ninót, mert kitartott amellett, hogy szeretni annyit jelent: megszerezni, nem pedig reménykedni, hogy Nino őt akarja.

Sötétben tettem meg az utat a partig. Aztán előbukkant a hold a világos szegélyű, ritkás felhők között, csupa illat volt az este, igézően csobogott a tenger. Levettem a cipőm, hideg volt a homok, szürkéskék fénycsík húzódott a vízig, és szétterült a fodrozódó felszínen. Azt gondoltam: igen, Lilának igaza van, a dolgok szépsége csak ámítás, az égbolt a félelem trónja; most élek, itt vagyok, tíz lépésre a víztől, és ez egyáltalán nem szép, sőt rettenetes; része vagyok a mindenségnek, a strandnak, a tengernek, a körülöttem nyüzsgő mindenféle állatnak, az egyetemes rettegésnek; e pillanatban én vagyok az a parányi részecske, melyen keresztül minden és mindenki rémülete öntudatra ébred; én; én, aki hallgatja a tenger morajlását, aki érzi hogy hideg és nedves a homok; én, aki a képzeletével látja egész Ischiát, Nino és Lila egybefonódó testét, Stefanót, aki egyedül alszik az új vagy már nem is annyira új lakásban, a ma boldogságát kísérő, a holnap durvaságát tápláló indulatokat. Igen, túlságosan félek, ezért kívánom, hogy legyen gyorsan vége, hogy a lidérces álmok figurái felfalják a lelkemet. Bukkanjanak elő a sötétségből vérszomjas kutyafalkák, viperák, skorpiók, hatalmas tengeri kígyók. Lépjenek elő bérgyilkosok az éjszakából, miközben itt ülök a parton, és kínozzanak halálra. Igen, büntessenek meg a tökéletlenségemért, történjen meg a legrosszabb, valami rettenetes, pusztító, hogy ne kelljen szembenéznem ezzel az éjszakával, a holnappal, a következő órákkal és napokkal, az alkalmatlanságom egyre nyilvánvalóbb bizonyítékaival. Ilyesféle gondolatok jártak a fejemben, egy vesztes lány gondolatai. Aztán valaki megszólított: „Lena”, és megérintette a vállam hideg ujjaival. Összerezzentem, jeges rémület markolt a szívembe; hátrakaptam a fejem, és felismertem Donato Sarratorét, a levegő szétáradt a torkomban, akár egy korty varázsital, melytől a poémákban a hősök visszanyerik erejüket és szilárd hitüket, hogy élniük kell.

71.

Donato elmondta, hogy Nella felébredt, nem talált a házban, aggódni kezdett. Lidia is megijedt egy kicsit, kérte, hogy keressen meg. Egyedül ő nem találta különösnek, hogy nem vagyok otthon, megnyugtatta a feleségét és Nellát:

– Feküdjetek le aludni, biztosan lement a partra élvezni a holdfényt.

Mindenesetre elővigyázatosságból, meg hogy a kedvükre tegyen, lejött megnézni. És igaza volt, itt ülök, hallgatom a tenger lélegzetét, csodálom az égbolt isteni szépségét.

Ezt mondta, nagyjából. Leült mellém, mormogott, hogy úgy ismer, mint a tenyerét. Ugyanolyan érzékünk van a szép dolgokhoz, ugyanaz a vágyunk, hogy élvezzük őket, ugyanaz a szükségünk, hogy megkeressük a tökéletes szavakat, melyekkel elmondhatjuk, mennyire édes az éjszaka, milyen elbűvölő a holdfény, milyen gyönyörűen csillog a tenger, hogyan találkozik és talál egymásra két lélek az illatokkal teli sötétségben. Miközben beszélt, világosan éreztem a hangján a mesterkéltséget, költőiségében a közönségességet, a hamis líraiságot, mellyel a testem iránti vágyakozását leplezte. De azt gondoltam: talán tényleg egyformák vagyunk, talán tényleg mindketten, önhibánkon kívül, ugyanarra a középszerűségre lettünk ítélve. Így hát a vállára hajtottam a fejem, és elmormoltam: – Kicsit fázom.

Rögvest átkarolta a derekam, finoman magához húzott, megkérdezte, jobb-e így.

– Igen – sóhajtottam.

Sarratore a hüvelyk-és mutatóujjával fölemelte az állam, és lágyan az ajkamhoz érintette az ajkát.

– És így? – kérdezte, és elhalmozott apró, egyre kevésbé könnyed csókokkal, s közben tovább mormogott: – És így, és így, fázol még, jobb, most már jobb?

A szája meleg volt és nedves, egyre hálásabban fogadta a szám, egyre hosszabbá váltak a csókok, a nyelve az enyémet kereste, nekiütközött, elmerült a számban. Jobban voltam. Kezdtem felocsúdni, éreztem, hogy lassan felolvad a jég, magától elmúlik a félelem, hogy Sarratore keze lefejti rólam a hideget, mintha vékony rétegekből állna, lassan, egyenként, óvatos aprólékossággal, és a szája is tudja a dolgát, meg a fogai, a nyelve, sokkal többet tud rólam, mint amennyit Antoniónak az együtt töltött idő alatt sikerült megtanulnia, sőt olyasmit is tud, amit én sem tudok magamról. Rájöttem, hogy van egy rejtett énem, melyet az ujjaim, a szám, a fogaim, a nyelvem képesek előcsalogatni. És szép lassan, lépésről lépésre ez az énem kimerészkedett a rejtekéből, gátlások nélkül megmutatkozott, és Sarratore nem hagyta, hogy szégyenkezve visszabújjon az odújába, megtalálta a módját, hogy visszatartsa, mintha csakis ez lett volna a célja figyelmes mesterkedésének, egyszer gyengéd, másszor fékevesztett közeledésének. Egész idő alatt egyetlen pillanatig sem bántam, hogy belementem a játékba. Nem inogtam meg, büszkén vállaltam a döntésemet, én akartam, hogy így legyen, vágytam rá. Talán az is segített, hogy Sarratore idővel elhagyta a dagályos nyelvezetet, és Antonióval ellentétben nem várt el tőlem semmit, nem húzta magához a kezem, nem akarta, hogy fogdossam, hanem egyszerűen csak meggyőzött arról, hogy tetszik neki minden porcikám, és figyelt a testemre, gondosan, áhítatos büszkeséggel, mint akit semmi más nem foglalkoztat, mint hogy bebizonyítsa, mennyire ismeri a nőket. Meg sem említette, hogy szűz vagy, valószínűleg biztos volt benne, és meglepődött volna az ellenkezőjén. Amikor észrevette, hogy végleg elragadott a gyönyör utáni gyötrő, teljességgel önző vágy, mely nemcsak az egész külvilágot tüntette el érzékeim elől, hanem az ő testét is megszabadította a régi bélyegektől – Nino apja, vasutas-költő-újságíró, Donato Sarratore –, belém hatolt. Először finoman, aztán egy határozott döféssel; valami szétszakadt bennem, belém nyilallt a fájdalom, de rögtön elsöpörte a ritmikus hullámzás, az a ki-be csúszkáló, dörzsölő valami keltette őrjítő vágy. Végül hirtelen kihúzta a micsodáját, a hátára fordult a homokban, és elfojtotta üvöltését.

Csönd volt, visszatért a tenger, a leírhatatlan égbolt. A kábulatom ismét a korábbi hevenyészett költőiségre sarkallta Sarratorét, azt hitte, szép szavakkal kell visszavezetnie önmagamhoz. De csak néhány mondatig bírtam. Felpattantam, kiráztam a hajamból meg mindenhonnan a homokot, rendbe szedtem magam. Amikor pedzegetni kezdte, hogy másnap is találkozhatnánk valahol, közöltem vele, olaszul, magabiztos hangon, hogy el van tájolva, ne keressen soha többé, se a Citara strandon, se a telepen. És kétkedő mosolya láttán azzal folytattam, hogy amikor Melina fia, Antonio Cappuccio helyre tette, az semmiség ahhoz képest, amit most kaphat Michele Solarától, akit jól ismerek: egyetlen szavamba kerül, és ellátja a baját. Michele úgyis alig várja, hogy beverhesse a képét, mert megfizette, hogy írjon a Mártírok téri üzletről, de hülyeségeket irkált.

Egész úton fenyegettem hazafelé, egyrészt mert újra elővette a negédes dumáit, és világosan a tudtára akartam adni az érzéseimet, másrészt mert megörültem, hogy a fenyegetőzés, amit kiskorom óta csakis nyelvjárásban műveltem, olaszul is remekül megy.

72.

Féltem, hogy ébren találom Nellát és Lídiát, de nem, aludtak mindketten. Nem aggódtak annyira, hogy virrasztottak volna miattam, bíztak a józanságomban. Mély álomba zuhantam.

Másnap jókedvűen ébredtem, és az sem rontotta el a hangulatomat, hogy lassacskán visszatért az emlékezetembe Nino, Lila, meg ami este a parton történt. Sokat beszélgettem Nellával, elkészítettem a reggelit a Sarratore családnak, nem zavart Donato atyainak álcázott kedveskedése. Egyetlen pillanatig sem gondoltam, hogy hiba volt lefeküdnöm ezzel a kövérkés, hiú, szószátyár alakkal. Mindazonáltal ahogy ránéztem és hallgattam az asztalnál, és belegondoltam, hogy ő vette el a szüzességem, undorodtam tőle. Lementem a strandra a családdal, fürödtem a gyerekekkel, könnyes búcsút vettem mindenkitől. Pontosan érkeztem Forióba.

Bekiáltottam, Nino azonnal kinézett az ablakon. Behívott, nem mentem, egyrészt mert mihamarább indulnunk kellett, másrészt mert nem akartam megőrizni az emlékezetemben a szobák látványát, melyekben Nino és Lila kettesben töltött majdnem két napot. Vártam, Lila nem jött. Hirtelen újra rám tört a szorongás, mi van, ha Stefano valahogy elintézte a reggeli indulást, és órákkal korábban érkezik, vagy már meg is érkezett, és úton van a kikötőből a ház felé? Megint bekiáltottam, ismét Nino nézett ki, intett, hogy még egy perc. Negyedóra múlva jelentek meg, hosszasan ölelkeztek és csókolóztak a kapuban. Lila szaladni kezdett felém, de egyszer csak megállt, mintha elfelejtett volna valamit, visszafordult, és még egyszer megcsókolta Ninót. Zavartan másfelé néztem, és újra feltámadt bennem az érzés, hogy baj van velem, képtelen vagyok a valódi együttérzésre. Mégis, ismét gyönyörűnek láttam őket, tökéletesnek minden mozdulatukban, olyannyira, hogy a kiáltásom, Lila, igyekezz, mintha egy álomképet foszlatott volna szerte. Mintha valamilyen kegyetlen erő ragadta volna magával, Lila keze lassan lecsúszott Nino válláról, végig a karján, az ujjakig, mint valami táncfigurában. Végre odajött hozzám.

Útközben a járgányon alig pár szót váltottunk.

– Minden rendben?

– Igen. És veled?

– Velem is.

Nem mondtam semmit magamról, és ő sem magáról. De merőben eltérő oka volt kettőnk szűkszavúságának. Azt, ami velem történt, eszembe se jutott szavakba önteni: csak rólam szólt, az én testemről, a testem puszta reakciójáról; lényegtelennek tűnt, hogy belehatolt egy másik test apró darabkája: bevillant Sarratore súlyos alakja az éjszakában, s nem éreztem iránta semmit, legfeljebb közönyt, és megkönnyebbültem, amikor eloszlott a kép, akár a felhők, melyek nem hoznak vihart. Egyértelműnek véltem viszont, hogy Lila azért hallgat, mert nincsenek szavai. Úgy láttam, egyfajta gondolatok és ábrándok nélküli létbe süppedt, mintha azzal, hogy elszakadt Ninótól, egyszersmind elveszítette volna önmagát is, s ezáltal a képességét, hogy elmondja, mi történt, mi történik vele. Elszomorított ez a különbség kettőnk között. Próbáltam felkutatni a tengerparti kalandom emlékképeiben valami hasonlatosat Lila fájdalmas-boldog tudatvesztéséhez. Rádöbbentem, hogy nem hagytam magamból semmit Baranóban, a Maronti strandon, még az újonnan felfedezett énemből sem. Magammal hoztam mindent, ezért sem éreztem a Lila szeméből, nyitva felejtett szájáról, ökölbe szorított kezéről leolvasott halaszthatatlan szükséget, hogy visszatérjek, és újra rátaláljak arra, akit el kellett hagynom. És ha az én helyzetem talaja eddig látszólag szilárdabbnak, masszívabbnak tűnhetett is, most Lila mellett ingoványossá, süppedékennyé vált.

73.

Még szerencse, hogy csak később olvastam a füzeteit. Hosszú oldalakat szentelt bennük annak a Ninóval töltött napnak és éjszakának, és ezek az oldalak pontosan arról szóltak, amiről én nem tudtam volna szólni. Lila egyetlen szót sem ejtett erotikus örömökről, semmi olyasmit nem írt, ami a kalandját összekapcsolta volna az enyémmel. Szerelemről írt, méghozzá igencsak meglepő dolgokat. Leírta, hogy az esküvője napjától addig az ischiai napig, anélkül hogy tudatosult volna benne, egyetlen hajszál választotta el a haláltól. Aprólékosan kielemezte ezt a halál közeli érzést: gyengeség, állandó álmosság, erős nyomás középtájt a fejben, mintha az agy és a koponyacsont között egy légbuborék növekedne kitartóan; meg mintha szélvészgyorsan mozogna és tovatűnne minden, s ebben a szédítő sebességben nekiütköznek a tárgyak és az emberek, megsebzik, fizikai fájdalmat gerjesztenek, a hasában, a szemében. És mindezt az érzékek tompultsága kíséri, mintha tetőtől talpig vattába csomagolták volna, és a sebesülései nem a való világtól, hanem a teste és a vattaréteg közötti hézagtól származnának. Másrészt elismerte, hogy olyannyira elhatalmasodott rajta ez a halálközeli állapot, hogy kialudt benne a tisztelet minden, de legfőképp önmaga iránt, mintha már semmi sem számítana, és megérdemelt volna a pusztítás. Időnként rátört a dühödt késztetés, hogy kiadja mindezt magából, hogy kifejezésre juttassa, utoljára, mielőtt olyanná válik, mint Melina, mielőtt kilép az országúton egy kamion elé, hogy elüsse, elrepítse innen. Nino megváltoztatta ezt az állapotot, kiragadta a halál karmai közül. Már akkor megtörténhetett volna, amikor Galiani tanárnő buliján felkérte táncolni, de ő visszautasította, megrémisztette a felkínált szabadulás. Aztán Ischián Nino felvállalta a megmentő szerepét, és ez napról napra világosabb lett Lila számára. Visszaadta neki az érzéseket, a képességet, hogy érezzen. És, főleg, feltámasztotta az öntudatát. Igen, feltámasztotta. Hosszú-hosszú sorokon át taglalta Lila a füzetében ezt az újjászületést: egyfajta euforikus feleszmélés, mindenféle kötelék vége, ugyanakkor egy új kötelék kimondhatatlan öröme, feltámadás, mely egyben lázadás is, Nino és ő, ő és Nino együtt, ahogy újratanulják az életet, megtisztítják a méregtől, átformálják a gondolat és a lét puszta örömévé.

Ezt írta, nagyjából. Sokkal ékesebben, az enyém csak egy összegzés. Ha akkor elmondja mindezt, hazafelé a járgányon, még jobban szenvedtem volna, mert az ő beteljesülésében ráismertem volna az én ürességem ellentétére. Rájöttem volna, hogy megadatott neki az, amiről én azt hittem, tudom, micsoda, azt hittem, ezt érzem Nino iránt, pedig nem tudtam, és talán sosem fogom érezni, még enyhébben, halványabban sem. Megértettem volna, hogy számára ez nem könnyű nyári kaland, hanem egy feltartóztathatatlan érzés, mely mindenképp magával ragadja. Ehelyett, miközben mentünk vissza Nunziához a kihágásaink után, nem tudtam megszabadulni a szokásos zavaros egyenlőtlenségérzéstől, attól a – kettőnk történetében gyakran visszatérő – benyomástól, hogy én éppen elveszítek valamit, amit ő ugyanakkor megszerez. Ezért aztán időnként úgy éreztem, ki kell egyenlítenem a számlát, el kell mesélnem Lilának, hogyan veszítettem el a szüzességemet a tengerparton, a Maronti strandon, az éjszakai égbolt alatt. Nem is kellene megemlítenem Nino apját, gondoltam, ráfoghatnám egy tengerészre, egy cigarettacsempészre, és elmondhatnám, hogyan történt, milyen csodálatos volt. De rájöttem, hogy valójában nem akarok magamról, a saját gyönyörömről mesélni, csakis azért tenném, hogy szóra bírjam, és megtudjam, mennyi gyönyört élt át Ninóval, hogy összehasonlítsam kettőnk élvezetét, és hogy különbnek érezzem – nagyon reméltem – az enyémet. Szerencsémre ráébredtem, hogy sosem beszélne róla, csak én adnám ki magam, ostobán. Csöndben maradtam, és ő is csöndben maradt.

74.

Otthon aztán Lila visszatért a szavakhoz meg a túlfűtött fesztelenséghez. Nunzia a lelke mélyén megkönnyebbülhetett, hogy megérkeztünk, mégis ellenségesen fogadott. Közölte, hogy le sem hunyta a szemét, hogy rejtélyes zajokat hallott a házban, hogy kísértetektől és orgyilkosoktól rettegett. Lila megölelte, de Nunzia majdhogynem ellökte magától.

– Jól szórakoztál? – kérdezte.

– Nagyon, megváltoztatok mindent.

– Mit akarsz megváltoztatni?

Lila nevetett.

– Átgondolom és elmondom.

– Először a férjednek mondd el – felelte Nunzia váratlanul metsző hangon.

Lila csodálkozva ránézett, de egyfajta elégedett, talán szinte meghatott csodálkozással, mintha helyénvalónak és elodázhatatlannak vélné a felvetést.

– Jó – mondta, bement a hálószobába, aztán bezárkózott a mosdóba.

Később kijött, még mindig alsóneműben, és intett, hogy kövessem a szobájába. Kelletlenül bementem hozzá. Rám szegezte lázas szemét, zihálva elhadarta:

– Én is tanulni akarok, ugyanazt, amit Nino.

– Az egyetem nem piskóta, Lila.

– Ugyanazokat a könyveket akarom olvasni, hogy jobban értsem, amit gondol, nem az egyetemnek akarok tanulni, hanem neki.

– Ne őrülj meg, Lila, megbeszéltük, hogy csak egy alkalom, nem találkoztok többször. Mi ütött beléd, nyugodj meg, mindjárt megérkezik Stefano.

– Szerinted ha rákapcsolok, megérthetem mindazt, amit Nino ért?

Nem bírtam tovább. Abban a pillanatban kristálytisztává vált, amit addig is tudtam, csak önmagam előtt is lepleztem: Lila úgy érzi, Nino az egyetlen, aki képes megmenteni. Elorozta tőlem, kisajátította ezt az érzést. És tudván, hogy milyen fából faragták, nem voltak kétségeim: ledönt minden akadályt, és végigviszi az akaratát. Rámordultam: – Nem. Veszett fejsze nyele, nagyon lemaradtál, nem olvasol újságot, azt sem tudod, ki kormányoz, vagy ki irányítja Nápolyt.

– És te tudod?

– Nem.

– Nino azt hiszi, tudod. Mondtam, hogy nagyra tart.

Éreztem, hogy lángba borul az arcom.

– Próbálok tanulni, és ha nem tudok valamit, úgy teszek, mintha tudnám – mormoltam.

– Azzal is lehet tanulni, ha úgy teszel. Szépen lassan. Segítesz?

– Nem és nem, Lila, neked nem ezt kell tenned. Hagyd békén Ninót, már a fejébe vette miattad, hogy abbahagyja az egyetemet.

– Nem fogja, erre született. Amúgy egy csomó dolgot ő sem tud. Ha azokat megtanulom, és amikor szüksége van rá, elmondom neki, a hasznára lehetek. Változtatnom kell, Lenù, most rögtön.

Újra kitörtem:

– Férjnél vagy, verd ki a fejedből Ninót, nem illesz hozzá!

– Miért, ki illik?

Meg akartam sebezni, odavágtam:

– Nadia.

– Elhagyta miattam.

– És most minden szép és jó? Nem akarom ezt tovább hallgatni, őrültek vagytok mindketten, csináljatok, amit akartok.

Feldúltan beviharzottam a szobámba.

75.

A szokott időben megjött Stefano. Színlelt vidámsággal fogadtuk mindhárman; kedves volt, de kissé feszült, mintha a szívélyes ábrázata mögött valami nyomasztotta volna. Mivel úgy tudtam, ezúttal marad nyaralni, meglepett, hogy csomagok nélkül érkezett. Lilának fel sem tűnt, de Nunziának igen. Megkérdezte:

– Hol jár a fejed, Stè, van valami baj? Hogy van anyád? És Pinuccia? És mi újság a cipőkkel? Mit szóltak a Solarák, elégedettek?

Minden rendben, felelte Stefano. Vacsora közben akadozott a beszélgetés, kezdetben Lila próbált jókedvűnek látszani, de mivel Stefano ridegen, tőmondatokban válaszolgatott, felkapta a vizet, és megnémult. Nunzia meg én hősiesen küzdöttünk, nehogy végérvényesen beálljon a csend. A gyümölcsnél tartottunk, amikor Stefano egy félmosollyal Lilához fordult: – Sarratore fiával fürdőzgetsz?

Elállt a lélegzetem. Lila ingerülten válaszolt:

– Néha. Miért?

– Néha? Egyszer, kétszer, háromszor, ötször, hányszor? Lenù, te tudod?

– Egyszer – feleltem. – Három-négy napja történt, együtt fürödtünk mindannyian.

Stefano arcán kitartott a félmosoly, tovább faggatta Lilát:

– És olyan jóban vagy Sarratore fiával, hogy kéz a kézben jöttök ki a vízből?

Lila farkasszemet nézett vele:

– Ki mondta?

– Ada.

– És neki?

– Gigliola.

– És Gigliolának?

– Gigliola látott titeket, kedvesem. Eljöttek hozzátok Michelével. És nem igaz, hogy te és az a senkiházi együtt fürödtetek Lenucciával, kettesben voltatok, kéz a kézben.

Lila felállt, nyugodt hangon azt mondta:

– Megyek, járok egyet.

– Nem mész sehová, leülsz, és válaszolsz, ha kérdezlek.

Lila állva maradt. Odavetette Stefanónak, olaszul, egy fintor kíséretében, melyet csak színleg a fáradtság szült, igazából – észrevettem – a megvetés:

– Milyen ostoba voltam, hogy hozzád mentem, fabatkát sem érsz. Michele Solara azt akarja, hogy a cipőboltban dolgozzak, és tudod jól, hogy ezért Gigliola, ha tehetné, kinyuvasztana, mégis hiszel neki. Nem hallgatom ezt tovább, hagyod, hogy zsinóron rángassanak. Lenù, jössz velem?

Elindult az ajtó felé, fölálltam volna, hogy kövessem, de Stefano odaugrott hozzá, elkapta a karját, és ráförmedt:

– Nem mész sehová. Hadd halljam, igaz, hogy kettesben fürdesz Sarratore fiával, igaz, hogy kézen fogva sétafikáltok?

Lila próbált kiszabadulni a szorításból, hiába.

– Engedd el a karom, undorodom tőled – sivította.

Ekkor közbelépett Nunzia. Leszúrta a lányát, kijelentette, hogy nem beszélhet így a férjével. De rögtön utána, meglepő határozottsággal, emelt hangon közölte a vejével, hogy hagyja abba, Lila már válaszolt, Gigliolából az irigység beszélt, álnok kígyó a cukrász lánya, reszket, hogy elveszti a helyét a Mártírok téri boltban, és Pinucciát is ki akarja paterolni, hogy egyedül vezethesse az üzletet, pedig fogalma sincs a cipőkről, de még egy rendes tésztát se tud összeütni, bezzeg Lila, minden, de minden az ő érdeme, az új csemegebolt sikere is, úgyhogy nem ilyen bánásmód dukál neki, nem ezt érdemli.

Jól belelovallta magát, kigyúlt az arca, kimeresztette a szemét, szinte nem is vett levegőt, már attól féltem, hogy megfullad. De Stefano rá se hederített. Az anyósa még mondta a magáét, amikor cibálni kezdte Lilát a hálószoba felé, és közben üvöltött: „Válaszolj, most azonnal!” – s mivel Lila válogatott sértéseket vágott a fejéhez és belekapaszkodott a tálalószekrénybe, Stefano akkorát rántott rajta, hogy a szekrény megbillent, kinyílt az ajtaja, csörömpöltek a tányérok és a poharak, Lila pedig végigrepült a konyhán, és nekicsapódott a szobájukhoz vezető folyosó falának. Stefano megint megragadta a karját, mint egy kávéscsésze fülét, bevonszolta a szobába, és becsapta maguk után az ajtót.

Hallottam, ahogy a kulcs elfordul a zárban, átjárt a rémület. A saját szememmel láttam az előző hosszú pillanatokban, hogy Stefanót tényleg megszállta apja kísértete, hogy tényleg kidagadnak a nyakán és a homlokán a bőre alatt kéken szerteágazó erek, ahogy egykor don Achillének. De a rémületem dacára éreztem, hogy nem ücsöröghetek tovább az asztalnál, mint Nunzia. Belecsimpaszkodtam a kilincsbe, ráztam, mint az őrült, ököllel dörömböltem az ajtón, könyörögtem: – Stefano, kérlek, nem igaz, hagyd békén. Stefano, ne bántsd.

De Stefanót már rabul ejtette a harag, üvöltött, hogy tudni akarja az igazságot, és miután Lila nem felelt, sőt mintha nem is lett volna a szobában, egy darabig úgy tűnt, Stefano magában beszél, saját magát veri, pofozza, s közben tör-zúz.

– Megyek, szólok a házinéninek – mondtam Nunziának, és lerohantam a lépcsőn.

Meg akartam kérdezni, van-e másik kulcsa, vagy nincs-e itt az unokája, egy nagy melák, hogy betörje az ajtót. De hiába kopogtam, nem volt ott, vagy nem akart ajtót nyitni. Stefano ordítása immár túljutott a falakon, zengett az utca, a nádas, továbbterjedt a tenger felé, de mintha mégsem hallotta volna senki rajtam kívül, senki sem nézett ki a közeli házakból, senki sem sietett segíteni. Csak Nunzia sirámai hallatszottak, jóval halkabban, meg a fenyegetései, hogy ha Stefano tovább kínozza a lányát, elmondja Fernandónak és Rinónak, és a férje meg a fia felkoncolják, a Jóisten a megmondhatója.

Visszarohantam, nem tudtam, mit tegyek. Teljes erőből nekirontottam az ajtónak, üvöltöttem, hogy kihívtam a rendőrséget, mindjárt itt lesznek. Aztán mivel Lila továbbra sem adott életjelt, visítani kezdtem:

– Lila, jól vagy? Kérlek, Lila, szólalj meg!

És akkor megszólalt. Nem hozzánk szólt, hanem a férjéhez, jéghidegen.

– Az igazságot akarod? Igen, Sarratore fia és én kéz a kézben járunk fürödni. Igen, jól beúszunk és ölelkezünk, csókolózunk. Igen, százszor megdugott, és rájöttem, hogy senki vagy, egy nagy nulla, hányok tőled meg az ocsmányságaidtól. Elég ennyi? Most boldog vagy?

Csönd. Stefano meg se mukkant többet, én abbahagytam a dörömbölést, Nunzia a siránkozást. Újra hallatszottak a külvilág zajai, az elhaladó autók, távoli hangok, a tyúkok szárnycsapásai.

Eltelt néhány perc, és Stefano újra megszólalt, de olyan halkan, hogy nem sikerült kivennünk, mit mond. Arra azért rájöttem, hogy önmagát próbálja megnyugtatni, rövid, összefüggéstelen mondatokkal: mutasd, megsérültél, hadd lássam, nyugi, fejezd be. Olyannyira elviselhetetlen lehetett számára Lila vallomása, hogy inkább hazugságnak tekintette, egy elhamarkodott pofonnak, melyhez Lila azért folyamodott, hogy fájdalmat okozzon neki, hogy visszarántsa a földre; egyszóval a következőt akarta a tudtára adni: ha nem vetted volna észre, hogy képtelenségekkel vádolsz, hát ide hallgass, felnyitom a szemed.

Számomra viszont Lila szavai ugyanolyan rettenetesek voltak, mint Stefano ökölcsapásai. Ráébredtem, hogy Stefanóban a simulékony modora és jámbor ábrázata mögé bujtatott könyörtelen erőszakosság rémít meg, Lilában pedig a vakmerő pimaszság, mellyel úgy vágta Stefano szemébe az igazságot, mintha hazugság volna. Minden egyes szavával még inkább megerősítette Stefanót a hitében, hogy nem igaz, amit hall, és fájdalmas sebeket ejtett rajtam, aki ismerte a valóságot. Aztán amikor a szatócs hangja kezdett kitisztulni, rájöttünk Nunziával, hogy elmúlt a veszély, don Achille lassan eltűnik a fiából, és visszaengedi a szokásos szelíd, engedékeny önmagához. És Stefano, miután visszatalált ahhoz az énjéhez, amely sikeres kereskedővé tette, összezavarodott, nem értette, mi történt a hangjával, a karjával, a kezével. Valószínűleg még kitartott a fejében a kép, Lila és Nino kéz a kézben, de már szilárdan hitte, hogy Lila szóáradatának semmi köze a valósághoz.

Virradatig nem nyílt ki az ajtó, nem fordult meg a kulcs a zárban. De Stefano hangja egyre szomorúbbá vált, szavai megtört könyörgésnek hatottak, és Nunziával ketten órákig vártunk odakint, alig hallható, csüggedt mondatok kíséretében. Mormogás bent is, kint is.

– Ha elmondom Rinónak – dünnyögött Nunzia –, megöli, tuti, hogy megöli.

És én suttogtam, mintha elhinném:

– Ne mondja el neki, kérem.

De közben azt gondoltam: Rino és Fernando soha a kisujját sem mozdította Liláért, mióta férjhez ment, arról nem is beszélve, hogy amióta csak megszületett, ha kedvük támadt, bármikor elagyabugyálták. Egyszóval a férfiak mind egyformák, csak Nino más. És egyre növekvő haraggal a szívemben felsóhajtottam: most végérvényesen világossá vált, hogy Lila megszerzi Ninót, felrúgja a házasságát, és együtt kitörnek ebből a borzalomból, én viszont örökre benne maradok.

76.

A hajnal első fényeire Stefano kijött a hálószobából, egyedül, és azt mondta:

– Csomagoljatok, hazamegyünk.

Nunzia nem bírta megállni, dühösen felrótta Stefanónak, hogy tönkretette a berendezést.

– Kártalanítanod kell a házigazdánkat – mondta.

Stefano azt felelte, mintha megragadtak volna a fejében a szavak, melyeket Nunzia órákkal korábban kiáltott, és most sürgető szükségét érezné, hogy feltegye az i-re a pontot, hogy sosem maradt adósa senkinek.

– Én fizettem a házat, én fizettem a nyaralását – sorolta bágyadtan –, mindent nekem köszönhetnek, amijük csak van, maga, a férje meg a fia, úgyhogy ne idegesítsen, csomagoljon össze, és menjünk innen.

Nunzia nem ágált tovább. Kicsivel később Lila kijött a szobából egy sárgás, hosszú ujjú ruhában és filmcsillagokhoz illő hatalmas, sötét szemüvegben. Nem szólt hozzánk. A kikötőben sem, a hajón sem, és akkor sem, amikor megérkeztünk a telepre. Hazament a férjével, el sem köszönt tőlünk.

Ekkor elhatároztam, hogy onnantól fogva csak magammal törődöm, és így is tettem, szigorúan megtartottam a távolságot mindenkivel szemben. Nem kerestem Lilát, nem kerestem Ninót. Szó nélkül lenyeltem anyám szemrehányásait: jeleneteket rendezett, hogy Ischián nyaralok, mint a dámák, neki meg itthon nincs egy vasa sem. És ha anyám rám támadt, apám is, aki amúgy nem győzött lelkendezni, hogy milyen jó a színem, milyen szép szőke a hajam, adta alá a lovat: – Nagy vagy – mondta –, tudhatnád a dolgodat.

Egyszóval sürgősen pénzt kellett keresnem. Elkérhettem volna Lilától, amit az ischiai szolgálataimért ígért, de az elhatározásom után, hogy nem törődöm vele, és főleg Stefano Nunziához (és valamelyest hozzám is) intézett durva kirohanása után letettem róla. Ugyanezen okokból semmiképp sem fogadtam volna el, hogy a múlt évhez hasonlóan megint megvegye nekem a tankönyveket. Amikor találkoztam Alfonsóval, megüzentem vele Lilának, hogy ez évre már beszereztem a könyveket, és lezártam a kérdést.

Nagyboldogasszony ünnepe után visszamentem a Mezzocannone úti könyvesboltba, és a tulaj, részben mert szorgalmas és hatékony munkaerő voltam, részben mert igencsak megszépültem a naptól és a tengertől, rövid húzódozás után visszavett eladónak. Kikötötte azonban, hogy nem mondhatok fel iskolakezdéskor, végig kell dolgoznom, ha csak délutánonként is, a tankönyvek árusításának időszakát. Belementem, és hosszú napokat töltöttem a boltban tanárok és diákok társaságában: előbbiek táskaszám hozták a kiadóktól kapott tiszteletpéldányokat, hogy pár líráért megváljanak tőlük, utóbbiak a rongyosra olvasott könyveiket kínálták, még olcsóbban.

Egy hétig gyötört a szorongás, mert késett a menzeszem. Féltem, hogy Sarratore teherbe ejtett, kétségbeestem, kívül nyájas voltam, belül emésztettem magam. Éjszakánként nem aludtam, de nem kértem se tanácsot, se bátorítást senkitől, magamban tartottam a dolgot. Aztán végre egyik délután a könyvesbolt rozzant vécéjében felfedeztem, hogy megjött. Ez volt abban az időszakban a kevés örömteli pillanataim egyike. Úgy éreztem, a menstruációval jelképesen végleg kitörlődött Sarratore betörése a testembe.

Szeptember elején eszembe jutott, hogy Nino már biztosan visszatért Ischiáról; egyszerre féltem és reménykedtem, hogy legalább üdvözöl, de nem jött, se a könyvesboltba, se a telepre. Lilát is csak néha láttam, vasárnaponként a férjével a kocsiban, ahogy elhúztak mellettem az országúton. Az a pár másodperc is elég volt, hogy felmenjen bennem a pumpa. Mi történt? Hogyan rendeződhetett a helyzet? Megmaradt neki minden: az autó, Stefano, a fürdőszobás lakás, a szép ruhák, a jólét. De ki tudja, miféle titkos terveket forgat a fejében? Jól ismertem, tudtam, hogy nem fog lemondani Ninóról, még akkor se, ha Nino lemondana róla. De elhessegettem ezeket a gondolatokat, és kényszerítettem magam az elhatározásom betartására: nélkülük tervezni az életemet, és nem szenvedni ettől. E célból, amolyan önképzésként, megtanultam uralni a reakcióimat. Alig-alig mutattam érzelmet: ha a tulaj fogdosni próbált, felháborodás nélkül leállítottam; jó képet vágtam a vevők bunkóságaihoz; még anyámmal szemben is sikerült mindig visszafogottnak maradnom. Mindennap elmondtam magamban: az vagyok, aki vagyok, nem tehetek mást, el kell fogadnom, így születtem, ebben a városban, ezzel a nyelvjárással, szegényen: adok, amennyit adhatok, kapok, amennyit kapok, elviselem, amit el kell viselnem.

77.

Aztán elkezdődött az iskola. Csak akkor döbbentem rá, hogy már harmadikos gimnazista vagyok, amikor október elsején beléptem az osztályterembe: betöltöttem a tizennyolcat, a tanulás – az esetemben csodával határos módon – hosszúra nyúlt évei lassan véget érnek. Jobb is.

Sokat beszélgettem Alfonsóval, hogy mihez kezdünk az érettségi után. Fogalma se volt, hozzám hasonlóan. Majd megpályázunk egy állást, vetette föl. Használtuk a kifejezést, pályázatot beadni, megnyerni egy pályázatot, de elég homályos volt, hogy mit takar valójában: olyan, mint egy dolgozat, vagy mint egy felelés? És mit lehet nyerni? Fizetést?

Alfonso elárulta, ha talál valami biztos állást, azonnal megnősül.

– Kit veszel el, Marisát?

– Persze.

Egyszer-kétszer kérdezgettem óvatosan Nino felől, de nem csípte, nem is köszöntek egymásnak. Nem értette, mit eszek rajta. Ronda, mondogatta, csámpás, csont és bőr. Marisát viszont szépnek látta. De mindig hozzátette, hogy meg ne bántson:

– Te is szép vagy.

Legfőképp Marisa ápoltságát szerette. Maga is sokat adott a külsejére: borbélyhoz járt, jó ruhákat vett, mindennap súlyzózott. Elmesélte, hogy nagyon jól érzi magát a Mártírok téri üzletben. Más, mint a csemegeboltban volt. Lehet elegáns, sőt annak kell lennie. Beszélhet olaszul, finom, tanult emberek a vevők. Még amikor letérdel, hogy fölsegítse a hölgyekre vagy urakra a cipőt, azt is teheti úgy, mint egy szerelmes lovag. De sajnos nem maradhat.

– Miért?

– Hosszú.

Először nem akart róla beszélni, és én nem faggattam. Aztán elmondta, hogy Pinuccia már nem dolgozik, otthon van, hogy kímélje magát, akkora a hasa, mint egy hordó; meg hát ha megszületik a gyerek, úgysem lesz ideje dolgozni. Elméletben ez az ő malmára hajthatná a vizet, a Solarák elégedettek vele, talán érettségi után felvennék állandóra. De Lila miatt nem fog menni. Amint meghallottam Lila nevét, lángba borult a gyomrom.

– Mi köze ehhez Lilának?

Megtudtam, hogy Lila tiszta bolond volt, amikor visszajött a nyaralásból. Nem esett teherbe, nem használt a sok fürdés, ha rákérdeztek, mellébeszélt. Egyszer rájött az ötperc, és szétverte az összes virágot cserepestül az erkélyen. Azt mondta, bemegy a csemegeboltba, aztán nem ment, ott hagyta Carment egyedül, inkább sétálgatott. Éjszaka Stefano, ha felébredt, nem találta az ágyban: járkált a lakásban, olvasott, írogatott. Aztán egyszer csak megnyugodott. Jobban mondva minden erejét egyetlen célra összpontosította: rágni kezdte Stefano fülét, hogy vegye fel Gigliolát az új csemegeboltba, őt meg engedje át a Mártírok terére.

Nagyon meglepődtem.

– Ez Michele ötlete, de Lila nem akarja.

– Nem akarta. De meggondolta magát, és most mindent elkövet, hogy átkerüljön. Csakhogy Stefano ellenzi. Mindegy, tudjuk, hogy a bátyám végül mindig a kedvére tesz.

Nem kérdeztem többet, semennyire sem szándékoztam újra belekeveredni Lila ügyeibe. De egy ideig néha azon kaptam magam, hogy el-eltöprengek, mi járhat a fejében, hogy hirtelen a központban akar dolgozni. Aztán nem törődtem vele többet, lefoglaltak a saját gondjaim: a könyvesbolt, az iskola, a felelések, a tankönyvek. Néhányat megvettem, a többit gátlástalanul elloptam a boltból. Újra nekiveselkedtem a tanulásnak, különösen éjjel magoltam sokat. Délutánonként dolgoztam karácsonyig, akkor felmondtam. Rögtön utána Galiani szerzett nekem egy tanítványt, rengeteget készültem az órákra. Iskola, tanulás, tanítvány: semmi másra nem jutott időm.

Amikor a hónap végén odaadtam anyámnak a keresetemet, szó nélkül elrakta, de reggelente korábban felkelt, hogy elkészítse nekem a reggelit, néha még tojáshabot is csinált – félálomban hallgattam, ahogy a kanál neki-nekikoccan a csésze falának –, egyetlen szem cukor nélkül, olyan finom krémeset, hogy szétolvadt a számban.

Úgy tűnt, a tanárokat az iskolában semmi sem tántorítja el, hogy – talán az egész poros iskolarendszert átható szokáselvűségnek köszönhetően – a legragyogóbb diáknak tekintsenek. Gond nélkül megőriztem az osztályelsősséget, és Nino távozása után valóban az iskola legjobbjai közé kerültem. De hamar rájöttem, hogy Galiani, habár továbbra is igen nagylelkű velem, orrol rám valamiért, s emiatt kevésbé szívélyes, mint korábban. Például amikor visszaadtam neki a könyveit, dohogott, hogy teli vannak homokkal, és nem ígérte meg, hogy ad helyettük mást. És újságokkal sem látott el többé; egy darabig megvettem az Il Mattinót, aztán letettem róla, untatott, pénzkidobás volt. Nem is hívott meg újra az otthonába, pedig szerettem volna viszontlátni a fiát, Armandót. Mindazonáltal továbbra is dicsért mindenki előtt, jó jegyeket adott, a figyelmembe ajánlott előadásokat, meg filmeket is, melyeket a papok vetítettek Port’ Alba környékén. Aztán egyszer, a karácsonyi szünet előtt, megszólított kifelé az iskolából, és egy darabon együtt mentünk hazafelé. Kertelés nélkül megkérdezte, mit tudok Ninóról.

– Semmit – feleltem.

– Mondd meg az igazat.

– Ez az igazság.

Kiderült, hogy a nyár után Nino nem jelentkezett, se nála, se a lányánál.

– Faragatlan módon szakított Nadiával – mondta a dühös anya hangján –, írt pár sort Ischiáról, Nadia szörnyen a szívére vette. – Aztán észbe kapott, és visszavedlett tanárnővé: – De hát van ez így, fiatalok vagytok, a fájdalom is hozzátartozik a felnőtté váláshoz.

Bólintottam, megkérdezte:

– Téged is elhagyott?

Elvörösödtem.

– Engem?

– Nem találkoztatok Ischián?

– De igen, de nem volt köztünk semmi.

– Biztos?

– Esküszöm.

– Nadia meg van győződve, hogy miattad hagyta el.

Hevesen tiltakoztam, kijelentettem, hogy kész vagyok találkozni Nadiával, és a szemébe mondani, hogy Nino és énköztem soha nem volt és soha nem is lesz semmi. Galiani örült, biztosított, hogy elmondja Nadiának. Liláról nem szóltam, természetesen, és nemcsak az elhatározásom miatt, miszerint csakis a magam dolgával törődöm, hanem mert nyomasztott volna. Megpróbáltam másfelé terelni a beszélgetést, de Galiani visszatért Ninóra. Sok minden kering róla, mondta. Beszélik, hogy nem tette le az őszi vizsgákat, sőt egyenesen felhagyott a tanulással; van, aki esküszik, hogy látta egy délután az Arenaccia úton, hullarészegen dülöngélt, és időnként nagyot húzott egy flaskából. De nem mindenki kedveli Ninót, folytatta, lehet, hogy egyeseknek jó szórakozás befeketíteni. Ha viszont igaz, nagy kár érte.

– Biztosan nem igaz – mondtam.

– Reméljük. De nála sose lehet tudni.

– Hát igen.

– Nagyon okos.

– Igen.

– Ha megtudnál róla valamit, szólj.

Elváltunk, rohantam Paolához, a tanítványomhoz, görögórákat tartottam neki, felsős volt, és a Parco Margheritánál lakott. Nem volt könnyű. Egy folyton félhomályos szobában fogadott, nagy tisztelettel, patinás bútorok, vadászjeleneteket ábrázoló szőnyegek, magas rangú katonatisztekről készült régi fényképek és más, tekintélyt és jómódot sugalló ereklyék között, melyek a tizennégy éves, sápatag lányka testére és elméjére is zsibbasztóan hatottak; és én is szenvedtem tőlük. Azon a délutánon különösen figyelnem kellett, hogy a konjugációkra és deklinációkra összpontosítsak. Folyton bevillant Nino képe, ahogyan Galiani leírta: kopott zakó, csálé nyakkendő, hosszú láb, bizonytalan léptek, a kiürült üveg, mely az utolsó korty után darabokra törik az utca kövén. Mi történhetett Nino és Lila között Ischia után? Ellentétben a jóslatommal, Lila nyilvánvalóan belátta, hogy hibázott, hogy vége, és magába szállt. Nino viszont nem: a tanulós srác, aki minden kérdésre tudta a frappáns választ, elzüllött, tönkretette a szatócs felesége iránti boldogtalan szerelem. Gondoltam, megint megkérdezem Alfonsót, van-e róla híre. Vagy inkább elmegyek én Marisához, és kifaggatom a bátyjáról. De hamar kivertem az ötletet a fejemből. Majd elmúlik Nino bánata. Ő keresett engem? Nem. És Lila? Nem. Miért kellene aggódnom miattuk, ha nem törődnek velem? Elmagyaráztam a görög nyelvtant, és mentem tovább a magam útján.

78.

Karácsony után megtudtam Alfonsótól, hogy Pinuccia fiút szült, aki a Fernando nevet kapta. Meglátogattam, azt hittem, ágyban találom, boldogan, a babával a mellén. De talpon volt, hálóingben és papucsban, durcásan. Gorombán lehurrogta az anyját, aki szólni mert neki: „Feküdj le, ne erőltesd meg magad” – és amikor odavezetett a bölcsőhöz, komoran azt mondta: – Nekem soha semmi nem sikerül, nézd, milyen csúnya, viszolygok megfogni, de még ránézni is. – És habár Maria a küszöbről dünnyögött, mint valamiféle nyugtató varázsigét – Miket beszélsz, Pinuccia, gyönyörű –, ő dühösen ismételgette: – Csúnya, még csúnyább, mint Rino, a családjukban mindenki csúnya. – Aztán vett egy mély levegőt, és kétségbeesetten felkiáltott: – Az én hibám, rosszul választottam férjet, de honnan tudhattam volna, túl fiatal voltam, és most tessék, milyen fiam született, olyan lapos az orra, mint Linának.

És minden átvezetés nélkül nekiállt becsmérelni a sógornőjét.

Tőle tudtam meg, hogy Lila, a kurva, már két hete kénye-kedve szerint rendezkedik a Mártírok téri boltban. Gigliola végül feladta, átköltözött a Solarák cukrászdájába, őt magát gúzsba köti a gyerek, ki tudja, mennyi ideig; kénytelen volt mindenki engedni Linának, főleg Stefano, szokás szerint. És most Lila mindennap mást talál ki: tévés táncoslánynak öltözve megy dolgozni, és ha a férje nem viszi el kocsival, gond nélkül elviteti magát Michelével; egy vagyont költött két képre, melyek a jóisten sem tudja, mit ábrázolnak, és kiaggatta őket az üzletben, rejtély, mi célból; vett egy csomó könyvet, és az egyik polcon azokat tartja a cipők helyett: kialakított egy szalonféleséget kanapéval, fotelekkel, puffokkal és egy kristályserleggel, teli Gay Odin csokidrazséval, amit ingyen osztogat boldog-boldogtalannak, mintha nem azért volna ott, hogy a lábszagot szagolja, hanem hogy játssza a hercegnőt a palotában.

– És ez még nem minden – mondta –, a java még hátravan.

– Micsoda?

– Tudod, mit csinált Marcello Solara?

– Nem.

– Emlékszel a cipőre, amit Stefano és Rino nekiajándékozott?

– Amelyiket az utolsó varrásig Lila tervezett?

– Az, silány darab, Rino mindig mondta, hogy beázik.

– Mindegy, mi van vele?

Pinuccia rám zúdított egy szövevényes, néha zavaros történetet pénzről, álnokságról, fondorlatokról, adósságról. Az történt, hogy Marcello nem volt megelégedve Rino és Fernando új modelljeivel, és nyilvánvalóan Michele beleegyezésével gyártatni kezdte azt a régi cipőt, de nem a Cerullo cipőüzemben, hanem egy másik gyárban, Afragolában. Karácsony után pedig Solara márkajeggyel piacra dobta, és így árulja a boltokban, a Mártírok terén is.

– És ezt megtehette?

– Hogyne, az övé a cipő, a bátyám és a férjem, a két seggfej, nekiajándékozta, azt csinál vele, amit akar.

– És mi lett a vége?

– Az, hogy most van Cerullo cipő és Solara cipő. És a Solara cipő sokkal jobban megy, mint a Cerullo. És az egész haszon a Solaráké. Rino meg rágja a kefét, mert álmában sem gondolta volna, hogy az üzlettársuk lesz a konkurensük, méghozzá egy olyan cipővel, amit a saját két kezével készített, és amiről ostobán lemondott.

Eszembe jutott az eset, amikor Lila megfenyegette Marcellót a cipészkéssel. Marcello lassúbb észjárású és gyávább Michelénél. Mi szüksége volt erre a szemétségre? A Solaráknak számtalan üzletük van, fehér is, fekete is, napról napra gyarapodnak. Befolyásos barátaik vannak a nagyszüleik ideje óta, adnak is, kapnak is szívességeket. Az anyjuk kölcsönöket nyújt uzsorára, a fedeles könyvétől retteg az egész telep, talán már a Cerullók és Carraccik is. Marcello és a fivére számára tehát a cipők és a Mártírok téri bolt csak a sok pénzforrás egyike, és nyilvánvalóan nem is a legfontosabb. Akkor hát miért?

Felbosszantott Pinuccia története: nem csak a pénzről szólt, éreztem benne valami megalázót is. Marcello szerelme Lila iránt véget ért, de a seb megmaradt és elfertőződött. És most, hogy elmúlt a szenvedély, Marcello úgy gondolta, szabadon bosszút állhat azokon, akik a múltban megsebezték. Pinuccia következő mondata megerősítette a gyanúm: – Rino elment hozzájuk Stefanóval, de a tiltakozásuk süket fülekre talált.

A Solarák lekezelően bántak velük, megszokták, hogy bármit megtehetnek, úgyhogy Rinóék mintha a falnak beszéltek volna. Végül Marcello odavetette nekik, hogy a testvérével egy saját termékvonal kidolgozásán gondolkodik, amely a próbaképp legyártott cipő stílusjegyeiből építkezik. Aztán egy hirtelen váltással hozzátette: – Meglátjuk, mennyire mennek az új modelljeitek, és hogy érdemes-e őket piacon tartani. Világos?

Világos. Marcello el akarta lehetetleníteni a Cerullo márkát, hogy a Solarát léptesse a helyébe, nem kevés anyagi veszteséget okozva ezzel Stefanónak. El kell húznom innen, a telepről, Nápolyból, gondoltam, mi közöm nekem a viszálykodásukhoz? De azért még megkérdeztem:

– És Lina?

Pinuccia szeme villámot vetett.

– Éppen ő a baj.

Lina csak nevetett az egészen. Rino és a férje dühöngött, ő meg cukkolta őket.

– Ti ajándékoztátok neki azt a cipőt, nem én; ti üzleteltetek a Solarákkal, nem én. Tehetek én róla, hogy tökkelütöttek vagytok?

Idegesítő volt, nem lehetett tudni, ki mellett áll: a család vagy a Solarák mellett? Olyannyira, hogy amikor Michele megint felhozta, hogy szívesen látná a Mártírok téri üzletben, habozás nélkül igent mondott, sőt addig nyaggatta Stefanót, amíg el nem engedte.

– Mivel vette rá? – kérdeztem.

Pinuccia bosszúsan nagyot sóhajtott. Stefano azért ment bele, mert remélte, hogy Lilának, tekintve hogy Michele most annyira ragaszkodott hozzá, Marcellónak meg mindig is a gyengéje volt, sikerül helyrehoznia a dolgokat. De Rino nem bízott a húgában, félt, nem aludt éjszakánként. Marcello az eredeti formájában legyártatta a régi cipőt, amelyről ők lemondtak Fernandóval, és tessék, viszik, mint a cukrot. Mi lesz, ha a Solarák közvetlenül Lilához fordulnak, és Lila, amilyen utálatos, miután a családnak fityiszt mutatott, a Solaráknak nekiáll cipőt tervezni?

– Nem teszi meg – mondtam Pinucciának.

– Tőle tudod?

– Nem, nyár óta nem láttam.

– Akkor honnan?

– Ismerem. Lina belefog mindenbe, ami érdekli, és belead apait-anyait. De amint befejezi, elmegy tőle a kedve, és nem törődik vele többé.

– Biztos?

– Igen.

Maria örült, belekapaszkodott a szavaimba, hogy megnyugtassa a lányát.

– Hallottad? – mondta. – Minden rendben, Lenuccia tudja, mit beszél.

De valójában fogalmam se volt, mi történhet, az énem kevésbé okoskodó fele nagyon is tisztában volt Lila kiszámíthatatlanságával, így hát alig vártam, hogy kereket oldhassak. Mi közöm nekem ezekhez a szánalmas ügyekhez, gondoltam, Marcello Solara kicsinyes bosszújához, ehhez a vergődéshez és szorongáshoz a pénzért, az autóért, a lakásért, a bútorokért, a berendezésért, a nyaralásért? És hogyan volt képes Lila Ischia után, Nino után újra leállni ezekkel a maffiózókkal? Leérettségizem, pályázok, megnyerem. Elhúzok ebből a borzalomból, a lehető legmesszebbre. Maria fölvette a babát, ránéztem, és ellágyulva azt mondtam: – Milyen szép.

79.

Nem bírtam megállni. Sokáig húztam, de végül bedobtam a törülközőt: megkérdeztem Alfonsót, nem sétálnánk-e egyet valamelyik vasárnap hármasban: Marisa, ő meg én. Alfonso örült az ötletnek, elmentünk egy pizzériába a Foria úton. Kérdezgettem Marisát Lidiáról és a gyerekekről, főleg Ciróról, aztán Nino felől érdeklődtem: – Mi szépet csinál mostanában?

Marisa kelletlenül válaszolt, idegesítette, hogy a bátyjáról kell beszélnie. Elmondta, hogy sokáig úgy viselkedett, mint egy őrült, és a Marisa által imádott apjuk itta meg a levét: kezet emelt rá. Nem tudják, mi okozhatta az őrületét: abba akarta hagyni a tanulást, el akarta hagyni Olaszországot. Aztán hirtelen elmúlt; visszatért a régi énje, már el is kezdte letenni a vizsgákat.

– Szóval jól van?

– Megvan.

– Elégedett?

– Amennyire egy magafajta elégedett tud lenni, igen.

– És csak tanul, mást nem is csinál?

– Azt akarod tudni, van-e barátnője?

– Nem, dehogy, hanem hogy kimozdul-e, eljár szórakozni, táncolni?

– Honnan tudjam, Lena? Folyton jön-megy. Most a mozi a mániája, meg a regények, a művészet, és ha nagy ritkán otthon van, rögtön vitatkozni kezd róluk a papával, csak hogy megsérthesse, beleköthessen.

Megkönnyebbültem, hogy Ninónak visszatért a józan esze, de el is keseredtem. Mozi, regények, művészet? Milyen gyorsan változnak az emberek, az érdeklődésük, az érzéseik. Megy a duma erről, aztán meg arról, az idő nem más, mint látszatra összefüggő szavak folyama; akinek több szava van, többet hajigál egymásra. Ostoba voltam, elhanyagoltam mindazt, ami érdekel, csak azért, hogy Ninóhoz alkalmazkodjam. Igen, el kell fogadnunk önmagunkat, a saját utunkat kell járnunk. Nagyon reméltem, hogy Marisa nem mondja el Ninónak, hogy találkoztunk, és felőle érdeklődtem. Attól fogva Alfonsónak sem említettem többé se Ninót, se Lilát.

Még inkább belemerültem a kötelességeimbe, megsokszoroztam őket, hogy kitöltsék a nappalokat és az éjszakákat. Megszállottan, rögeszmésen tanultam, és vállaltam még egy tanítványt, jó pénzért. Vasfegyelmet erőltettem magamra, korábban sosem voltam ennyire kemény önmagammal. Minden percemet beosztottam, hajnaltól késő éjszakáig. Korábban Lila jelentette a folyamatos lelkes irányváltásokat meghökkentő területek felé, most én akartam kihozni magamból mindent. Maholnap tizenkilenc éves vagyok, gondoltam, senkitől sem fogok függeni többé, senki sem fog hiányozni.

Úgy elrepült az iskolaév, mintha egyetlen nap lett volna. Küzdöttem a geometriával, a trigonometriával, a csillagászattal. Egyfajta vágta volt a teljes tudásért, miközben valójában elkönyveltem magamban, hogy a lényemből fakadóan, tehát menthetetlenül tökéletlen vagyok. Mindazonáltal örömmel tettem meg, ami tőlem tellett. Nem volt időm moziba menni? Bebifláztam a filmcímeket és a cselekményt. Sosem voltam még a régészeti múzeumban? Végigrohantam rajta. Sosem jártam a Capodimonte képtárban? Beugrottam két órára. Egyszóval tengernyi dolgom volt. Mit érdekeltek a cipők és a Mártírok téri bolt? Nem is mentem oda.

Néha összefutottam Pinucciával, kimerülten tologatta Fernandót a babakocsiban. Megálltam egy pillanatra, szórakozottan hallgattam, ahogy szapulja Rinót, Stefanót, Lilát, Gigliolát, mindenkit. Néha összefutottam Carmennel, aki egyre nehezebben viselte, hogy Lila távozása után Maria és Pinuccia halálra sanyargatta az új csemegeboltban; és hagytam, hogy elsírja, mennyire hiányzik neki Enzo Scanno, nem győzi kivárni, hogy leszereljen; meg hogy a testvére, Pasquale mennyit gürcöl az építkezésen és a kommunista mozgalomban. Néha összefutottam Adával, aki már gyűlölte Lilát, ellenben istenítette Stefanót, csupa szeretettel beszélt róla, és nemcsak mert újra megemelte a fizetését, hanem mert roppant dolgos ember, szolgálatkész mindenkivel; nem ilyen feleséget érdemel, aki kutyába se veszi.

Tőle tudtam meg, hogy Antonio egy csúnya ideg-összeroppanás miatt előbb leszerelt.

– Mi történt?

– Tudod, milyen, már akkor kikészültek az idegei, amikor együtt voltatok.

Otromba mondat volt, megsebzett, próbáltam elfelejteni. Egy téli vasárnapon véletlenül összetalálkoztam Antonióval, és alig ismertem rá, annyira lefogyott. Rámosolyogtam, gondoltam, megáll, de továbbment, mintha észre se vett volna. Utánaszóltam, megfordult, arcán egy bizonytalan mosollyal.

– Szia, Lenù.

– Szia. Nagyon örülök, hogy látlak.

– Én is.

– Mit dolgozol?

– Semmit.

– Nem mész vissza a műhelybe?

– Nincs hely.

– Ügyes vagy, találsz munkát máshol.

– Nem, amíg meg nem gyógyulok, nem dolgozhatok.

– Mi bajod?

– Pánik.

Ezt mondta: pánik. Egyik éjjel, őrségben eszébe jutott egy gyerekkori játék, amit az apja játszott vele, amikor még élt: szemet és szájat rajzolt tollal a bal keze öt ujjára, aztán úgy mozgatta és beszéltette őket, mintha élő emberkék volnának. A szép emléktől könny szökött a szemébe. De már aznap éjjel, az őrturnus alatt úgy érezte, mintha az apja keze beleköltözött volna a kezébe, és az ujjaiban valódi, aprócska, de jóvágású, nevetgélő és éneklő emberkék lakoznának. Ezért tört rá a pánik. Ütni kezdte az őrtorony falát, és addig ütötte, amíg ki nem serkent a vére, de hiába, az ujjai tovább nevetgéltek és énekeltek, egyetlen másodpercre se hagyták abba. Csak az őrség végére lett jobban. Lefeküdt aludni, és reggelre kutya baja se volt. De megmaradt a rettegés, hogy visszatér a kórság a kezébe. És vissza is tért, méghozzá egyre gyakrabban, már nappal is nevetgéltek és daloltak az ujjai. Végül szólt, hogy megbolondult, és elküldték orvoshoz.

– Most elmúlt – mondta –, de bármikor visszajöhet.

– Tudok segíteni?

Gondolkodott egy kicsit, mintha tényleg számba venné a lehetőségeket, aztán eldünnyögte:

– Nem tud rajtam segíteni senki.

Ráeszméltem, hogy nem érez már irántam semmit, végérvényesen kikerültem a fejéből. Ezért aztán a találkozásunk után vasárnaponként elmentem hozzájuk, és felszóltam neki az ablak alól. Sétálgattunk az udvarban, beszélgettünk mindenféléről, és ha elfáradt, elbúcsúztunk. Néha Melina is lejött vele, látványosan kisminkelve, és hármasban sétáltunk. Néha találkoztunk Adával és Pasqualéval, akkor egy kicsivel nagyobb kört tettünk, de általában csak hárman beszélgettünk, Antonio csöndben volt. Egyszóval amolyan békés szokásommá vált találkozni Antonióval. Együtt mentünk el a zöldséges Nicola Scanno temetésére, akit pár nap alatt elvitt egy tüdőgyulladás. Enzót elengedték a seregből, de mire hazaért, az apja már nem élt. Együtt mentünk vigasztalni Pasqualét, Carment és az anyjukat, Giuseppinát, amikor kiderült, hogy az apjuk, az egykori asztalos, aki megölte don Achillét, meghalt a börtönben, infarktusban. Együtt voltunk akkor is, amikor megtudtuk, hogy don Carlo Restát, a szappanok és egyéb háztartási cikkek árusát agyonverték a pinceboltjában. Sokat beszélgettünk róla utána, erről beszélt az egész telep, terjedtek a pletykák, összemosódott a valóság és a kegyetlen kitalációk, egyesek azt mesélték, nem elég a sok ütés, még egy reszelőt is feldugtak don Carlo orrába. A többség szerint a napi bevételért tehették az elvetemültek. De később Pasquale elmondta, hogy mást is csiripelnek a verebek, ami nagyon is igaz lehet: don Carlo kölcsönkért Solara asszonytól, hogy kifizesse a kártyaadósságát.

– Na és? – kérdezte Ada, aki mindig kétkedve fogadta a vőlegénye merész feltevéseit.

– Don Carlo nem akart törleszteni az uzsorás asszonyságnak, ezért megölették.

– Ugyan már, folyton hülyeségeket beszélsz.

Lehetséges, hogy Pasquale rémeket látott, de az biztos, hogy sosem derült fény a gyilkosok kilétére, és a pinceboltot aztán a Solarák vették meg az összes áruval együtt, fillérekért, még ha üzletvezetőnek meg is hagyták don Carlo feleségét és nagyfiát.

– Nagylelkűségből – mondta Ada.

– Szarháziságból – mondta Pasquale.

Arra nem emlékszem, Antonio mondott-e valamit. Nyomasztotta a betegsége, amit Pasquale szavai valamiért kiélesítettek. Úgy érezte, a teste zavarai átterjednek az egész telepre, és felszínre törnek az egymást követő szörnyűségekben.

A legrettenetesebb dolog, legalábbis számunkra, egy langyos vasárnapon történt, amikor Antonio, Pasquale, Ada és én Carmelát vártuk az udvaron, aki fölment egy pulóverért. Eltelt öt perc, aztán Carmen kihajolt az ablakon, és lekiáltott a fivérének:

– Pasquà, nem találom a mamát: a vécéajtó belülről kulcsra van zárva, de a mama nem válaszol.

Pasquale felrohant a lépcsőn, kettesével vette a fokokat, mi meg rohantunk utána. Carmela feldúltan állt a mosdóajtó előtt, Pasquale zavartan bekopogott, illedelmesen, többször is, de tényleg nem jött válasz. Erre Antonio odaszólt a barátjának, az ajtóra célozva, ne aggódj, majd helyrepofozom, megragadta a kilincset, és majdnem kitépte a helyéből. Az ajtó kinyílt. Giuseppina Peluso mindig is életerős, sugárzó, dolgos, jószívű asszony volt, aki bátran szembenézett minden nehézséggel. Lankadatlanul tartotta a lelket bebörtönzött férjében, akinek a letartóztatása ellen – emlékszem – mindent latba vetett, amikor megvádolták don Achille Carracci megölésével. Higgadt beleegyezéssel fogadta Stefano meghívását, négy évvel korábban, hogy töltsük együtt szilveszter éjszakáját, és boldogan ment el a gyerekeivel a családok megbékélését szolgáló buliba. És örült, amikor a lánya, Lilának köszönhetően, munkát kapott az új telepi csemegeboltban. De a férje halála után láthatóan belefáradt az életbe, rövid idő alatt elszállt az ereje, összement, csontsovánnyá vált. Egyszóval leszerelte a vécében a lámpa vastányérját a lánccal együtt, felerősítette a plafonon lévő kampóra a szárítókötelet, és felkötötte magát.

Antonio látta meg először, és kitört belőle a zokogás. Nehezebb volt megnyugtatni, mint Giuseppina gyerekeit. Elszörnyedve ismételgette:

– Láttad, hogy mezítláb volt, és nagyok voltak a körmei, és az egyik lábán frissen voltak lakkozva, pirosra, a másikon meg nem?

Nekem nem tűnt fel, neki igen. Azzal a minden korábbinál szilárdabb meggyőződéssel tért vissza a seregből, a betegsége ellenére, hogy ő lesz az a férfi, aki elsőként veti bele magát a veszélybe, félelem nélkül, és aki képes bármilyen problémát megoldani. De gyenge volt. A szörnyűség után hetekig látta feltűnni Giuseppinát a lakás mindenféle sötét zugában, ettől még rosszabbul lett, úgyhogy kénytelen voltam hanyagolni egyik-másik kötelezettségemet, hogy segítsek neki megnyugodni. Ő volt az egyetlen a telepen, akivel viszonylag rendszeresen találkoztam az érettségiig. Lilát csak egyszer láttam, a férje oldalán, Giuseppina temetésén, ahogy magához szorította a zokogó Carment. Lila és Stefano egy hatalmas koszorút küldött a temetésre, az ibolyaszín szalagon a Carracci házaspár együtt nyilvánított részvétet.

80.

Nem a vizsgák miatt szüntettem be a találkozásokat Antonióval. Egybeesett a két dolog, mert éppen a vizsgák idején történt, hogy Antonio megkeresett, igencsak jókedvűen, és bejelentette, hogy munkát vállalt a Solara fivéreknél. Nem tetszett a döntése, a betegsége újabb jelének éreztem. Utálta a Solarákat. Már kissrácként ökölre ment velük, hogy megvédje a nővérét. Pasqualéval és Enzóval jól eltángálták a két fivért és összetörték a Millecentójukat. És legfőképp, azért hagyott el, mert elmentem Marcellóhoz, hogy megkérjem, segítsen elintézni, hogy ne vigyék el katonának. Akkor most miért hajolt meg nekik? Zavaros magyarázatokat adott. Azt mondta, a seregben megtanulta, hogy a közlegény engedelmességgel tartozik a feljebbvalójának. Azt mondta, hogy inkább a rend, mint a zűrzavar. Azt mondta, megtanulta, hogyan kell valakinek észrevétlenül a háta mögé lopózni, és kinyírni. Rájöttem, hogy bár nagyban közrejátszik, nem a betegsége a fő ok, hanem a nyomor. Bement a Solara bárba munka után érdeklődni. És Marcello egy kicsit szívatta, de aztán felajánlott egy havi összeget – így mondta –, de tényleges feladat nélkül, csak azért, hogy legyen mindig kéznél.

– Legyél kéznél?

– Igen.

– Minek?

– Nem tudom.

– Hagyd őket a fenébe, Antonio.

Nem hagyta. És ez a függősége a Solaráktól vitákhoz vezetett Pasqualéval és Enzóval, aki a korábbinál is hallgatagabban és merevebben tért vissza a seregből. Betegség ide vagy oda, egyikük sem tudta megbocsátani Antoniónak a döntését. Sőt Pasquale, noha jegyben járt Adával, még meg is fenyegette: hiába leszel a sógorom, ne kerülj többé a szemem elé, mondta.

Gyorsan kihátráltam az ügyből, és az érettségire összpontosítottam. Miközben tanultam, éjjel-nappal, néha a melegtől aléltan, sokszor eszembe jutott az előző nyár, különösen azok a júliusi napok, amikor Pinuccia még velünk volt, és Lila, Nino meg én boldog triót alkottunk, legalábbis látszólag. Elhessegettem ezeket a képeket és a hozzájuk tartozó mondatok minden kis foszlányát: nem vonhatták el a figyelmemet.

Életem egyik meghatározó időszaka volt az a nyár. Irodalomból ripsz-ropsz megírtam a vizsgát a természet szerepéről Giacomo Leopardi költészetében, telitűzdelve – a kívülről fújt versek mellett – ékesszóló utalásokkal az irodalomtörténeti lexikonra; a latin és a görög dolgozatot pedig már akkor beadtam, amikor a többiek, beleértve Alfonsót is, szinte még el sem kezdték. Erre a vizsgáztatók is felfigyeltek, egy idős, cérnavékony tanárnő rózsaszín kosztümben és frissen fodrászolt világoskék hajjal különösen elhalmozott mosolyokkal. Az igazi fordulat azonban a szóbeliken következett. Minden vizsgabiztos megdicsért, de leginkább a kék hajú tanárnő. Lenyűgözte az irodalomdolgozatom, és nemcsak az, amit leírtam, hanem az is, ahogy.

– Maga nagyon szépen ír – mondta, valami számomra meghatározhatatlan, de a nápolyitól mindenképpen távol álló kiejtéssel.

– Köszönöm.

– Tényleg úgy véli, hogy semmi sem örök, még a költészet sem?

– Ez Leopardi gondolata.

– Biztos benne?

– Igen.

– És maga mit gondol?

– Azt, hogy a szépség csalóka.

– Mint Leopardi kertjében?

Bár semmit sem tudtam Leopardi kertjéről, azt feleltem:

– Igen. Mint a tenger egy nyugodt napon. Vagy mint egy naplemente. Vagy az éjjeli égbolt. Minden csak púder, ami elfedi a borzalmat. Ha letöröljük, magunk maradunk a rémületünkkel.

Egész fennkölten hangzott. Amúgy nem rögtönöztem, csak szavakba foglaltam, amit a dolgozatban leírtam.

– Milyen szakra készül?

Nem sokat konyítottam a szakokhoz, nem is nagyon tudtam, mit jelent így a szó.

– Megpályázok egy-két állást – feleltem.

– Nem megy egyetemre?

Lángba borult az arcom, mintha kiderült volna valamilyen vétkem.

– Nem.

– Muszáj dolgoznia?

– Igen.

Elköszönt, kimentem a folyosóra Alfonsóhoz és a többiekhez. De kicsivel később utánam jött a tanárnő, és hosszasan beszélt valami kollégiumról Pisában, ahol, ha leteszek egy olyasmi vizsgát, amilyet az imént, ingyen tanulhatok.

– Ha bejön néhány nap múlva, elmondok mindent.

Hallgattam, mintha valami olyasmit hallanék, ami valójában sosem vonatkozhat rám. És amikor két nap múlva bementem az iskolába, nehogy a tanárnő megsértődjön, és rossz jegyet adjon, meglepetésemre a legrészletesebb tudnivalók listájával fogadott, egy jegyzőkönyv hátoldalára írva. Soha többé nem találkoztam vele, a nevét sem tudom, mégis rengeteget köszönhetek neki. Végig megmaradt a magázásnál, de búcsúzásképpen kimért természetességgel átölelt.

Befejeződtek a vizsgák, leérettségiztem, pompás bizonyítvánnyal. Alfonso is jól szerepelt, majdnem négyes átlaga lett. Mielőtt, szívfájdalom nélkül, végleg elhagytam volna az iskola roskatag, szürke épületét, melynek számomra az egyetlen igazi érdeme az volt, hogy Nino is oda járt, megpillantottam Galiani tanárnőt, és odamentem hozzá elköszönni. Gratulált a remek eredményemhez, de lelkesedés nélkül. Nem ajánlotta fel, hogy kölcsönad könyveket a nyárra, nem kérdezte meg, mihez kezdek az érettségi után. Bosszantott a távolságtartása, azt hittem, rendeződtek köztünk a dolgok. Mi a baja? Egy kalap alá vett Ninóval, aki szakított a lányával, és felszívódott; örökre beskatulyázott vele együtt az elfuserált, komolytalan, megbízhatatlan fiatalok közé? Rosszulesett, megszoktam, hogy mindig sikerül rokonszenvet ébresztenem mindenkiben, s hogy ez a rokonszenv körülvesz, mint valamiféle csillogó páncél; és azt hiszem, Galiani közönyössége fontos szerepet játszott a döntésben, melyet később meghoztam. Anélkül, hogy bárkivel is megbeszéltem volna (ki mással beszélhettem volna meg, mint Galianival?), beadtam a jelentkezésemet a pisai Normale Egyetemre. Aztán belevetettem magam a pénzkeresésbe. Mivelhogy az előkelő családok, akiknek a gyerekeivel egész évben foglalkoztam, elégedettek voltak velem, és híre terjedt, hogy jól tanítok, az augusztusi napjaimat telizsúfoltam új tanítványokkal, akik a szeptemberi pótvizsgákra készültek latinból, görögből, történelemből, filozófiából, sőt matematikából is. A hónap végére gazdag lettem: hetvenezer lírát sikerült félretennem. Ötvenezret odaadtam anyámnak, aki egy mohó mozdulattal szinte kitépte a pénzt a kezemből, és bedugta a melltartójába, mintha nem is otthon lettünk volna a konyhában, hanem az utcán, és rablástól tartana. Arról mélyen hallgattam, hogy húszezret megtartottam magamnak.

Csak az indulás előtti napon közöltem a családdal, hogy elmegyek Pisába felvételizni az egyetemre.

– Ha fölvesznek – folytattam –, teljesen ingyen tanulhatok, semmire sem kell költenem.

Szilárd eltökéltséggel beszéltem, olaszul, mintha a téma többet kívánna a nyelvjárásnál, mintha nem volna fontos, hogy apám, anyám, a testvéreim megértsék, mire készülök. És tényleg, csak hallgattak feszengve, mint valami idegent, aki rosszkor toppant be hozzájuk. Végül apám azt mondta:

– Tedd, amit jónak látsz, de ne felejtsd el, hogy mi nem tudunk segíteni neked –, és lefeküdt.

A kishúgom megkérdezte, nem jöhet-e velem. Anyám nem szólt semmit, de mielőtt elvonult volna, otthagyott nekem az asztalon ötezer lírát. Sokáig csak szemeztem vele, nem nyúltam hozzá. Aztán sutba dobtam a gátlásaimat, hogy már így is mennyi pénz elment a szeszélyeimre, és elraktam: végül is az én pénzem, gondoltam.

Életemben először készültem elhagyni a tartományt. Ráeszméltem, hogy félek az egésztől: féltem, hogy rossz vonatra szállok, féltem, hogy pisilnem kell, és nem tudom, hol tehetem meg, féltem, hogy leszáll az éjszaka, és eltévedek egy ismeretlen városban, féltem, hogy kirabolnak. Elrejtettem az összes pénzemet a melltartómban, ahogyan anyám szokta, és hosszú órákat töltöttem aggályoskodó szorongással, ami egyszer csak keveredni kezdett valamiféle egyre növekvő szabadságérzéssel.

Minden a lehető legjobban alakult. Kivéve a vizsgát, legalábbis úgy éreztem. A kék hajú tanárnő elhallgatta, hogy sokkal keményebb lesz az érettséginél. A latin különösen nehéznek tűnt, mintha az lett volna a csúcsa a tudásom roppant aprólékos felmérésének. Köntörfalaztam, hebegtem-habogtam, sokszor eljátszottam, hogy a nyelvemen van a válasz. Az irodalomtanár úgy kezelt, mintha már a hangom is idegesítené: maga, kisasszony, nem igazán érvel, inkább csapong, látom, kisasszony, hogy elővigyázatlanul felvet olyan kérdéseket, melyeknek a kritikai megalapozottságával egyáltalán nincs tisztában. Elcsüggedtem, már magam sem hittem abban, amit mondtam. A professzor észrevette, és gúnyosan megkért, hogy beszéljek valamelyik friss olvasmányomról. Olasz szerzők műveire gondolhatott, de nekem nem volt világos, így megragadtam az első biztosnak látszó kapaszkodót, vagyis az előző nyár beszélgetéseit Ischián, a Citara strandon, Beckettről és Dan Rooney-ról, aki a vaksága mellett süketté és némává is akart válni. A professzor gúnyos arckifejezése lassan átváltozott meglepett ajakbiggyesztéssé. Hamar félbeszakított, és átengedett a történelemtanárnak. Ő se volt különb. Tökéletes pontossággal megformált kérdések végeláthatatlan özönét zúdította rám. Korábban sosem éreztem magam ennyire tudatlannak, azokban a dicstelen években sem, amikor bukdácsoltam az iskolában. Felelgettem a kérdésekre, mindegyikre, évszámokkal, eseményekkel, de mindig csak hozzávetőlegesen. És minél tovább szorított a hurkon, annál kevésbé bírtam. Végül undorodva megkérdezte: – Az egyszerű, közönséges tankönyveken kívül olvasott valaha mást is?

– Olvastam a nemzeteszméről – feleltem.

– Emlékszik a szerző nevére?

– Federico Chabod.

– Halljuk, mit értett meg belőle.

Figyelmesen hallgatott néhány percig, aztán hirtelen leállított, és kiküldött, tarsolyomban a meggyőződéssel, hogy ostobaságokat mondtam.

Sokat sírtam, úgy éreztem, mintha valahol figyelmetlenül elvesztettem volna lényem legígéretesebb részét. Aztán megnyugtattam magam, hogy badarság keseregni, mindig is tudtam, hogy nem vagyok igazán okos. Lila az okos, Nino az okos. Én csak beképzelt vagyok, megérdemeltem a büntetést.

De kiderült, hogy átmentem a vizsgán. Fölvettek a kollégiumba, lesz egy ágyam, amit nem kell összeraknom este és szétszednem reggel, egy íróasztalom, és meglesz az összes szükséges könyvem. Én, Elena Greco, a portás lánya, tizenkilenc évesen nemsokára kikerülök a telepről, és elhagyom Nápolyt. Egyedül.

81.

Repültek a napok, teli izgalommal. Összeszedtem a kevéske ruhámat és a még kevesebb könyvemet. Hallgattam anyám duzzogását:

– Ha keresel pénzt, küldd haza postán; ki segít majd a testvéreidnek a tanulásban? Meg fognak bukni miattad. De mindegy, menj csak, kit érdekel: mindig tudtam, hogy többnek képzeled magad nálam és mindenkinél.

Hallgattam apám hipochonder óbégatását:

– Jaj, de fáj, mi lehet ez, gyere ide a papához, Lenù, ki tudja, élek-e még, mire visszajössz.

És hallgattam a testvéreim szűnni nem akaró kérdezősködését:

– Ha meglátogatunk, alhatunk veled, ehetünk veled?

Pasquale meg azt mondta:

– Vigyázz, Lenù, hogy merre vezet a tanulás. Ne felejtsd el, ki vagy, és hová tartozol.

Carmen pedig, aki nem volt jó bőrben, nem tudta megemészteni az anyja halálát, elköszönt tőlem, és sírva fakadt. Alfonso először megdöbbent, aztán elmormolta:

– Tudtam, hogy nem hagyod abba a tanulást.

Antonio meg nem is figyelt arra, amit mondok, hogy hová megyek és miért, csak ezt ismételgette:

– Kutya bajom, Lenù, elmúlt, a katonaság miatt volt.

Enzo kezet nyújtott, megszorította a kezem, olyan erősen, hogy napokig fájt utána.

És végül Ada csak ennyit kérdezett:

– Mondtad Lilának? Megmondtad neki? – Vigyorgott és unszolt: – Mondd meg, hátha megpukkad.

Úgy véltem, Lila biztosan tudja már, Alfonsótól, Carmentől vagy Stefanótól, akinek Ada nyilván elújságolta, hogy Pisába készülök tanulni. Tényleg bosszanthatja a hír, gondoltam, ha nem jött el gratulálni. Másrészt ha esetleg mégsem tudta volna, akkor sem mentem volna el hozzá csak azért, hogy elmondjam neki, azok után, hogy több mint egy éve épphogy csak köszöntünk egymásnak. És nem akartam szembesíteni azzal, hogy neki nem adatott meg az én szerencsém. Talonba tettem tehát a kérdést, és hozzáfogtam az indulás előtti utolsó intéznivalókhoz. Írtam Nellának, elmeséltem, mi történt, és elkértem tőle Oliviero tanárnő címét, hogy tudathassam vele a hírt. Meglátogattam apám egyik unokatestvérét, aki nekem ígérte egy régi bőröndjét. Egyik-másik régi tanítványom még tartozott valamennyivel, elhatároztam, hogy beugrom hozzájuk a pénzért.

Jó alkalom volt, hogy tegyek egy búcsúkört Nápolyban. Végigmentem a Garibaldi úton, tovább a bírósághoz, a Dante téren buszra szálltam, és fölmentem Vomeróba, sétálgattam, előbb a Scarlatti, utána a Santarella úton. Aztán siklóval le az Amedeo térre. A tanítványaim anyukái nagy szeretettel fogadtak, nem győztek sajnálkozni, hogy elmegyek. Odaadták a pénzt, kávéval kínáltak, majdnem mindegyiktől kaptam egy kis ajándékot is. Amikor végeztem, bevillant, hogy pár lépésre vagyok a Mártírok terétől.

Bizonytalanul elindultam a Filangieri utcán. Eszembe jutott a boltavató, Lila nagyúri dámának öltözve, és az aggodalma, hogy valójában mégis ugyanaz maradt, hiányzik belőle az úrilányok előkelősége. Én viszont, gondoltam, tényleg más lettem. Ugyanazokban a rongyokban járok, de leérettségiztem, és Pisába készülök egyetemre. Megváltoztam, és nem kívül, hanem belül. A látszat könnyen jön, könnyen megy.

Feldobott ez a gondolat, ez a bizonyosság. Megálltam egy látszerész kirakata előtt, nézegettem a szemüvegkereteket. Igen, le kell cserélnem a szemüvegem, a mostani megeszi az arcomat, jobb lenne egy vékonyabb keret. Észrevettem egy kerek szemüveget, jókora, de könnyű lencsékkel. Fel kellene fognom a hajam. És megtanulni kisminkelni magam. Otthagytam a kirakatot, és elsétáltam a Mártírok terére.

Ebédidő volt, sok üzletben már félig lehúzták a redőnyt, a Solara cipőboltban háromnegyedig. Körülnéztem. Mit tudok Lila új szokásairól? Semmit. Amikor az új csemegeboltban dolgozott, nem ment haza ebédidőben, pedig csak egy ugrásra volt a lakásuk. A boltban evett valamit Carmennel, vagy ha iskola után betértem hozzá, velem beszélgetett. Innen, a Mártírok teréről még valószínűtlenebb, hogy hazamenne ebédre, fölösleges fáradság volna, meg nem is érne vissza időben. Talán az egyik bárban van, vagy a rakparton sétál az eladólánnyal: biztosan fölvett valakit maga mellé. Vagy talán odabent pihen. Tenyérrel megzörgettem a redőnyt. Semmi. Megint megzörgettem. Semmi. Bekiabáltam, lépteket hallottam belülről, Lila hangja megkérdezte: – Ki az?

– Elena.

Felkiáltott:

– Lenù!

Fölhúzta a redőnyt, ott állt előttem. Jó ideje nem láttam, távolról sem, megváltozott. Fehér blúzt viselt és egy kék színű, szűk szoknyát, a frizurája és a sminkje kifogástalan volt, mint mindig. De mintha szélesebb és laposabb lett volna az arca, sőt az egész teste kiszélesedett és lelapult. Behúzott az üzletbe, újra leeresztette a redőnyt. Odabent fényárban úszott a tér, teljesen megváltozott minden, inkább tűnt elegáns szalonnak, mint cipőboltnak. Azt mondta, és annyira igaznak hangzott, hogy elhittem: – Csodás, ami veled történt, Lenù, és úgy örülök, hogy eljöttél elbúcsúzni. – Persze hogy tudott Pisáról. Jó erősen megölelt, adott két nagy puszit az arcomra, és könnyes szemmel megismételte: – Igazán nagyon örülök. – Aztán a mosdóajtó felé fordulva elkiáltotta magát: – Gyere, Nino, kijöhetsz, Lenuccia az.

Elállt a lélegzetem. Kinyílt az ajtó, és tényleg előbukkant Nino, a szokásos testtartásában, lehorgasztott fejjel, zsebre dugott kézzel. De az arca beesett volt a sok feszültségtől.

– Szia – motyogta.

Nem tudtam, mit mondjak, kezet nyújtottam. Erőtlenül megszorította. Közben Lila nekiállt pár mondatban elmesélni egy csomó fontos dolgot: titokban találkozgatnak már majdnem egy éve; az én érdekemben úgy döntött, nem kever bele többé az ármánykodásukba, mert ha kiderül, nekem is bajom lehet belőle; két hónapos terhes, most készül kitálalni Stefanónak és elhagyni.

82.

Jól ismertem ezt a hangsúlyát, ahogy beszélt, az elszántság hangja volt, mellyel kényszerítette magát, hogy kizárjon minden érzelmet, és csakis a tények és reakciók gyors, szinte megvető összefoglalására szorítkozzon, mintha attól tartana, hogy hacsak egyszer is megengedi, hogy megremegjen a hangja vagy az alsó ajka, elvesznek a határvonalak, szétfolyik minden, és elsodorja az áradat. Nino lehajtott fejjel ült a díványon, nem szólt, legfeljebb néha bólogatott. Fogták egymás kezét.

Lila elmondta, hogy a feszült szorongással teli légyottok az üzletben véget értek, abban a percben, amikor a vizeletvizsgálat kimutatta, hogy terhes. Immár közös otthon, közös élet kell kettejüknek. Mindent meg akar osztani Ninóval: barátságokat, filmeket, színházat, előadásokat, zenét.

– Nem bírom tovább – mondta –, hogy külön élünk.

Van egy kis dugipénze, és kinézett egy kis bérlakást a Campi Flegrei negyedben, havi húszezer líráért. Ellesznek ott, amíg meg nem születik a baba.

Hogyan? Munka nélkül? Az egyetemista Ninóval? Nem bírtam visszafogni magam, kicsúszott a számon:

– Minek kell otthagyni Stefanót? Remekül tudsz hazudni, hazudtál már neki eleget, nyugodtan folytathatnád.

Rám nézett, összehúzott szemekkel. Láttam, hogy világosan kihallotta szavaimból a baráti tanács látszata mögé rejtett gunyorosságot, neheztelést és igen, a megvetést. Azt is észrevette, hogy Nino felkapta a fejét és kinyitotta a száját, mint aki mondani akarna valamit, de inkább magában tartja, hogy elkerülje a vitát. Visszavágott: – Azért kellett hazudnom, hogy ne üssön agyon. De most már inkább meghalok, ez így nem mehet tovább.

Elköszöntem tőlük, minden jót kívántam, és azt reméltem, a saját érdekemben, hogy többé nem látom őket.

83.

A pisai évek fontosak voltak, de nem kettőnk barátságának történetében. Félelmekkel teli, félszeg esetlenséggel érkeztem meg a kollégiumba. Rögtön észrevettem, hogy könyvszagú olaszt beszélek, ami néha a nevetségest súrolta, különösen amikor egy cirkalmas mondat kellős közepén nem jutott eszembe egy szó, és a nyelvjárást olaszosítva töltöttem ki az űrt: aztán nagy nehezen leszoktam erről. Nem sok fogalmam volt az illemszabályokról, túl hangosan beszéltem, csámcsogtam: láttam a megütközést másokon, és megpróbáltam uralkodni magamon. Mindenáron nyitottnak akartam látszani, beleszóltam a beszélgetésekbe, olyasmibe ütöttem az orrom, ami nem tartozott rám, túlságosan bizalmaskodó voltam: próbáltam kedves, de távolságtartó viselkedésre váltani. Egyszer egy római lány az egyik, már nem emlékszem, milyen kérdésemre a hanglejtésemet kicsúfolva válaszolt. Mindenki nevetett. Megsebzett, de én is nevettem, sőt hangsúlyoztam a nyelvjárás okozta különbségeket, mintha örömmel űznék gúnyt magamból.

Az első hetekben küzdöttem a vággyal, hogy begubózzam a megszokott szelíd egyszerűségembe. De miközben belül ezt éreztem, egyre többen megismertek és megszerettek: a diáktársaim, lányok és fiúk, pedellusok, professzorok. Látszólag könnyen ment, de megdolgoztam érte. Megtanultam uralni a hangomat és a gesztusaimat. Alkalmazkodtam egy rakás írott és íratlan viselkedési szabályhoz. Mindent megtettem, hogy eltüntessem a nápolyi akcentusomat. Sikerült bebizonyítanom, hogy méltó vagyok a tiszteletre, sosem voltam nagyképű, nevettem a tudatlanságomon, meglepődést színleltem a jó eredményeim láttán. És főleg, kerültem, hogy bárki is az ellenségemmé váljon. Ha valamelyik lány ellenségesen viselkedett velem, több figyelmet szenteltem neki, kedves voltam, de tapintatos, szolgálatkész, de tisztelettudó, és akkor sem változtattam a magatartásomon, amikor meglágyult, és már ő keresett engem. Ugyanígy viszonyultam a tanárokhoz is. Természetesen velük óvatosabb voltam, de ugyanaz a cél vezérelt: kivívni az elismerésüket, rokonszenvüket, szeretetüket. A legzordabbak, legmogorvábbak körül is jámbor ábrázattal, derűs mosollyal keringtem.

A szokásos szigorú önfegyelemmel tanultam, és szépen sorban letettem a vizsgáimat. Rettegtem a gondolattól, hogy megbukom, és elveszítem azt, ami a nehézségek ellenére a kezdetektől fogva a földi paradicsomnak tűnt: egy saját kuckó, saját ágy, saját íróasztal, saját szék, könyvek, könyvek, könyvek, egy város, amely szöges ellentéte Nápolynak, körülöttem csupa diák, akik szívesen beszélgetnek értelmes dolgokról. Olyan csökönyös elszántsággal tanultam, hogy mindig minden tanártól a legjobb jegyet, harmincast kaptam, és egy év alatt kiérdemeltem, hogy ígéretes növendéknek tartsanak, akinek szívélyesen visszaköszönhetnek, ha tiszteletteljesen üdvözli őket.

Csak két nehéz pillanat volt, mindkettő az első hónapokban. A római lány, aki kigúnyolta az akcentusomat, egyik reggel rám támadt a többi lány előtt, ordított, hogy eltűnt a pénze az erszényéből, és vagy azonnal visszaadom neki, vagy feljelent az igazgatóságon. Rögtön rájöttem, hogy ezúttal nem mennék semmire egy békéltető mosollyal. Tiszta erőből pofon csaptam, és szitoközönt zúdítottam rá nyelvjárásban. Mindenki megijedt. Úgy ismertek, mint aki a rosszhoz is jó képet vág, meghökkentette őket a reakcióm. A római lánynak elállt a szava, az orrából csöpögött a vér, letörölgette, az egyik barátnője elkísérte a mosdóba. Néhány órával később megjelentek nálam, és a római lány bocsánatot kért, hogy lopással vádolt, megtalálta a pénzét. Megöleltem, mondtam neki, hogy őszintének érzem a bocsánatkérését, és komolyan is gondoltam. Én nem kértem volna bocsánatot, ha tévedek, így nőttem fel.

A másik nehéz eset a karácsonyi szünetet megelőző gólyabál előtt történt. A gólyáknak lényegében kötelező volt részt venniük a bálon, a lányok másról sem beszéltek: ott lesznek a Cavalieri téri fiúk, kitűnő alkalom az ismerkedésre. Csakhogy nem volt mit fölvennem. Hideg ősz volt, sokat havazott, és engem elvarázsolt a hó, de hamar ráeszméltem, hogy mennyire kellemetlen tud lenni a hideg odakint az utcán, kesztyű nélkül elgémberedett a kezem; majdnem lefagyott a lábam. A téli ruhatáram a következőkből állt: két ruha, melyeket anyám varrt évekkel korábban, egy viseltes kabát valamelyik nagynénémtől, egy jókora kék sál, melyet én magam készítettem és egy többször újratalpalt, középmagas sarkú cipő. Egyszóval az a bál púp volt a hátamon. Kérjek segítséget a többiektől? Nagyrészt új ruhát varratnak az alkalomra, lehet, hogy a hétköznapi holmijukban találnánk valamit, ami kihúz a bajból. De a Lilánál történtek óta taszított a gondolat, hogy felpróbáljam mások ruháit, és azzal szembesüljek, hogy nem állnak jól. Tettessem betegnek magam? Hajlottam volna rá, de elkeserített: egészséges vagyok, majd belepusztulok a vágyba, hogy bálozhassak, mint Natasa Andrej herceggel vagy Kuraginnal, s helyette bámulhatom egyedül a plafont, hallgathatom a távoli zenét, zsibongást, nevetéseket. Végül egy olyan megoldás mellett döntöttem, amelyről tudtam, hogy megalázó lehet, de biztosan nem fogom megbánni. Megmostam és felfogtam a hajam, fölvettem az egyik ruhámat a kettő közül, melynek egyetlen előnye a sötétkék színe volt, és elmentem a bálba.

Először kellemetlenül éreztem magam. De a ruhámnak volt egy nagy előnye: nem szított irigységet, ellenkezőleg, bűntudatot ébresztett, és ezáltal együttérzést váltott ki. A lányok közül a rendesebbek mellém szegődtek, a fiúk egymás után kértek fel táncolni. Megfeledkeztem a ruhámról és az ócska cipőmről. Ráadásul pont azon az estén ismertem meg Franco Marit, egy csúnyácska, de rendkívül szórakoztató, éles eszű, szemtelen és bőkezű, nálam egy évvel idősebb srácot. Reggio Emiliából jött, roppant jómódú családból származott, hithű kommunista volt, de kritikus a pártja szociáldemokrata irányvonalával szemben. Vele töltöttem aztán, mindig vidáman, kevéske szabad időm jó részét. Elhalmozott ajándékokkal: kaptam tőle ruhákat, cipőket, egy új kabátot, egy szemüveget, amelytől megszépült a szemem és az egész arcom, könyveket a politikai kultúráról, ami számára a kultúra legfontosabb ága volt. Rettenetes dolgokat tudtam meg tőle a sztálinizmusról, és ő vett rá, hogy Trockij könyveit olvassam, melyeknek köszönhetően kialakult bennem az antisztálinista érzület, és a meggyőződés, hogy a Szovjetunióban nincs se szocializmus, se kommunizmus: a forradalom félbeszakadt, újra kell indítani.

Vele voltam először külföldön. Párizsba vitt, az európai kommunista ifjúság találkozójára. De Párizsból nem sokat láttam, minden időnket füstös helyiségekben töltöttük. Annyi maradt meg bennem a városból, hogy az utcák sokkal színesebbek, mint Nápolyban és Pisában, hogy idegtépő a rendőrautók szirénázása, és hogy ijesztően sok volt a fekete, az utcákon is és a teremben is, ahol Franco hosszú, tapsviharral záruló beszédet tartott franciául. Amikor elmeséltem Pasqualénak az élményeimet, nem akarta elhinni, hogy én – éppen én – ilyesmit tettem. Aztán ahogy elsoroltam neki az olvasmányaimat, és kijelentettem, hogy Trockij híve lettem, zavartan elhallgatott.

Francótól jó néhány szokást is átvettem, melyeket aztán egyes tanáraim javaslata alapján megszilárdítottam: azt mondani, hogy tanulok, akkor is, ha csak olvasgatok; aprólékos jegyzeteket készíteni a tanult szövegek mindegyikéről; lelkesedni, valahányszor a társadalmi egyenlőtlenség hatásait boncolgató szemelvénybe botlom. Franco nagy erőket fektetett az átnevelésembe – ő nevezte így –, és én örömmel hagytam magam átnevelni. De legnagyobb sajnálatomra nem sikerült beleszeretnem. Kedveltem, szerettem a nyughatatlan testét, de sosem éreztem nélkülözhetetlennek. És ez a kevés érzelmem is hamar szertefoszlott, amikor kimaradt az egyetemről: az egyik vizsgán megbukott, és mennie kellett. Pár hónapig leveleztünk. Megpróbált visszakerülni, azt mondta, csak azért teszi, hogy velem lehessen. Bátorítottam, de a pótvizsgán is megbukott. Írtunk még egymásnak egy-két levelet, utána viszont jó ideig nem tudtam róla semmit.

84.

Dióhéjban ez történt velem Pisában 1963 végétől 1965 végéig. Milyen könnyű a Lila nélküli életemről mesélni: az évek folyama szállítja az eseményeket, mint a repülőtéren a szalag a bőröndöket; leveszed őket, papírra veted, és kész.

Jóval nehezebb összefoglalni azt, ami ezekben az években Lilával történt. Nála a szalag lelassul, felgyorsul, hirtelen elkanyarodik, kiugrik a helyéből. A bőröndök leesnek, kinyílnak, a tartalmuk szanaszét szóródik. Lila holmija összekeveredik az enyémmel, a nagy kavarodásban kénytelen vagyok visszatérni a saját történetem eleddig zökkenőmentes elbeszéléséhez, kibővíteni a mondatokat, melyek immár mesterkéltnek tűnnek. Például ha Lila járt volna helyettem egyetemre Pisában, ő is jó képet vágott volna a piszkálódáshoz? És amikor felpofoztam a római lányt, mennyire befolyásolt Lila szokásos viselkedése? Hogyan volt képes távolról elűzni a megjátszott szelídségemet, milyen mértékben származik tőle a pofonhoz szükséges elszántságom, és a szitkok közül mennyit adott ő a számba? És a vakmerőségem, amikor ezer félelem és gátlás közt behúztam a szobámba Francót: talán nem az ő példáját követtem? És a keserűségem, amikor rájöttem, hogy nem tudok beleszeretni Francóba, amikor szembesültem érzelmi frigidségemmel, hol máshol gyökerezett, ha nem a különbségben, ahhoz képest, ahogy Lila képes volt és most is képes szeretni?

Igen, Lila teszi nehézzé az írást. Szeretném elképzelni, milyen lett volna az élete, ha megadatik neki, ami nekem megadatott, hogyan sáfárkodott volna a szerencsémmel. És az élete minduntalan megjelenik az enyémben, a szavaimban, melyek gyakran a szavai visszhangjából merítenek, a pofon határozottságában, abban, hogy ami nekem kevés, az neki sok, és ami nekem sok, az csupán erőltetett változata annak, ami neki kevés. Arról nem is beszélve, amit sosem mondott el, csak éreztetett, arról, amit nem tudtam, csak később olvastam a füzeteiben. Így aztán az elbeszélésemben a tényeket óhatatlanul visszautalások, féligazságok, félhazugságok árnyalják: a múlt fáradságos méricskélése a szavak ingatag mércéjével.

Be kell vallanom például, hogy Lila szenvedéséből semmit sem vettem észre. Mivelhogy megszerezte Ninót, mivelhogy rejtélyes fortélyainak egyikével tőle maradt terhes, és nem Stefanótól, mivelhogy a szerelme miatt olyasmire készült, ami elképzelhetetlen volt abban a közegben, ahol felnőttünk – elhagyni a férjét, eldobni a frissen szerzett jólétet, kockáztatni, hogy megölik a szeretőjével és a méhében hordott gyermekével együtt –, boldognak gondoltam, a regények, filmek, képregények viharos boldogságával, az egyetlen boldogsággal, ami akkoriban érdekelt: nem a házastársi boldogság, hanem a szenvedély öröme, a rossz és a jó tomboló zűrzavara, ami neki adatott meg, nem nekem.

Tévedtem. Térjünk hát vissza ahhoz a naphoz, amikor Stefano hazavitt minket Ischiáról. Biztosan tudom, hogy attól a pillanattól kezdve, amikor a hajó eltávolodott a parttól, és Lila ráébredt, hogy Nino nem fogja már várni reggel a strandon, nem beszélgethet, vitatkozhat, sugdolózhat vele többé, nem fognak együtt úszni és ölelni, csókolni, szeretni egymást, elhatalmasodott rajta a fájdalom. Néhány nap alatt az egész élete Carracci asszonyként – egyensúlyok és egyensúlyvesztések, haditervek, csaták, háborúk és szövetségesek, nyűgök a beszállítókkal és a vevőkkel, a csalás művészete a mérleggel, a buzgóság, hogy megfialtassa a pénzt a kasszafiókban – értelmetlenné vált, elvesztette a valóságát. Egyedül Nino volt tényleges és valós, és Lila őt akarta, őt kívánta, éjjel-nappal, és csak azért kapaszkodott bele a férjébe a hálószoba sötétjében, hogy legalább pár percre megfeledkezzen róla. De éppen ezek a percek voltak a legszörnyűbbek, ekkor kínozta leginkább a vágy, hogy megszerezze Ninót, és olyan kristálytisztán érezte, a részletek tökéletes pontosságával, hogy ellökte magától Stefanót, akár egy ismeretlent, és zokogva, gyalázkodva bemenekült az ágy sarkába vagy bezárkózott a mosdóba.

85.

Először azt tervezte, hogy megszökik, és visszamegy Forióba, de rájött, hogy a férje azonnal megtalálná. Akkor kitalálta, hogy megkérdezi Alfonsót, mit tud Marisa, mikor jön haza a bátyja Ischiáról, de félt, hogy a sógora elmondja Stefanónak, hogy kérdezősködött, és inkább letett róla. Kikereste a telefonkönyvből a Sarratore család telefonszámát, és odatelefonált. Donato szólt bele, Lila kiadta magát Nino egyik barátnőjének, Sarratore sajnálkozott, hogy nincs otthon a fia, és letette. Kétségbeesésében Lila visszatért az ötlethez, hogy hajóra száll, már-már elhatározta magát, amikor szeptember elején egy délután Nino megjelent a zsúfolt csemegebolt ajtajában, hosszú szakállal, csontrészegen.

Lila visszatartotta Carment, aki már perdült volna elzavarni a tébolyult tekintetű csavargót.

– Majd én – mondta, és odébb tessékelte Ninót, határozott mozdulatokkal, hűvösen, azzal a bizonyossággal, hogy Carmen Peluso nem ismerte föl Sarratore fiát, aki jócskán megváltozott azóta, hogy gyerekként egy iskolába jártak.

Gyorsan cselekedett. Ránézésre a szokásosnak tűnt, olyannak, aki minden bajra tudja a megoldást. De valójában azt sem tudta, hol van. Elhomályosultak a falak, az áruval megrakott polcok, elmosódott az utca, eltűntek az új házak homlokzatai, és főleg, nem érzékelte a lesben álló veszélyt. Nino, Nino, Nino: csak öröm és vágy. Végre ott állt előtte újra, és minden porcikájából nyilvánvaló, hogy szenvedett, hogy szenved, hogy őt kereste, őt akarja, olyannyira, hogy most megpróbálja megragadni és megcsókolni, kint a nyílt utcán.

Hazavonszolta magához, ez tűnt a legbiztonságosabbnak. Járókelők? Sehol. Szomszédok? Sehol. Amint Lila becsukta maguk mögött az ajtót, egymásnak estek. Megszűnt minden gátlása, csak az égető vágy létezett, hogy megkapja Ninót, most azonnal, és megtartsa, megőrizze magának. És ez a vágy nem csitult akkor sem, amikor a testük megnyugodott. A telep, a szomszédok, a csemegebolt, az utcák, a vasút hangjai, Stefano, Carmen, aki talán aggodalmasan várja, mind visszatértek lassan, de csak mint tárgyak, melyeket, hogy ne legyenek útban, muszáj elpakolni, találomra egymásra rakni, méghozzá úgy, hogy le ne dőljön a halom.

Nino szemrehányást tett Lilának, hogy szó nélkül elszelelt Ischiáról, magához szorította, fűtötte a vágy. El akart szökni vele, kettesben, de azt nem tudta megmondani, hová. Lila helyeselt, igen, igen, igen, teljességgel osztozott az őrületében, még ha érezte is, Ninóval ellentétben, a valódi időt, a tovasikló másodpercekkel és percekkel együtt növekvő veszélyt, hogy rajtakapják őket. Ezért aztán, miközben egymásba gabalyodva feküdtek a padlón, Lila a fejük fölött fenyegetően lecsüngő csillárt bámulta, és ha az imént még semmi más nem érdekelte, csak hogy azonnal megkapja Ninót, aztán rászakadhat az ég, most azon töprengett, hogyan szoríthatná magához még sokáig, anélkül hogy a csillár leszakadna a mennyezetről, anélkül hogy megnyílna a föld, és ketten kétfelé zuhannának, örökre elveszítve egymást.

– Menj el.

– Nem megyek.

– Megőrültél.

– Meg.

– Kérlek, légy szíves, menj el.

Sikerült meggyőznie. Várta, hogy Carmen odaszóljon neki valamit, hogy a szomszédok pletykálkodjanak, hogy Stefano hazarohanjon a boltból, és megverje. Nem történt semmi, megkönnyebbült. Megemelte Carmen fizetését, kedveskedett a férjének, kitalált mindenféle ürügyet, hogy titokban találkozgathasson Ninóval.

86.

Kezdetben a legfőbb baj nem egy lehetséges szóbeszéd volt, ami romba dönthetett volna mindent, hanem maga a szerelme, Nino. Semmi más nem érdekelte, csak hogy ölelhesse Lilát, csókolhassa, harapdálhassa, beléhatolhasson. Kérte, követelte a száját, a testét, mindig, örökre. És nem bírta az elválásokat, rettegett tőlük, félt, hogy Lila megint eltűnik. Az alkoholba menekült, nem tanult, füstölt, mint a gyárkémény. Úgy tűnt, számára kettőjükön kívül nem létezett más a világon, és ha a szavakhoz folyamodott, csak azért tette, hogy Lila szemébe vágja a féltékenységét, hogy rögeszmésen ismételgesse, mennyire nehezen viseli, hogy még mindig a férjével él.

– Én eldobtam mindent – dünnyögte elgyötörten –, te viszont nem akarsz lemondani semmiről.

– De mihez akarsz kezdeni? – kérdezgette ilyenkor Lila.

Erre Nino zavartan elhallgatott, vagy dühbe gurult, mint akit megsebez a helyzet. Elkeseredetten azt mondta:

– Már nem szeretsz.

Dehogynem szerette, nagyon is szerette, de mást is akart, mégpedig azonnal. Azt akarta, hogy Nino folytassa a tanulást, hogy az ő agyát is megmozgassa, mint Ischián. A csodagyerek, a kislány, aki elvarázsolta Oliviero tanárnőt, aki megírta A kék tündért, most visszatért, új erőre kapott. Nino a sötétség mélyén talált rá, és kihúzta onnan. Most ez a kislány azért szorított, hogy Nino újra az a művelt srác legyen, aki korábban volt, aki felnyitotta a szemét és erőt adott neki, hogy kiűzze magából Carracci asszonyt. És lassan-lassan sikerült is kiűznie.

Nem tudom, hogyan történt: Nino valószínűleg rájött, hogy ha nem akarja elveszíteni Lilát, megint többnek kell lennie egy dühödt szeretőnél. Vagy talán nem, talán egyszerűen csak rájött, hogy felemészti a szenvedély. Mindenesetre folytatta a tanulást. És Lila kezdetben boldog volt: Nino lassanként visszanyerte régi önmagát, megint olyanná vált, amilyennek Ischián megismerte, és ettől még inkább kellett neki. Nemcsak Ninót kapta vissza, hanem Nino szavainak, gondolatainak egy részét is. Nino a lázadó Smithtől olvasott, Lila is megpróbálta; Nino a még lázadóbb Joyce-tól olvasott, Lila is megpróbálta. Nino könyveket vett, melyekről ritka találkozásaik alkalmával mesélt Lilának. Szeretett volna vele beszélgetni róluk, de sosem nyílt rá alkalom.

Carmen egyre kevésbé értette, miféle sürgős dolga lehet Lilának, amikor ilyen-olyan ürüggyel órákra eltűnik. Hökkenten figyelte, ahogy Lila a legforgalmasabb időszakokban magára hagyja a vevők minden nyűgével, és mint aki se lát, se hall, belefeledkezik egy könyvbe vagy a füzeteibe irkál. Kénytelen volt szólni: – Lina, volnál szíves segíteni?

Lila ekkor fölnézett, megnyalta az ajkát a nyelve hegyével, és azt mondta:

– Persze.

Ami Stefanót illeti, az idegesség és a belenyugvás között ingadozott szüntelenül. Miközben ő nem győzött vitatkozni, a sógorával, az apósával, a Solarákkal, és keseregni, hogy a tengeri fürdők ellenére nem jön a gyerek, a felesége csak gúnyolódott a cipők körüli hercehurcán, és késő éjszakáig bújta a regényeket, újságokat, magazinokat: újra rátört ez a mánia, mintha a való élet nem is érdekelné. Nézte Lilát, és nem értette, vagy nem volt ideje és kedve megérteni. Ischia után a lénye egyik fele, az erőszakosabb, a felesége egyszer nyíltan visszautasító, másszor békésen elhúzódó viselkedésével szembesülve újabb összecsapásra, határozott magyarázatra vágyott. De a másik, óvatosabb, talán bátortalanabb fele visszatartotta az erőszakosabbat, úgy tett, mintha minden rendben volna, azt gondolta: még mindig jobb így, mint amikor csinálja a fesztivált. Lila elcsípte ezt a gondolatot, és mindent megtett, hogy kitartson Stefano fejében. Esténként, amikor mindketten hazaértek a munkából, sosem volt ellenséges. De a vacsora és egy kis beszélgetés után elővigyázatosan begubózott az olvasásba, a szellem egy olyan, Stefano számára elérhetetlen zugába, melyet csak ő meg Nino lakott.

Mit jelentett neki Nino abban az időszakban? Őrült testi vágyat, ami állandó erotikus képzelgésre sarkallta; az elméje fellángolását, hogy egy szintre kerüljön vele; és főleg egy titkos tervet egy rejtőzködő párról, valamiféle búvóhelyen, mely egyszerre menedéke két szerelmes szívnek és műhelye a világ összetettségét firtató gondolatoknak, ahol Nino az aktív jelenlét, ő pedig az árnyéka, ami nem tágít mellőle, higgadt tanácsadója, odaadó segítője. Amikor nagy ritkán sikerült egy órát együtt tölteniük, nem csupán perceket, ez az óra az egymásnak tartogatott érzékiség és szavak kiapadhatatlan folyamává vált, maga volt a tökéletes élvezet, olyannyira, hogy a búcsú pillanataiban Lila elviselhetetlennek érezte, hogy vissza kell térnie a csemegeboltba és Stefano ágyába.

– Nem bírom tovább.

– Én sem.

– Mit tegyünk?

– Nem tudom.

– Veled akarok lenni mindig.

Vagy legalább, tette hozzá Lila, mindennap több órát.

De hogyan hasítsanak ki maguknak biztonságosan ennyi időt a mindennapokból? Liláéknál találkozni rettentően veszélyes volt, s az utcán még veszélyesebb. Arról nem is beszélve, hogy Stefano időnként odatelefonált a csemegeboltba, és bajos volt kimagyarázni, miért nincs ott Lila. Így aztán, Nino türelmetlenségének és a férje lamentálásának szorításában Lila, ahelyett hogy visszanyerte volna valóságérzékét, és nyíltan beismerte volna magának, hogy zsákutcába került, úgy tett, mintha a való világ színpadi díszlet lenne vagy sakktábla, és elegendő volna áthelyezni egy színes panelt, vagy lépegetni a gyalogokkal, és a játék, az egyetlen dolog, ami igazán számít, az ő játéka, kettejük játéka, folytatódhat tovább. A jövő a következő napra korlátozódott, aztán a következőre és a következőre. Vagy véres mészárlások képeire, melyekből bőven volt a füzeteiben. Sosem írta le, hogy meg fog ölni, hanem bűnügyi híreket másolt be, néha átfogalmazva. Meggyilkolt nőkről szóltak, kegyetlen gyilkosokról és vérről, tengernyi vérről. Hozzáfűzött olyan részleteket is, melyeket az újságok nem közöltek: kivájt szemek, elvágott torkok, szétszabdalt belső szervek, mellekbe fúródó kések, levágott mellbimbók, köldöktől lefelé felmetszett hasak, összevagdosott nemi szervek. Úgy vélhette, ha az erőszakos halál nagyon is valós lehetőségét leegyszerűsíti szavakra, átlátható sémákra, tompíthatja az erejét.

87.

Így állt a halálos végkimenetellel fenyegető játék, amikor Lila, felvértezve Michele meggyőződésével, miszerint ő a legalkalmasabb a Mártírok téri üzlet vezetésére, bekapcsolódott a bátyja, a férje és a Solara fivérek közötti küzdelembe. Váratlanul igent mondott Michelének, és egy viharos alkudozás után elérte, hogy teljes önállóságot és busás heti fizetést kapjon, amiért Carracci asszony létére rááll, hogy egy cipőboltban dolgozzon. Nem törődött a bátyjával, aki fenyegetésnek tekintette a Solarák új cipőmárkáját és árulásnak a húga lépését; és a férjével sem, aki először megfenyegette dühében, azután elküldte, hogy járjon közben helyette a két fivérnél az anyjuktól fölvett kölcsön visszafizetésének átütemezése ügyében. Elengedte a füle mellett Michele negédeskedését is, aki folyton körülötte sündörgött, hogy suttyomban felügyelje az üzlet átrendezését, és közben rágta a fülét, hogy tervezzen neki új modelleket, Rino és Stefano megkerülésével.

Lila már jó ideje rájött, hogy a bátyja és az apja lapátra kerül, hogy a Solarák bekebeleznek mindent, hogy Stefano csak akkor maradhat a felszínen, ha egyre inkább a Solarák csatlósává válik. De amíg korábban felháborította ez a jövőkép, most már, ahogyan a feljegyzéseiben írta, tökéletesen hidegen hagyta. Persze sajnálta Rinót, fájlalta, hogy máris elveszíti a kisfőnökséget, főleg most, hogy megnősült és fia született. De számára minden múltbeli kötelék jelentéktelenné silányult, a szeretete egy irányba összpontosult, a gondolatai, az érzései egyedül Nino körül forogtak. Egykor azért küzdött, hogy gazdaggá tegye a bátyját, most csakis azért, hogy Nino kedvére tegyen.

Amikor elment a Mártírok téri üzletbe, hogy megnézze, mit lehet vele kezdeni, meglepődött, hogy a falon, a szénné égett esküvői fotója helyén még mindig ott a lángok okozta sárgásfekete folt. Zavarta ez a nyoma a múltjának. Semmi sem tetszik, gondolta, abból, amit Nino előtt csináltam. És hirtelen rádöbbent, hogy valamilyen rejtélyes oknál fogva itt, a város közepén történtek a háborúja lényeges eseményei. Itt döntötte el végérvényesen, a Mille útiak és a telepiek összecsapásának estéjén, hogy ki kell törnie a nyomorból. Itt bánta meg a döntését, és csúfította el az esküvői ruhás fotóját, hogy a megsebzett kép sebeket ejtsen az üzletben dekorációként. Itt vette észre a vetélésének jeleit. És most itt megy tönkre a családja vállalkozása, felfalják a Solarák. És itt, igen, itt lesz vége a házasságának, itt fogja letépni magáról Stefanót és a nevét, lesz, ami lesz. Micsoda trehányság, mondta Michelének az égésfoltra mutatva. Aztán kiment a járdára, nézte a kőoroszlánokat a tér közepén, és megijedt tőlük.

Mindenütt kifestetett. Az ablaktalan vécében visszanyittatta a belső udvarra néző befalazott ajtót, és grízüveget rakatott bele, hogy bejöjjön egy kis fény. Vett két képet egy festőtől, a Chiatamone Galériában látta őket, és megtetszettek neki. Fölvett egy eladólányt, de nem a telepről: Materdeiben lakott és titkárnőképzőt végzett. Elérte, hogy a szieszta ideje, egytől négy óráig, teljes pihenő legyen mindkettejüknek, amivel kivívta a lány örök háláját. Féken tartotta Michelét, aki, noha minden újítását zokszó nélkül támogatta, elvárta, hogy mindig a legapróbb részletekig tájékoztassa, mit tesz, mire költ.

Időközben a telep egyre jobban kiközösítette. Nem bírták megemészteni a döntését, hogy a Mártírok terén akar dolgozni: egy lány, aki megfogta az isten lábát, és a házassága révén jólétbe került a semmiből, egy szép lány, aki játszhatná a nagyasszonyt a férje birodalmában, miért kel ki reggel az ágyból és marad távol egész nap, a központban, mások szolgájaként, megnehezítve Stefano életét, meg az anyósáét, aki újra gürcölhet miatta az új csemegeboltban? Pinuccia és Gigliola különösen ádázul dobálta a sarat Lilára, mindkettő a maga módján, de persze ez várható volt. Az viszont kevésbé, hogy amint Lila otthagyta a csemegeboltot, Carmen, aki pedig imádta a sok jóért, amit tőle kapott, azonnal megvonta tőle a szeretetét, mint amikor az ember visszahúzza a kezét egy állat fogai elől. Nem tetszett neki, hogy hirtelen munkatárs-barátnőből Stefano anyjának cselédjévé vált a boltban. Úgy érezte, Lila elárulta, a sorsára hagyta, és nem tudta kezelni a sértettségét. A vőlegényével is összekülönbözött: Enzo nem díjazta a sápítozását, csóválta a fejét és a maga szófukar módján, két-három szóval védelmébe vette Lilát, vagyis inkább egyfajta sérthetetlenséggel ruházta fel, a mindig helyes és megkérdőjelezhetetlen érveinek előjogaként.

– Amit én teszek, az sose jó, amit ő, az mindig – sivította Carmen dühösen.

– Ki mondta?

– Te: Lina gondolkodik, Lina cselekszik, Lina tudja. És én? Velem mi lesz, most, hogy elment, és itt hagyott? De persze ő jól tette, hogy elment, én meg rosszul, hogy siránkozom. Ugye? Így gondolod?

– Nem.

De Carment nem győzte meg a tömör, tiszta és világos válasz, tovább emésztette magát. Kitalálta, hogy Enzónak elege lett mindenből, belőle is, és ez még inkább felpaprikázta: amióta meghalt az apja, mióta visszajött a seregből, Enzo tette a dolgát, élte a megszokott életét, de már a laktanyában elkezdett tanulni, éjszakánként, ki tudja, mit, hogy szerezzen valamilyen papírt. Most meg magában morgott, mint valami vadállat – belül a morgás, kívül a csend –, és Carmen nem bírta elviselni, azt pedig főleg nem bírta megemészteni, hogy csak akkor élénkült fel egy kicsit, ha a drágalátos Lináról beszél, és üvöltözött vele, sírt, visított: – Undorodom tőle, mert tesz mindenkire, de neked ez tetszik, tudom. Aztán meg, ha én viselkedek úgy, ahogyan ő, bevered a képem.

Ada ellenben már jó ideje a főnöke, Stefano mellett állt Lilával szemben, aki kizsigereli szegényt, és amikor Lila elment a központba luxuseladónak, nem tett lakatot a szájára, nyíltan becsmérelte mindenki előtt, de főleg Pasqualénak és Antoniónak:

– Mindig is átvert mindnyájatokat, pasikat – mondta –, az orrotoknál fogva vezet titeket, a ribanc.

Pontosan így mondta, mintha Antonio és Pasquale testesítené meg a teljes férfi nem silányságát. Szidta a bátyját, aki nem állt mellé:

– Azért hallgatsz, mert te is a Solaráktól kapod a pénzt, mind a ketten a csatlósaik vagytok, és te hagyod, hogy egy nő ugráltasson, segítesz neki átrendezni az üzletet, csak kiejti a száján, hogy ezt vidd át oda, azt meg amoda, és már rohansz is.

A vőlegénye, Pasquale, aki egyre kevésbé értett vele egyet, még ennél is cifrábbakat kapott tőle:

– Mocskos vagy, bűzlesz – támadt rá.

Pasquale szabadkozott, hogy most végzett a munkával, de Ada nem kímélte, minden alkalommal ledorongolta, úgyhogy Pasquale engedett Lilával kapcsolatban, a békesség kedvéért, máskülönben fel kellett volna bontania az eljegyzést, jóllehet – hozzátartozik az igazsághoz – mérges volt a húgára és a menyasszonyára, hogy elfelejtik, mennyi előnyük származott Lila felemelkedéséből. Aztán egyik reggel meglátta a barátnőnket Michele Solara Giuliettájában, útban a Mártírok tere felé, puccos kurvának öltözve, kikenve-kifenve, és beismerte, hogy nem megy a fejébe, hogyan adhatta el magát Lila, valós anyagi szükség nélkül, egy ilyen alaknak.

Lila, szokás szerint, nem törődött a körülötte növekvő ellenségességgel, minden erejét az új munkának szentelte. És gyorsan megugrottak az eladások. Merthogy immár nemcsak vásárolni lehetett az üzletben, hanem jókat beszélgetni is egy gyönyörű, élénk, tájékozott hölggyel, aki könyveket tart a cipők között és el is olvassa őket, aki a választékos szavak mellé bonbont kínál, és legfőképp, aki mintha nem is Cerullo vagy Solara cipőket akarna eladni az ügyvéd úr vagy mérnök úr feleségének vagy lányainak, az Il Mattino újságírójának, az ifjú vagy korosodó, az idejét és a pénzét a klubban elverő jampeceknek, hanem csak le akarná őket ültetni egy kicsit, a díványra vagy a fotelekbe, hogy cseveghessenek egyet, erről-arról.

Az egyetlen bökkenő Michele volt. Folyton az üzletben lábatlankodott, és egyszer megjegyezte, a szokásos gunyoros, célozgató stílusában:

– Rossz lóra tettél a férjeddel, Lina. Bejött a megérzésem: öröm nézni, hogyan bánsz a fontos emberekkel, akik még a hasznunkra lehetnek. Te meg én pár év alatt meghódítjuk Nápolyt, és azt csinálunk vele, amit akarunk.

Aztán megpróbálta megcsókolni. Lila nem hagyta, de Michele nem vette zokon. Vidáman azt mondta:

– Jól van, én tudok várni.

– Várj, ahol akarsz, csak ne itt – felelte Lila –, mert ha itt akarnál várakozni, már holnap visszamegyek a csemegeboltba.

Michele ezek után ritkábban nézett be az üzletbe, megsűrűsödtek viszont Nino titkos látogatásai. Végre saját életük volt Lilával, három teljes óra együtt a Mártírok téri üzletben, hónapokon keresztül mindennap, az elviselhetetlenül hosszú vasár-és ünnepnapok kivételével. Nino a vécén keresztül osont be, egykor, amint az eladólány lehúzta a redőnyt és elment, aztán négykor, mielőtt a lány visszajött volna, ugyanott távozott. Nagy ritkán csúszott csak hiba a számításukba – néha megjelent Michele Gigliolával, és egyszer nagy riadalmukra Stefano is –, ilyenkor Nino bemenekült a vécébe, és olajra lépett az udvarra nyíló ajtón keresztül.

Azt hiszem, Lila számára ez amolyan zavaros próbaidőszak lehetett a közelgő boldog élet előtt. Egyfelől játszotta a cipőkereskedelmet szokatlan mederbe terelő fiatalasszony szerepét, másfelől olvasott Ninóért, tanult Ninóért, elmélkedett Ninóért. És az üzletben megismert fontos emberekben is leginkább a Nino érdekében fontos kapcsolatokat látta. Akkoriban történt, hogy Nino írt egy cikket Nápolyról az Il Mattinóba, mely által meglehetős hírnévre tett szert egyetemista körökben. Az én figyelmemet elkerülte a cikk, szerencsére: ha Lila és Nino belevont volna a történetükbe, mint Ischián, talán annyira megvisel, hogy sosem térek többé magamhoz. Ráadásul azonnal rájöttem volna, hogy az írás egy része – nem a legtájékozottabb sorok, hanem némely, különösebb jártasságot nem igénylő, hanem egymástól nagyon távoli dolgok összefüggéseit felvillantó felismerés – Lila műve, mi több, övé az egész cikk stílusa. Nino sosem tudott így írni, és soha nem is lehet rá képes. Így csak Lila meg én tudunk.

88.

Aztán kiderült, hogy terhes, és elhatározta, hogy véget vet a Mártírok téri átverésnek. Egyik vasárnap, 1963 késő őszén, nem ment el az anyósához a szokásos ebédre, hanem nekiállt gőzerővel főzni. Miközben Stefano elugrott süteményért a Solarákhoz, utána meg a süteménnyel az anyjához és a húgához, hogy kiengesztelje őket a vasárnapi rítus elmaradásáért, Lila bepakolt egy, a nászútjukra vásárolt bőröndbe néhány fehérneműt és ruhát meg egy téli cipőt, és elrejtette a bőröndöt a szalonajtó mögé. Azután elmosta az összekoszolt edényeket, gondosan megterítette az asztalt, elővett a fiókból egy húsvágó kést, és egy ronggyal letakarva kirakta a konyhapultra. Végül kinyitotta az ablakot, hogy kimenjen az ételszag, és kikönyökölt az ablakba, nézte a vonatokat és a csillogó síneket: várta, hogy a férje hazajöjjön. A hideg kiűzte a lakásból a langymeleget, de Lilát nem zavarta, erőt adott neki.

Megjött Stefano, asztalhoz ültek. Stefano dühös volt, hogy nélkülöznie kell az anyja remek főztjét, egyetlen szóval sem dicsérte az ebédet, viszont a szokásosnál is keményebb hangon beszélt a sógoráról, Rinóról, míg az unokaöccsét szokatlan szeretettel emlegette. Többször is úgy nevezte, a húgom fia, mintha Rino szerepe elenyésző volna. A krémes süteményből aztán hármat is evett, Lila egyet sem. Végül Stefano gondosan megtörölte a száját, és azt mondta: – Gyere, aludjunk egyet.

Lila azt felelte:

– Holnaptól nem megyek többé a cipőboltba.

Stefano rögtön ráeszmélt, hogy rossz irányt készül venni a délután.

– Miért?

– Mert nincs kedvem.

– Összevesztél Michelével és Marcellóval?

– Nem.

– Lina, ne hülyéskedj, tudod jól, hogy a bátyád meg én időnként összerúgjuk velük a port, ne bonyolítsd még te is a helyzetet.

– Nem bonyolítok semmit. De oda többet nem megyek.

Stefano hallgatott, és Lila rájött, hogy fél, nem akarja feszegetni a dolgokat. Attól tartott, hogy Lila mindjárt közli vele, megsértették a Solarák, valamiféle megbocsáthatatlan sértéssel, melyet, ha megtud, nem hagyhat szó nélkül, és a reakciója helyrehozhatatlan töréshez vezetne, amit nem engedhet meg magának.

– Jól van – szólalt meg nagy sokára –, ne menj, gyere vissza a csemegeboltba.

– Ahhoz sincs kedvem – felelte Lila.

Stefano meghökkent.

– Itthon maradnál? Nagyszerű. Te akartál mindig dolgozni, én sosem kértelek rá. Igaz vagy sem?

– Igaz.

– Akkor maradj itthon, én csak örülök neki.

– Azt sem akarom.

Stefano kezdte elveszíteni a türelmét, közel járt a kitöréshez: ezt az egy módszert ismerte, hogy elűzze a feszültséget.

– Ha itthon sem akarsz maradni, megtudhatnám, mi a faszt akarsz?

Lila azt felelte:

– Elmenni.

– Hová?

– Nem akarok tovább veled élni, elhagylak.

Stefano fölnevetett. Annyira képtelennek tűnt, amit hallott, hogy néhány percre megkönnyebbült. Megcsipkedte Lila arcát, férj és feleség vagyunk, mondta a szokásos félmosolyával, férj és feleség nem hagyják el egymást; aztán megígérte, hogy következő vasárnap elviszi a tengerhez, az Amalfi-partra, pihenni egy kicsit. De Lila higgadtan azt válaszolta, hogy nincs miért együtt maradniuk, hibázott, már az elején, a jegyességük alatt is csak amolyan rokonszenvet érzett iránta, és immár világosan tudja, hogy sosem szerette, és nem bírja tovább elviselni, hogy a kitartottja, üzlettársa, ágyasa legyen. Amikor befejezte, kapott egy akkora pofont, hogy leesett a székről. Föltápászkodott, és mielőtt Stefano rávethette volna magát, odaugrott a konyhapulthoz, megragadta a rongy alá bujtatott kést, és nekiszegezte a férjének: – Ha megütsz, megöllek, ahogyan az apádat is megölték! – mondta.

Stefano megmerevedett az apja balsorsának felemlegetésétől. Dünnyögött:

– Jól van, ölj csak meg, csinálj, amit akarsz.

Azután fásultan legyintett, és ásított egy nagyot, tátott szájjal, mintha nem bírná visszatartani. Csillogott a szeme, hátat fordított Lilának, és keserűen dörmögött:

– Menj, menj csak, mindent megadtam neked, mindent megengedtem, és te így viszonzod, kiemeltelek a nyomorból, gazdaggá tettem a bátyádat, apádat, az egész szaros családodat. – Odalépett az asztalhoz, evett még egy süteményt. Aztán kiment a konyhából, be a hálószobába, és egyszer csak felkiáltott: – El sem tudod képzelni, mennyire szeretlek!

Lila lerakta a kést a konyhapultra, azt gondolta: nem hiszi el, hogy elhagyom; azt sem hinné el, hogy van valakim, képtelen rá. De erőt vett magán, és bement a hálószobába, hogy beszéljen neki Ninóról, és elmondja, hogy terhes. Stefano azonban elaludt, gyorsan magára húzta az álmot, mint valami bűvös leplet. Lila fölvette a kabátját, fogta a bőröndjét, és elindult.

89.

Stefano átaludta az egész napot. Amikor felébredt, és nem találta a feleségét, úgy tett, mintha mi sem történt volna. Gyerekkora óta így viselkedett, mióta az apja megfélemlítette a puszta jelenlétével: azért fejlesztette ki válaszképp a félmosolyát, a lassú, kimért mozdulatokat, a megfontolt távolságtartást az egész külvilággal szemben, hogy féken tartsa a rémületét és a vágyat, hogy a két kezével szétnyissa, szétfeszítse az apja mellkasát, és kitépje a szívét.

Este aztán kockázatos lépésre szánta el magát: elment Adához, aki nála dolgozott eladóként, megállt az ablaka alatt, és noha gondolta, hogy moziban lehet, vagy valahol máshol Pasqualéval, fölkiabált neki, többször is. Ada kinézett az ablakon, egyszerre boldogan és riadtan. Itthon maradt, mondta, mert Melina a szokásosnál is zavartabb volt, és Antonio, amióta a Solaráknak dolgozik, folyton jön-megy, nem lehet rá számítani. De vele van a vőlegénye is. Stefano ennek ellenére fölment hozzájuk, és ott töltötte az egész estét: Liláról egyetlen szót sem ejtett, Pasqualéval politikáról, Adával a csemegebolt ügyes-bajos dolgairól beszélgetett. Amikor hazaért, úgy tett, mintha Lila a szüleinél volna, és lefekvés előtt gondosan megborotválkozott. Aztán éjjel aludt, mint a bunda.

A gondok másnap kezdődtek. Az eladólány szólt Michelének, hogy Lila nem ment be dolgozni. Michele felhívta Stefanót, aki azt mondta, hogy a felesége beteg. Napokig elhúzódott a betegség, így Nunzia átment a lányához, megnézni, nincs-e szüksége valamire. Senki sem nyitott neki ajtót, Nunzia este, a boltok zárása után újra megpróbálta. Stefano épp csak hazaért a munkából, bömböltette a tévét. Káromkodott egy cifrát a csöngetésre, aztán beengedte és hellyel kínálta Nunziát. Az anyósa megkérdezte, hogy van Lila, erre Stefano közölte, hogy Lila elhagyta, és sírva fakadt.

Összegyűlt a családi kupaktanács: Stefano anyja, Alfonso, Pinuccia a babával, Rino, Fernando, Nunzia. Mindannyian rémültek voltak, különböző okokból, de csak Maria és Nunzia aggódott kifejezetten Liláért, találgatták, hová mehetett. A többiek egymással veszekedtek, olyasmiken, amiknek nem sok köze volt Lilához. Rino és Fernando, akik haragudtak Stefanóra, mert nem tett semmit, hogy megakadályozza a cipőüzem bezárását, megvádolták, hogy sosem értette Lilát, és óriásit hibázott, hogy elengedte a Solarákhoz dolgozni. Erre Pinuccia felkapta a vizet, és ordítozni kezdett a férjével és az apósával, hogy Lila mindig is hibbant volt, és nem ő Stefano áldozata, hanem Stefano az övé. Alfonso fölvetette, hogy talán a rendőrséghez kellene fordulni, és körbekérdezni a kórházakat, de csak olaj volt a tűzre, mindnyájan nekiestek, mintha sértegette volna őket: Rino különösen, üvöltött, hogy más sem hiányzik, mint hogy rajtuk röhögjön az egész telep. Maria ekkor halkan megjegyezte: – Talán elment egy időre Lenùhoz.

Gyökeret eresztett a feltevés. Tovább civakodtak egymással, de mindannyian úgy tettek, Alfonsót kivéve, mintha elhinnék, hogy Lila depresszióba esett Stefano meg a Solarák miatt, és elutazott Pisába.

– Igen – mondta Nunzia megnyugodva –, mindig ezt csinálja, bármi baja van, egyből Lenùhoz rohan.

Erre testületileg háborogni kezdtek a kockázatos utazás miatt: egyedül, vonaton, olyan messzire, és nem szólt senkinek. Másrészt viszont annyira kézenfekvő és megnyugtató volt a feltételezés, hogy egyből tényként kezelték: Lila nálam van. Csak Alfonso kételkedett.

– Holnap elmegyek utána – mondta, de Pinuccia rögtön lehurrogta:

– Nem mész sehová, dolgoznod kell.

És Fernando is dörmögött:

– Hagyjuk őt, majd megbékél.

Másnap Stefano a következő verziót adta elő mindenkinek, aki Lila felől érdeklődött:

– Elment Pisába Lenucciához pihenni egy kicsit.

De Nunziára délután újra rátört az idegesség, megkereste Alfonsót, és megkérdezte, tudja-e a címemet. Nem tudta, ahogy senki más se, csak az anyám. Erre Nunzia elküldte Alfonsót anyámhoz, aki viszont, a természetéből fakadó ellenségesség miatt, vagy mert nem akarta, hogy bármi is elvonja a figyelmemet a tanulástól, hiányosan adta meg a címem (lehetséges, hogy neki is így volt meg: anyám nehezen írt, tudtuk mindketten, hogy sosem fogja használni). Mindenesetre Nunzia és Alfonso írt nekem egy levelet, melyben hosszú köntörfalazás után rákérdeztek, Lila velem van-e. A pisai egyetemnek címezték, és ráírták a borítékra a nevemet, semmi mást, úgyhogy nagy késéssel kaptam meg. Elolvastam, még inkább megharagudtam Lilára és Ninóra, nem válaszoltam.

Eközben, már Lila állítólagos elutazásának másnapján, Ada amellett, hogy dolgozott a régi csemegeboltban, gondoskodott az egész családjáról és kiszolgálta a vőlegényét, átugrott Stefanóhoz rendbe tenni a lakást és főzni rá. Pasqualét rettentően lelombozta a dolog, nekitámadt a menyasszonyának:

– Nem azért fizet, hogy a szolgája légy.

Mire Ada visszavágott:

– Jobb szolgának lenni, mint veled vesztegetni az időt.

A Mártírok terére, hogy a Solarákat kiengeszteljék, gyorsan átküldték Alfonsót, aki nagyon élvezte az új feladatot: reggelente kiöltözve indult az üzletbe, mintha esküvőre menne, esténként roppant elégedetten tért haza, szerette a központban tölteni az egész napot. Michele viszont kibírhatatlanná vált Lila eltűnése után, magához rendelte Antoniót, és ráparancsolt: – Találd meg nekem.

Antonio dörmögött:

– Nápoly nagy, Michè, és Pisa is, hát még Olaszország. Hol kezdjem?

Michele azt felelte:

– Sarratore nagyfiánál. – Aztán vetett rá egy olyan pillantást, amilyet azokra szokott, akik a szemében fabatkát sem értek, és folytatta: – Ha bárkinek is beszélni merészelsz erről, beduglak az aversai diliházba, és sosem jössz ki többet. Csakis nekem mondasz el mindent, amit megtudsz, amit látsz, világos?

Antonio bólintott.

90.

Élete során Lila mindig is legfőképp attól rettegett, hogy a tárgyak, de még inkább az emberek, elvesztik kontúrjaikat, formátlanná válnak, szétfolynak. Halálra rémítette imádott bátyja – Rinót szerette a legjobban a családtagjai közül – kontúrvesztése és Stefano szétesése, ahogy vőlegényből férjjé lett. Csak később tudtam meg, a füzeteiből, mennyire megviselte a nászéjszaka, mennyire félt, hogy a férje teste szétcsúszik, deformálódik a dühödt vágy okozta belső nyomás, avagy, épp ellenkezőleg, az alantas szándékok, a gonoszság miatt. Különösen éjszakánként rettegett, hogy felébred, és Stefanót széthullva találja az ágyban, testnedvektől feszülő hólyagokra és bomlott, cseppfolyós hússá válva, és hogy körülötte mindent, a bútorokat, az egész lakást s őt magát, a feleségét is szétrepeszti, magával rántja az eleven anyag mocskos folyama.

Amikor becsukta maga mögött az ajtót, és átvágott a telepen, kezében a bőrönddel, mintha egy fehér gőzfelhőben járna, mely láthatatlanná teszi, és elmetrózott a Campi Flegrei városrészbe, Lila úgy érezte, egyfajta, immár meghatározhatatlan formák által benépesített süppedős közeget hagy hátra, és végre egy olyan rendszer felé tart, amely képes őt teljes valójában befogadni, anélkül hogy széthullana ő maga és körülötte bármi. Néptelen utcákon jutott el az egyszerű bérházig. Felcipelte a bőröndöt a másodikra, a kétszobás, sötét, lerobbant, ósdi és silány bútorokkal bebútorozott lakásba, ahol még fürdőszoba sem volt, csak vécé és egy mosdókagyló. Mindent Lila intézett, Nino a vizsgáira készült és egy új cikken dolgozott az Il Mattinónak, az előzőt pedig át akarta alakítani esszévé, mert miután a Cronache Meridionali visszadobta, egy másik folyóirat, a Nord e Sud hajlandóságot mutatott a közlésére. Lila megnézte a lakást, kibérelte, háromhavi díjat előre kifizetett. Most, ahogy belépett, átjárta a mélységes boldogság. Meglepődött, hogy ekkora örömöt okoz elhagyni valakit, aki úgy tűnt, örökre a része marad. Örömöt, igen, Lila ezt írta. Csöppet sem bánta, hogy elvesztette az új telepi lakás kényelmét, nem érezte a dohszagot, nem látta a nedvességfoltot a hálószoba sarkában, sem az ablakon beóvakodó szürke fényt, nem csüggesztette el a gyermekkora nyomorának visszatérését nyomban előrevetítő környezet. Úgy érezte ellenben, mintha valamiféle kegyes mágia eltüntette volna onnan, ahol szenvedett, és átrepítette volna oda, ahol a boldogság várja. Ismét elragadta, azt hiszem, az önmegsemmisítés varázsa: elég a korábbi énjéből; elég a cipőkből, a csemegeboltokból, a férjéből, a Solarákból, az országútból, a Mártírok teréből; elég saját magából is, a feleségből, az asszonyból: elveszett, felszívódott. Csak Nino szerelmese maradt.

Nino este érkezett meg, roppant izgatottan. Megölelte, megcsókolta Lilát, és elbizonytalanodva körülnézett. Bezárta az ajtókat, ablakokat, mintha váratlan támadástól tartana. Szeretkeztek, Forio óta most először ágyban. Aztán Nino felkelt, nekiállt tanulni, folyton panaszkodott a gyenge fény miatt. Lila is kikelt az ágyból, segített Ninónak ismételni. Hajnali háromkor feküdtek le aludni, miután együtt átnézték az új cikket az Il Mattinónak, összeölelkezve merültek álomba. Lila biztonságban érezte magát, noha odakint esett, az ablakok rezegtek, idegen volt a lakás. Mennyire új volt Nino teste, nyúlánk, vékony, egészen más, mint Stefanóé. Mennyire izgató volt az illata. Az árnyak világa után végre itt a valódi élet. Reggel, amint felébredt, ki kellett rohannia a vécébe hányni. Becsukta az ajtót, hogy Nino ne hallja.

91.

Huszonhárom napig tartott az együttélés. Lilában napról napra nőtt a megkönnyebbülés, hogy otthagyott mindent. Nem hiányzott neki az esküvője után megszokott jólét, nem bánkódott, hogy nem látja a szüleit, a testvéreit, Rinót, a kis unokaöccsét. Nem aggódott, hogy elfogy a pénz. Úgy érezte, csakis az a fontos, hogy Ninóval kel és fekszik, hogy mellette van, miközben tanul vagy ír, hogy a heves eszmecseréikben kitörhetnek elméje viharai. Esténként eljártak ide-oda, moziba, könyvbemutatóra vagy politikai vitafórumra, gyakran későig elmaradtak, gyalog mentek haza, szorosan összesimulva, hogy megvédjék egymást a hidegtől vagy az esőtől, évődve, bolondozva.

Egyszer egy író előadásán jártak, aki nemcsak könyveket írt, hanem filmeket is készített, Pasolininek hívták. Nagy volt körülötte a felhajtás, Ninónak nem tetszett, elhúzta a száját, és azt mondta:

– Hülye buzi, tiszta kupleráj, amit csinál.

Olyannyira, hogy először nem is akart elmenni az előadásra, inkább otthon maradt volna tanulni. De Lila kíváncsi volt, és elcipelte magával. Ugyanabban a klubban tartották az előadást, ahol egyszer én is megfordultam, Galiani tanárnő óhajának engedelmeskedve. Lila egészen belelkesült, a végén beszélni akart az íróval. De Nino ideges volt, mindenáron menni akart, főleg amikor meglátta, hogy az utca túloldaláról fiatalok egy csoportja szidalmakat kiabál.

– Húzzunk innen – mondta aggodalmasan –, nem tetszik nekem ez az alak, és a fasisztákat sem szeretem.

Lilának azonban esze ágában sem volt lelépni, nem félt a verekedéstől, megszokta a telepen, és Nino hiába próbálta bevonszolni egy mellékutcába, kisiklott a kezei közül, nevetett, szidalmakkal felelt a fiatalok szidalmaira. Csak akkor engedett hirtelen Ninónak, amikor megkezdődött az összecsapás, és a támadók között felismerte Antoniót. Csillogott a szeme és a foga, mintha valamilyen fémből lett volna, de a többiekkel ellentétben nem üvöltött. Lilának úgy tűnt, annyira lefoglalja a bunyó, hogy nem vette észre, de az estéjét így is elrontotta. Hazafelé összekaptak Ninóval, nem egyezett a véleményük Pasolini előadásával kapcsolatban: mintha két különböző helyen két különböző embert hallgattak volna. Nino visszasírta a Mártírok téri titkos randevúk hosszú, izgalmas időszakát, és rájött, hogy valami zavarja Lilában. Lila észrevette Nino bosszús szétszórtságát, és a további feszültségek elkerülése érdekében elhallgatta előle, hogy a támadók egyikében felismerte egy telepi barátját, Melina fiát.

Ettől fogva Ninónak egyre kevésbé akarózott kimozdulni Lilával. Először azt mondta, hogy tanulnia kell, ami igaz is volt, aztán kicsúszott a száján, hogy Lila sokszor túlzásba esik a különféle nyilvános alkalmakon.

– Hogy érted?

– Túllősz a célon.

– Vagyis?

Nino ingerülten sorolni kezdte:

– Hangos megjegyzéseket teszel; ha valaki csöndre int, rátámadsz; zargatod az előadót, hogy csevegjen veled. Nem illik.

Lila tudta jól, hogy nem illik, de meg volt győződve, hogy most, Ninóval minden lehetséges: egy nagy ugrással áthidalni a távolságot, szemtől szemben beszélgetni hírességekkel. Talán nem csavarta az ujja köré a fontos embereket a Solarák üzletében? Talán nem az egyik vevőjének köszönheti Nino, hogy megjelent a cikke az Il Mattinóban? Akkor meg mi a baj?

– Túlságosan szerény vagy – felelte –, még nem esett le neked, hogy különb vagy náluk, és sokkal többre fogod vinni.

Aztán megcsókolta.

De Nino a következő napokban, ilyen-olyan ürüggyel, egyedül ment el esténként. Ha meg otthon maradt tanulni, nem győzött panaszkodni, milyen zajos a ház. Vagy puffogott, hogy az apjától kell pénzt kérnie, aki gyötörni fogja a kérdéseivel: hol alszol, mit csinálsz, hol laksz, tanulsz egyáltalán? És a szokásos lelkesedés helyett begurult és csóválta a fejét, ha Lila, különleges képességét kihasználva, összefüggést talált egymástól távoli dolgok között.

Nemsokára annyira elhatalmasodott rajta a rosszkedv, és annyira elmaradt a vizsgáival, hogy esténként már nem is feküdt le Lilával együtt, inkább tanult.

– Késő van, menjünk aludni – mondta Lila, mire ő szórakozottan azt felelte:

– Menj csak, majd jövök.

Nézte Lila testének domborulatait a takaró alatt, kívánta a melegét, de félt is tőle. Még nincs diplomám, gondolta, nincs munkám; igyekeznem kell, ha nem akarom elrontani az életemet; ehelyett itt vagyok egy férjes asszonnyal, aki terhes, minden reggel hány, és nem jutok mellette egyről a kettőre. Amikor megtudta, hogy az Il Mattino nem közli le az új cikkét, nagyon a szívére vette. Lila vigasztalta, küldd el más újságoknak, mondta. Aztán hozzátette: – Holnap azért odaszólok.

Fel akarta hívni a szerkesztőt, akit a Solarák üzletében ismert meg, hogy megkérdezze, mi a baj a cikkel. Nino felhorkant:

– Meg ne próbáld!

– Miért?

– Mert azt a szemétládát sosem én érdekeltem, hanem te.

– Nem igaz.

– Nagyon is igaz, nem vagyok hülye, veled csak a gond van.

– Hogy érted ezt?

– Nem kellett volna rád hallgatnom.

– Mit tettem?

– Összezavartad a fejem. Mert olyan vagy, mint a csöpögő víz: csepp, csepp, csepp. Amíg nem az van, amit te akarsz, nem hagyod abba.

– A cikket te találtad ki és te írtad meg.

– Pontosan. Akkor meg miért írattad át velem négyszer is?

– Te akartad átírni.

– Lina, öntsünk tiszta vizet a pohárba: találj magadnak valamit, amit szeretsz, menj vissza cipőket vagy szalámit árulni, de ne akarj az lenni, ami nem vagy, ne tegyél tönkre.

Huszonhárom napig éltek együtt, egy felhő rejtekében, ahová az istenek bujtatták őket, hogy zavartalanul élvezhessék egymást. Nino szavai mélységesen megrázták Lilát, azt mondta:

– Menj innen.

Nino dühösen fölrántotta a kabátját a pulóverre, és bevágta maga mögött az ajtót.

Lila leült az ágyra, és azt gondolta: tíz perc, és visszajön; itt hagyta a könyveit, a jegyzeteit, a borotvaszappant, a borotvát. Aztán sírva fakadt: hogyan gondolhattam, hogy vele élhetek, hogy segíthetek neki? Az én hibám: miattam írt valami rosszat, én akartam felszabadítani az elmémet.

Lefeküdt, és várt. Várta egész éjjel, de Nino nem jött vissza, reggel se, azután se.

92.

Amit most elmesélek, azt különböző személyektől tudtam meg, különböző időben. Ninóval kezdem, aki otthagyta a bérlakást, és a szüleinél keresett menedéket. Az anyja tárt karokkal fogadta a tékozló fiút, az apjával viszont egy órán belül összeveszett, repkedtek a sértések. Donato nyelvjárásban ordított, hogy Nino vagy elköltözik, vagy marad, de az sehogyan sem járja, hogy se szó, se beszéd eltűnik egy hónapra, aztán megjelenik, és viszi a pénzt, mintha ő kereste volna.

Nino bezárkózott a szobájába gondolkodni. Noha legszívesebben már rohant volna Lilához bocsánatot kérni, megmondani neki, hogy szereti, mérlegelte a helyzetét, és arra jutott, hogy csapdába került, de nem ő a hibás, nem is Lina, hanem a vágy. Most például, gondolta, alig várom, hogy újra lássam, hogy elhalmozzam csókokkal, hogy felvállaljam a felelősséget; de legbelül jól tudom, hogy valós és helyes, amit ma elkeseredésemben tettem: Lina nem való hozzám, Lina terhes, félek attól, amit a hasában hordoz; így hát semmiképp sem térhetek vissza hozzá, gyorsan meg kell keresnem Brunót, hogy kölcsönkérjek tőle és elmenjek Nápolyból, ahogyan Elena tette, máshol folytatni a tanulást.

Egész éjjel és egész másnap töprengett, egyszer Lila után epekedve, másszor belekapaszkodva a hűvös gondolatokba, melyek felidézték Lila naiv modortalanságát, nagyon is eszes tudatlanságát, a ragyogó meglátásoknak tűnő, magukkal ragadó, ám valójában egyszerű intuícióit.

Este felhívta Brunót, és szinte magánkívül elindult hozzá. Elrohant az esőben a buszmegállóig, felugrott egy buszra, szerencséjére jó irányba ment. De hirtelen meggondolta magát, és leszállt a Garibaldi téren. Elmetrózott Campi Flegreibe, égett a vágytól, hogy megölelje Lilát, hogy szeretkezzen vele, azonnal, állva, az előszoba falának dőlve. Csakis ez lebegett a szeme előtt; aztán majd kigondolja, mit tegyen.

Sötét volt, nagyokat lépett az esőben. Észre sem vette a közeledő fekete árnyat. Egy erős taszítás, és a földön találta magát. Záporozni kezdtek rá az ütések és rúgások, ütötte, rúgta a támadó, megállás nélkül, de nem dühödten.

– Hagyd békén – mondta –, ne keresd, ne érj hozzá többé. Hadd halljam: elhagyom. Hadd halljam: nem keresem, nem érek hozzá többé. Erre van eszed, ugye, szarházi, elvenni mások nőjét. Hadd halljam: hibáztam, elhagyom.

Nino engedelmesen ismételgette, amit a támadója hallani akart, de a sötét alak tovább ütötte, rugdalta. Elájult, inkább a rémülettől, mint a fájdalomtól.

93.

Antonio látta el Nino baját, de nem számolt be a verésről a főnökének. Amikor Michele megkérdezte, megtalálta-e Sarratore fiát, igennel válaszolt. Erre Michele türelmetlenül megkérdezte, elvezette-e Lilához a nyom. Nem, mondta Antonio. És semmi híred róla, faggatta tovább Michele, mire Antonio közölte, hogy Lilát elnyelte a föld, de az teljességgel kizárt, hogy Sarratore fiának bármi köze volna hozzá.

Természetesen hazudott. Egészen hamar rátalált Ninóra és Lilára, véletlenül, azon az estén, amikor a Solarák elküldték bunyózni a kommunistákkal. Beverte néhányuknak a képét, aztán olajra lépett, és a menekülő párocska után eredt. Hazáig követte őket, rájött, hogy együtt laknak, és a következő napokban szemmel tartotta őket: mit csinálnak, hogyan élnek. Figyelte őket, és egyszerre érzett csodálatot és irigységet. Csodálatot Lila iránt. Hogyan hagyhatta ott az otthonát, azt a gyönyörű lakást, a férjét, a csemegeboltokat, az autókat, a cipőket, a Solarákat egy ágrólszakadt diákért, aki olyan helyre hozta, ami talán még a telepnél is rosszabb? Bátor ez a lány vagy őrült? Aztán a Nino iránti irigységére összpontosított. Legjobban az fájt neki, hogy a csúnya, girhes seggfej, aki nekem tetszett, Lilának is tetszik. Mi a titka Sarratore fiának, mitől különb, mint mások? Éjjel-nappal ezen járt az agya. Egyfajta kóros rögeszméjévé vált, olyannyira, hogy kikezdte az idegeit, tördelte a kezét, mintha folyton imádkozna. Végül elhatározta, hogy meg kell szabadítania Lilát, akkor is, ha talán Lila pillanatnyilag egyáltalán nem akarja, hogy megszabadítsák. De hát – győzködte magát – az embereknek időbe telik felismerni, hogy mi a jó és mi a rossz, és úgy tudunk segíteni nekik, hogy megtesszük helyettük azt, amit ők az életük egy adott szakaszában nem képesek megtenni. Nem Michele Solara parancsára tángálta el Ninót, hiszen elhallgatta Michele elől a lényeget; saját maga döntött így, egyrészt azért, hogy elszakítsa Lilát Ninótól, és ezáltal visszaadja neki mindazt, amit érthetetlen módon eldobott, másrészt meg élvezetből, az utálat miatt, melyet nem Nino iránt, a nőies bőrbe bújtatott, langaléta, törékeny csontozatú, jelentéktelen, puhány képződmény iránt érzett, hanem az iránt a valami iránt, amit Lila meg én Ninónak tulajdonítottunk.

Be kell vallanom, hogy amikor jóval később elmesélte mindezt nekem, meggyőztek az indokai. Ellágyultam, megsimogattam az arcát, vigasztalásképpen az átélt érzelmi viharokért. Elvörösödött, hebegett-habogott, be akarta bizonyítani, hogy nem egy elvetemült állat. Azt mondta:

– Aztán segítettem neki.

Fölhúzta a földről a kába Ninót, és elkísérte egy gyógyszertárig, otthagyta a bejáratnál, és visszament a telepre beszélni Pasqualéval és Enzóval.

Azok ketten csak nagy nehezen álltak rá, hogy találkozzanak vele. Nem tekintették már a barátjuknak, főleg Pasquale fújt rá, annak ellenére, hogy jegyben járt a húgával. De Antoniót már nem érdekelte, úgy tett, mintha kettejük ellenséges viselkedése csak egy kis duzzogás volna, amiért eladta magát a Solaráknak, de nem befolyásolná a barátságukat. Nem szólt semmit Ninóról, csak annyit mondott, hogy megtalálta Lilát, és segíteniük kell neki.

– Miben? – kérdezte Pasquale ingerülten.

– Abban, hogy hazajöjjön: nem ment el Lenucciához, egy ótvar helyen lakik Campi Flegreiben.

– Egyedül?

– Igen.

– De miért döntött így?

– Nem tudom, nem beszéltem vele.

– Miért?

– Michele Solara megbízásából kutattam fel.

– Szemét fasiszta vagy.

– Nem vagyok, elvégeztem egy munkát.

– Remek, és mit akarsz tőlünk?

– Michelének nem mondtam meg, hogy megtaláltam.

– Na és?

– Nem akarom elveszíteni a munkám, kell a pénz. Ha Michele rájön, hogy hazudtam neki, kirúg. Menjetek el Lináért, és hozzátok haza.

Pasquale újra szidalmazni kezdte, de Antonio ezúttal sem reagált. Csak akkor jött ki a sodrából, amikor jövendőbeli sógora közölte, hogy Lila jól tette, hogy otthagyta a férjét és az egész hóbelevancot: ha végre elhúzott a Solarák boltjából, ha végre rájött, hogy hibázott, amikor hozzáment Stefanóhoz, biztosan nem ő lesz, aki visszahozza.

– Maradjon inkább Campi Flegreiben, egyedül? – kérdezte elképedve Antonio. – Egyedül, egy vas nélkül?

– Miért, mi gazdagok vagyunk? Lina nagylány, ismeri a dörgést: ha így döntött, megvan rá az oka, hagyjuk békén.

– Ő mindig segített nekünk, ha tudott.

A burkolt utalásra, hogy pénzt kapott Lilától, Pasquale elszégyellte magát. Mindenfélét dörmögött a gazdagokról és a szegényekről, meg a nők helyzetéről a telepen és máshol, és kijelentette, hogy ha arról van szó, kész némi pénzzel kisegíteni Lilát.

De Enzo, aki eddig egy szót sem szólt, félbeszakította, és egy bosszús mozdulattal Antonióhoz fordult:

– Mondd meg a címét, elmegyek, kipuhatolom, mik a szándékai.

94.

Másnap el is ment. Metróra szállt, kiutazott Campi Flegreibe, megkereste az utcát, a házat.

Enzóról akkoriban csak annyit tudtam, hogy semmi sem jó neki, semmi az égvilágon: nem bírta az anyja sirámait, a testvérei terhét, a zöldségesmaffiát, az egyre kevésbé jövedelmező árusítást az utcákon a kordéval, Pasquale kommunista dumáit, és a jegyességet sem Carmennel. De a zárkózottsága miatt nehéz volt megfejteni, milyen is valójában. Carmentől megtudtam, hogy titokban ipari szakértőnek tanul, magántanulóként. Ugyanekkor – karácsony táján? – Carmen azt is elmondta, hogy mióta Enzo tavasszal visszatért a seregből, csak négyszer csókolta meg. Dühösen hozzátette: – Talán nem is férfi.

Ha valaki nem nagyon törődött velünk, lányokkal, könnyen rásütöttük, hogy nem férfi. Nem tudom, Enzo férfi volt-e, semmit sem konyítottam a pasik homályos lelkivilágához, egyikünk sem konyított hozzá, így aztán minden furcsa húzásukra előkaptuk ezt a formulát. Némelyikük, mint a Solara fivérek, Pasquale, Antonio, Donato Sarratore vagy a pisai pasim, Franco Mari, még ha különbözőképpen is – erőszakosan, lekezelően, tapintatlanul, figyelmesen –, nyíltan hajtottak ránk. Mások, mint Alfonso, Enzo vagy Nino – ugyancsak különbözőképpen –, kimért távolságtartással viszonyultak hozzánk, mintha köztünk és közöttük egy fal húzódna, melyen a mi feladatunk átjutni. Enzo a katonaság után rátett még egy lapáttal: a kisujját sem mozdította, hogy tetsszen a lányoknak, vagy egyáltalán bárkinek a világon. Amúgy is alacsony volt, de most mintha még inkább összement volna, mintha összenyomta volna saját magát, egyfajta tömör energiatömbbé vált. Az arccsontján feszült a bőr, akár a sátorponyva, járás közben csak a lába mozgott, semmi más, se a karja, se a feje, se a nyaka, de még a szőkés-vöröses, sisaknak látszó haja sem. Amikor közölte Antonióval és Pasqualéval, hogy elmegy Lilához, nem vitatkozni akart, ellenkezőleg, ezzel a tömör kijelentéssel szándékozott berekeszteni a vitát. És Campi Flegreibe is eltökélten érkezett. Megtalálta az utcát, a kaput, fölment a lépcsőn, és határozottan becsöngetett az ajtón.

95.

Mivelhogy Nino nem tért vissza, se tíz perc múlva, se egy óra múlva, se másnap, Lilát megszállta a gonoszság. Nem elhagyva érezte magát, hanem megalázva, és noha legbelül beismerte magának, hogy nem való Ninóhoz, elviselhetetlennek érezte, hogy Nino ezt kíméletlenül megerősítette azzal, hogy huszonhárom nap után eltűnt az életéből. Dühében kidobta Nino minden holmiját: könyveket, alsónadrágokat, zoknikat, egy pulóvert, még egy ceruzacsonkot is. Aztán megbánta, és sírva fakadt. Amikor végre elapadtak a könnyei, csúnyának, puffadtnak, ostobának érezte magát, és szánalmasnak a kegyetlen érzései miatt, melyeket éppen a szeretett Nino szított benne, aki, azt hitte, viszontszereti. A lakás hirtelen a valódi arcát mutatta: egy nyomortanya, melynek falai áteresztik a világ összes zaját. Észrevette a dohszagot, látta a bejárati ajtó alatt bemasírozó csótányokat, a nedvességfoltot a plafonon, és most először érezte, hogy utolérte a gyerekkora: nem az álmodozások kora, hanem a kemény nélkülözésekkel, fenyegetésekkel, verésekkel teli időszak. Sőt hirtelen ráeszmélt, hogy az egyik álmunk, mely kislány korunk óta tartotta bennünk a lelket – meggazdagodni –, elpárolgott a fejéből. Noha ezt a nyomort még sötétebbnek látta, mint a telepit a játékaink idején, noha a helyzetét tovább súlyosbította a várandóssága, noha néhány nap alatt elfogyott az összes pénze, immár nem tekintette jutalomnak, szabadulásnak a gazdagságot: semmit sem jelentett már a számára. Semmivé vált a kamaszkorunk álmaiban aranypénzekkel és drágakövekkel dugig tömött ládáinak helyébe lépő kazalnyi viharvert, rossz szagú bankó a csemegebolt kasszafiókjában vagy a színes fémdobozban a Mártírok terén, kihunyt minden maradék csillogás. Csalódott a pénzért megvehető jólétben. Nem kért már belőle, sem saját magának, sem születendő gyermekének. Számára a gazdagságot Nino jelentette, és mivelhogy Nino elment, neki a szegénység maradt, és ezt a szegénységet semmilyen vagyon nem képes eltüntetni. És mivel az új helyzetére nem létezett gyógyír – túl sok hibát követett el kislány kora óta, és a hibái mind összeolvadtak az utolsóban, amikor azt hitte, hogy Nino ugyanazt érzi, amit ő, hogy nem tud nélküle élni, és hogy egyediek, kiváltságosak, mert örökké tart majd a szerelmük, és legyőz minden viszontagságot –, önmagát okolta, és elhatározta, hogy nem mozdul ki többé a lakásból, nem eszik, nem iszik, hanem kivárja, hogy a saját és a gyermeke élete elveszítse minden kontúrját, minden lehetséges értelmezését, és semmi se maradjon a fejében, egyetlen morzsányi sem abból, ami ennyire feldühíti, vagyis az elhagyottság tudatából.

Aztán csöngettek.

Lila azt hitte, Nino az, ajtót nyitott: Enzo volt. Nem érzett csalódottságot. Azt hitte, gyümölcsöt hozott, mint sok évvel korábban, miután legyőzte az igazgató és Oliviero tanárnő előtt az iskolai versenyen, vagy miután megdobta kővel. Kitört belőle a nevetés. Enzo a rosszulléte jelének tulajdonította a nevetést, belépett a lakásba, de nyitva hagyta az ajtót, nem akarta, hogy a szomszédok azt gondolják, Lila férfiakat fogad, mint valami kurva. Körülnézett, vetett egy pillantást Lilára, s habár azt nem látta, ami még nem látszott, vagyis a terhességét, az ápolatlanságából leszűrte, hogy tényleg segítségre van szüksége. Még mielőtt Lila megnyugodhatott volna annyira, hogy abbahagyja a nevetést, Enzo a szokásos komoly, mindenféle érzelemnyilvánítást nélkülöző stílusában kijelentette: – Gyere, menjünk.

– Hová?

– A férjedhez.

– Ő küldött?

– Nem.

– Ki küldött?

– Senki.

– Nem megyek.

– Akkor itt maradok veled.

– Örökre?

– Amíg dűlőre nem jutsz.

– És a munkád?

– Meguntam.

– És Carmen?

– Te sokkal fontosabb vagy.

– Ha ezt elmondom neki, elhagy.

– Majd elmondom én, már eldöntöttem.

Tovább beszélgettek, Enzo halkan, kimérten beszélt, Lila nevetgélve, csipkelődve válaszolgatott, mintha egyetlen szavuk sem volna igaz, mintha játékból egy olyan világról s benne olyan emberekről és érzésekről diskurálnának, amely már jó ideje nem létezik. Enzo rájött erre, és egy darabig nem szólt semmit. Körbejárt a lakásban, megtalálta Lila bőröndjét, átpakolt bele mindent a fiókokból és a szekrényből. Lila hagyta, mert nem a hús-vér Enzót látta maga előtt, hanem egy színes árnyalakot, mint a moziban, mely hiába beszél, akkor is csak a fény játéka. Miután bepakolta a bőröndöt, Enzo odaállt Lila elé, és roppant meglepő dolgot mondott, a szokásos, egyszerre koncentrált és távolságtartó módján: – Lina, én kiskorunk óta szeretlek. Sosem mondtam, mert nagyon szép vagy és nagyon okos, én meg alacsony, csúnya és jelentéktelen. Most szépen visszamész a férjedhez. Nem tudom, miért hagytad el, nem is akarom tudni. Csak azt tudom, hogy itt nem maradhatsz, nem élhetsz nyomorban. Hazakísérlek, lent várok, ha kezet emel rád, fölmegyek, és megölöm. De nem fog bántani, boldog lesz, hogy visszamentél. Kössünk egyezséget: visszaviszlek a férjedhez, de ha nem jössz ki vele, elmegyek érted. Rendben?

Lila abbahagyta a nevetést, összehúzta a szemét, most először hallgatta komolyan Enzót. Kettejük között korábban alig-alig volt kapcsolat, de azzal a kevéssel is mindig meg tudtak lepni, ha jelen voltam. Valamiféle meghatározhatatlan kötelék fűzte őket össze, mely még a gyermekkor zűrzavarában született. Azt hiszem, Lila megbízott Enzóban, érezte, hogy számíthat rá. Amikor Enzo felkapta a bőröndöt, és elindult a nyitott ajtó felé, egy pillanatnyi habozás után követte.

96.

Enzo tényleg Lila és Stefano ablaka alatt várakozott azon az estén, és ha Stefano megverte volna Lilát, valószínűleg felmegy, és megöli. De Stefano nem verte meg, hanem örömmel fogadta a rendezett, patyolattiszta lakásban. Úgy tett, mintha a felesége valóban engem látogatott volna meg Pisában, habár semmi sem támasztotta alá ezt a verziót. Lila meg nem hozott fel mentségeket, sem ezt, sem mást. Másnap reggel, ébredés után, kelletlenül közölte Stefanóval, hogy terhes; Stefano majd kiugrott a bőréből örömében, és amikor Lila hozzátette, „Nem a tiéd a gyerek”, nagyot nevetett, őszinte vidámsággal. De Lila megismételte, egyszer, kétszer, háromszor, egyre dühösebben, és ököllel ütni kezdte a férjét, miközben Stefano ölelte, csókolta és dünnyögött: – Elég, Lina, elég, nagyon boldog vagyok. Tudom, hogy csúnyán bántam veled, de most vége, borítsunk fátylat a múltra, ne bánts, ne mondj nekem ilyeneket – és a szeme megtelt örömkönnyekkel.

Lila jó ideje tudta, hogy az emberek azért hazudnak egymásnak, hogy megvédjék magukat a tények valóságától, de meghökkentette, hogy a férje hogyan képes ilyen vidám meggyőződéssel becsapni önmagát. Másrészt viszont nem érdekelte már semmi, se Stefano, se saját maga, és miután még néhányszor közönyösen elismételte: „Nem a tiéd a gyerek”, visszazuhant a terhessége zsibbadtságába. Stefano elnapolná a fájdalmat, gondolta, jól van, tegyen, amit akar: ha nem most, hát majd szenved később.

Úgyhogy sorolni kezdte, mit akar és mit nem: nem akar többé a Mártírok terén dolgozni, és a csemegeboltban sem; senkit sem akar látni, se barátokat, se rokonokat, és főleg a Solarákat nem; otthon akar lenni, feleségként, anyaként. Stefano beleegyezett, biztos volt benne, hogy Lila napokon belül meggondolja magát. De nem, Lila tényleg bezárkózott a lakásba, és semmiféle érdeklődést nem mutatott Stefano, a bátyja meg az apja üzelmei, se a férje és a saját rokonainak ügyei iránt.

Egyszer-kétszer megjelent Pinuccia a kis Dinóval, de Lila nem nyitott ajtót.

Rino is átment hozzá egyszer, Lila őt beengedte, végighallgatta a fecsegését, hogy mennyire berágtak a Solarák, amikor eltűnt a cipőboltból, meg hogy rossz idők járnak a Cerullo cipőkre, mert Stefano csak a saját dolgával törődik, elzárta a pénzcsapot. Amikor Rino végre elhallgatott, azt mondta:

– Rino, a bátyám vagy, felnőtt ember, feleséged van és gyereked, tegyél meg nekem egy szívességet: éld a saját életedet, ne járj folyton a nyakamra.

Rino erre igencsak felhúzta az orrát, és rövid siránkozás után, hogy miközben mindenki gyarapszik, ő a húga miatt, aki már Carraccinak érzi magát, és nem törődik a Cerullo családdal, a tulajdon véreivel, még a végén azt a keveset is elveszti, amit nagy nehezen összekapart.

Michele Solara is erőt vett magán, és eljárt hozzá – kezdetben néha naponta kétszer is –, olyankor, amikor biztos volt benne, hogy Stefano nincs otthon. De Lila sosem nyitott neki ajtót, néma csöndben ült a konyhában, szinte levegőt sem vett, olyannyira, hogy egyik alkalommal Michele, mielőtt elment volna, felkiabált az utcáról: – Ki a fasznak képzeled magad, ribanc, megegyeztünk valamiben, és te megszegted az egyezséget!

Lila csak Nunziát és Stefano anyját, Mariát látta szívesen, mindketten aggodalmas törődéssel figyelték a terhességét. Lila már nem hányt, de a szürkés színe megmaradt. Puffadtnak, duzzadtnak érezte magát, belül még inkább, mint kívül, mintha odabent minden szerve növekedésnek indult volna. Egy húsbuborék volt a hasa, melyet a baba lélegzete fújt fel belülről, és Lila félt ettől a felfúvódástól, attól tartott, megtörténik, amitől mindig is a legjobban rettegett: kipukkad, szétfolyik. Aztán egyszer csak ráeszmélt, hogy szereti ezt a lényt odabent, az életnek ezt az abszurd formáját, ezt az egyre növekvő csomót, amely majd előbukkan belőle, akár egy zsinóron mozgatott bábfigura; és ezzel az érzéssel együtt visszatért a józan esze is. Rémülten a tudatlanságától és a kis híján elkövetett hibáktól, nekiállt elolvasni mindent, amit a terhességről talált: mi történik a hasában, hogyan zajlik a szülés. Hónapokig szinte ki sem dugta az orrát a lakásból. Nem vásárolgatott összevissza ruhákat és berendezési tárgyakat, helyette újságokat hozatott az anyjával és magazinokat Alfonsóval. Másra nem is költött. Egyszer Carmen beugrott hozzá pénzt kérni, de közölte vele, hogy neki nincs, forduljon Stefanóhoz, mire Carmen lógó orral továbbállt. Semmi és senki nem érdekelte Lilát, csak a gyerek.

Carmen megsértődött, még ellenségesebbé vált. Már azt sem bocsátotta meg Lilának, hogy magára hagyta az új csemegeboltban, de azt még kevésbé, hogy nem nyitotta ki a pénztárcáját. De legfőképp az feküdte meg a gyomrát – hangoztatta is úton-útfélen –, hogy Lila bármit megtehet: eltűnt, visszajött és játssza a nagyasszonyt, mintha mi sem történt volna, a szép lakásában, ráadásul még a gyerek is összejött. Minél nagyobb kurva az ember lánya, mondogatta, annál nagyobbat szakít. Bezzeg őrá rájár a rúd, nem elég, hogy egész álló nap gürcöl egy fikarcnyi élvezet nélkül, a tetejébe egyik csapás éri a másik után. Meghalt az apja a börtönben. Meghalt az anyja, jobb nem is gondolni rá, hogyan. Most meg Enzo. Egyik este megvárta a csemegebolt előtt, és közölte vele, hogy vége, szakít vele. Így, szűkszavúan, szokása szerint, semmi magyarázat. Carmen elrohant a bátyjához elsírni a bánatát, mire Pasquale megkereste Enzót, hogy kérdőre vonja. De Enzo neki sem adott magyarázatot, úgyhogy azóta nem beszélnek egymással.

A húsvéti szünetre hazamentem Pisából, és találkoztam Carmennel a parkban. Kiöntötte nekem a szívét:

– Mekkora marha vagyok – zokogott –, mennyire vártam, hogy leszereljen. És mekkora marha vagyok, hogy reggeltől estig dolgozom fillérekért.

Belefáradt az egészbe, mondta. És mindenféle átmenet nélkül szidni kezdte Lilát. Még azzal is megvádolta, hogy viszonya van Michele Solarával, akit gyakran látnak a lakása körül ólálkodni.

– Paráznaság és pénz – sipította –, így jut egyről a kettőre a cafka.

Ninóról viszont egy szót sem ejtett. Csodával határos módon a telep nem szerzett tudomást a dologról. Antonio mesélte el nekem, még akkor, hogy eltángálta Ninót és elküldte Enzót Liláért, de másnak nem beszélt róla, és biztos vagyok benne, hogy élete végéig megtartotta magának. Alfonsótól is megtudtam ezt-azt: addig faggattam, míg kibökte, hogy Marisától azt hallotta, Nino Milánóba ment tanulni. Nekik köszönhetően amikor nagyszombaton teljesen véletlenül összefutottam az országút mentén Lilával, egyfajta halvány elégedettséget éreztem, hogy többet tudok az életéről, mint ő maga, és abból, amit tudtam, nem volt nehéz kikövetkeztetni, hogy nem sok örömét lelte benne, hogy elvette tőlem Ninót.

Már elég nagy volt a hasa, mint valami kinövés a cérnavékony testén. Az arcán sem látszott a terhes nők virágzó szépsége, sőt megcsúnyult, a bőre zöldesen feszült kiálló járomcsontján. Mindketten próbáltunk úgy tenni, mintha mi sem történt volna.

– Hogy vagy?

– Jól.

– Megérinthetem a hasad?

– Meg.

– És az a dolog?

– Melyik?

– Az ischiai.

– Vége.

– Sajnálom.

– És te mit csinálsz?

– Tanulok, van egy saját kuckóm, és megvan minden könyvem, ami kell. És van egy pasim is, ha úgy vesszük.

– Ha úgy vesszük?

– Igen.

– Hogy hívják?

– Franco Mari.

– Mit csinál?

– Tanul ő is.

– Milyen jól áll neked ez a szemüveg.

– Francótól kaptam.

– És ez a ruha?

– Ezt is.

– Gazdag?

– Igen.

– Örülök. És hogy megy a tanulás?

– Magolok, különben kirúgnak.

– Nehogy.

– Nehogy.

– Szerencsés vagy.

– Hm.

Júliusra van kiírva a szülés, mondta. Ugyanaz volt az orvosa, aki a tengerhez küldte fürödni. Igazi orvos, nem a telepi szülésznő.

– Féltem a babát – mondta –, nem akarok otthon szülni. – Olvasta, hogy jobb kórházban. Elmosolyodott, megsimogatta a hasát. Aztán tett egy homályos célzást: – Csak ezért vagyok még itt.

– Jó érzés ott bent a baba?

– Nem, rossz, de örülök neki.

– Stefano dühös?

– Azt hiszi, ami neki kényelmes.

– Vagyis?

– Hogy rám jött a bolondéria, és elmentem hozzád egy időre Pisába.

Meglepetést színleltem, mintha semmit sem tudnék.

– Pisába? Hozzám?

– Igen.

– És ha megkérdez, ezt mondjam neki?

– Ahogy gondolod.

Megígértük, hogy írunk egymásnak, és elköszöntünk. De nem írtunk, egyszer sem, én még a szülésről sem érdeklődtem. Időnként felbukkant bennem egy érzés, melyet azonnal elfojtottam, nehogy tudatossá váljon: azt akartam, hogy történjen vele valami, hogy ne szülessen meg a gyerek.

97.

Abban az időben sokszor álmodtam Lilával. Egyszer azt, hogy ágyban van, csipkés hálóingben, a haja copfba fonva, ahogyan egyébként sosem viselte, a karjában egy rózsaszínbe öltözött kislányt tart, és fájdalmas hangon ismételgeti:

– Csináljatok rólam egy fényképet, de csak rólam, a babáról ne.

Máskor azt, hogy elmegyek hozzá, örömmel fogad, hívja a lányát, az én nevemen:

– Lenù, gyere, üdvözöld a nénit.

Erre megjelenik egy hatalmas, kövér, nálunk sokkal öregebb lény, és Lila megparancsolja nekem, hogy vetkőztessem le, mosdassam meg, cseréljem ki a pelenkáját és a kötéseit.

Ébredés után sokszor fogott el a kísértés, hogy keressek egy telefont, és megkérdezzem Alfonsót, rendben ment-e a szülés, boldog-e Lila. De vagy tanulnom kellett, vagy vizsgáznom, és mindig megfeledkeztem róla. Augusztusban ugyan megszabadultam mindkét nyűgtől, de akkor sem mentem haza. Kitaláltam néhány kifogást, megírtam a szüleimnek, és elmentem Francóval Versailles-ba, a családjuk egyik lakásába. Akkor vettem föl először kétrészes fürdőruhát: elfért az egész a markomban, és roppant merésznek éreztem.

Karácsonykor tudtam meg Carmentől, milyen csúnya volt Lila vajúdása.

– Majdnem belehalt – mondta –, sehogy sem akart megszületni a gyerek, végül az orvos kénytelen volt felvágni a hasát.

– Fiú?

– Igen.

– Jól van?

– Gyönyörű.

– És Lila?

– Kiszélesedett.

Megtudtam, hogy Stefano az apja után Achillének akarta elnevezni a gyereket, de Lila megmakacsolta magát, és csak úgy visszhangzott a kórház a férj és feleség – amúgy rég nem hallott – civakodásától, olyannyira, hogy a nővérek kénytelenek voltak rájuk szólni. Végül Gennarónak nevezték el a gyereket, vagyis Rinónak, mint Lila bátyját.

Hallgattam, nem szóltam semmit. Elfogott a rosszkedv, és hogy gátat vessek neki, távolságtartást erőltettem magamra. Carmen meg is jegyezte:

– Beszélek, beszélek, te meg egy árva szót sem szólsz, mi vagyok én, tévéhíradó? Le se szarsz már minket?

– Ugyan már.

– Megszépültél, még a hangod is megváltozott.

– Miért, csúnya volt?

– Olyan volt, mint a miénk.

– És most?

– Most kevésbé.

Tíz napig maradtam a telepen, 1964. december 24-től 1965. január 3-ig, de egyszer sem látogattam meg Lilát. Nem akartam látni a fiát, féltem, hogy a szája, az orra, a szemformája, a füle Ninóra emlékeztetne.

Otthon immár úgy kezeltek, mint valami hírességet, aki nagy kegyesen beugrott egy sietős üdvözlésre. Apám elégedetten mustrálgatott. Magamon éreztem boldog tekintetét, de ha szóltam hozzá, zavarba jött. Nem kérdezte meg, mit tanulok, mire jó, mit fogok dolgozni utána, és nem azért, mert nem akarta tudni, hanem félt, hogy nem értené meg a válaszomat. Anyám viszont dühödten járkált a lakásban, és az összetéveszthetetlen léptei hallatán eszembe jutott, mennyire rettegtem, hogy olyan leszek, mint ő. De szerencsére fényévnyire kerültem tőle, érezte, és utált érte. Ezúttal is úgy beszélt velem, mintha hibás volnék egy csomó csúnya dologban: minden pillanatban éreztem a hangjában egy árnyalatnyi rosszallást, de a korábbiakkal ellentétben legalább nem várta el, hogy megterítsek, leszedjem az asztalt, felmossak. A testvéreimmel is adódott némi nehézség. Erőlködtek, hogy olaszul beszéljenek velem, de nem győzték kijavítgatni magukat, szégyenkezve. Próbáltam bebizonyítani nekik, hogy a régi vagyok, és szép lassan sikerült is.

Az estékkel nemigen tudtam mit kezdeni, a régi barátok bandája feloszlott. Pasquale fasírtban volt Antonióval, nagy ívben kerülte. Antonio senkit sem akart látni, ideje se nagyon volt (folyton ide-oda szalajtották a Solarák), és nem is nagyon tudott volna miről beszélni, a munkájáról nem mesélhetett, magánélete nem volt. Ada, miután végzett a csemegeboltban, rohant segíteni az anyjának és foglalkozni a testvéreivel, vagy fáradt volt és rosszkedvű, úgyhogy inkább lefeküdt aludni, Pasqualéval is alig találkozott, amit Pasquale nagyon zokon vett. Carmen immár mindent és mindenkit utált, talán engem is: utálta a munkáját az új csemegeboltban, az egész Carracci famíliát, Enzót, aki elhagyta, és a fivérét, aki nem verte be Enzo képét, beérte egy kis veszekedéssel. És végül Enzo. Enzo – aki, ha nem dolgozott, súlyos beteg anyját ápolta, éjszaka is, s közben mindenkit meglepve megszerezte az ipari szakértő oklevelet – nem mutatkozott. Kíváncsivá tett a hír, nagyra tartottam, hogy sikerült neki, méghozzá magántanulóként. Ki gondolta volna? Mielőtt visszatértem volna Pisába, gondoltam egyet, és elhívtam sétálni. Jól megdicsértem a nagy eredményért, de ő csak elhúzta a száját. Immár annyira szűkszavúvá vált, hogy szinte csak én beszéltem, alig mondott valamit. Búcsúzás előtt ejtette ki az egyetlen olyan mondatot, amelyre emlékszem. Addig egyetlen szóval sem említettem Lilát. Mégis, mintha másról sem beszéltem volna, Enzo egyszer csak megjegyezte: – Amúgy Lina a legjobb anya a telepen.

Elkeserített ez az amúgy. Sosem tartottam Enzót különösebben érzékenynek, de akkor rádöbbentem, hogy miközben ott lépdelt mellettem, hallotta – mintha hangosan kimondtam volna, mintha a testem a tudtom nélkül dühödten elszavalta volna – a barátnőmnek tulajdonított vétkek néma lajstromát.

98.

A kis Gennaro kedvéért Lila újra kimozdult otthonról. Kékbe vagy fehérbe öltöztetve berakta a gyereket a hatalmas, méregdrága babakocsiba, melyet a bátyjától kapott, és elindult sétálni, egyedül, végig az új telepen. Amint Rinuccio felsírt, rohant vele a boltba, és megszoptatta, az anyósa gyönyörűségére, a bevásárló asszonyok hozsannázása és a leszegett fejjel, szótlanul dolgozó Carmen bosszankodása közepette. Ha csak megnyekkent a kicsi, Lila máris megetette. Imádta, ahogy egybeforrt vele, imádta érezni, ahogy a tej átfolyik belőle a fiába, és kellemesen megkönnyebbül a melle. Ez éltette, semmi más, és a füzeteiben megvallotta, hogy nagyon félt az elválasztás pillanatától.

Amikor beköszöntött a tavasz, a parkba kezdtek járni, a templomnál, mert az új telepen csak betonutak voltak és néhány satnya fa meg bokor. A járókelők megálltak, megcsodálták a gyereket, áradoztak róla, és Lila boldog volt. Ha tisztába kellett tenni, bement a régi csemegeboltba, ahol a vevők kitörő örömmel fogadták a kis Gennarót. Ada viszont – mindig patyolattiszta kötény, kirúzsozott száj, sápatag arc, rendezett haj –, aki már Stefanónak is parancsolgatott és egyre inkább főnökként viselkedett, mindent megtett, hogy kimutassa, Lila, a babakocsi és a gyerek akadályozza a sürgölődésben. De Lilát hidegen hagyta. Sokkal inkább összezavarta a férje különös közönyössége: otthon sem nagyon törődött a gyerekkel, de nem volt vele ellenséges, viszont a boltban, az asszonyok előtt, akik gügyögtek neki, a karjukba vették, csókolgatták, rá se nézett, tüntető érdektelenséget mutatott. Lila bevitte a raktárhelyiségbe Gennarót, lemosdatta, gyorsan felöltöztette, és visszament vele a parkba. Ellágyulva figyelte a fiát, kereste az arcán Nino vonásait, és azon töprengett, vajon Stefano látja-e már azt, amit ő még nem.

De hamar leszokott erről is. Teltek a napok, általában a legcsekélyebb izgalmak nélkül. Szinte csakis a gyerekkel foglalkozott, hetekig olvasott egy-egy könyvet, két-három oldalt naponta. A parkban, miközben a kicsi aludt, a fák rügyező ágait szemlélte, vagy írogatott valamelyik viharvert füzetébe. Egyszer észrevette, hogy a templomban a park mellett gyászmisét tartanak, bement a gyerekkel, és kiderült, hogy Enzo anyját temetik. Látta a halálsápadt, szálegyenes Enzót, de nem ment oda hozzá részvétet nyilvánítani. Egy másik alkalommal, miközben egy padon ült, mellette a babakocsival, és egy vaskos, zöld fedeles könyvet bújt, megállt előtte a botjára támaszkodva egy rettentő sovány, beesett arcú öregasszony.

– Na, ki vagyok? – kérdezte.

Lila először nem tudta, de végül ráismert a szeméről: a nagyszerű Oliviero tanárnő volt. Izgatottan felugrott, meg akarta ölelni, de a tanárnő bosszúsan elhúzódott. Lila ekkor megmutatta neki a babát.

– Gennarónak hívják – mondta büszkén, és mivel mindenki dicsérte a kicsit, a tanárnőtől is elismerésre számított.

De Oliviero keresztülnézett a babán, úgy tűnt, csakis a vastag könyv érdekli, melyet hajdani diákja a kezében tartott, az ujját használva könyvjelzőként.

– Mi az?

Lila begurult. A tanárnőnek megváltozott a külseje, a hangja, mindene, csak a szeme maradt a régi és a nyers stílusa: ugyanúgy kérdezett, mint egykor a katedráról. Így hát Lila is a régi modorában válaszolt, egyszerre támadóan és egykedvűen.

– Ulysses a címe.

– Odüsszeuszról szól?

– Nem, arról, hogy milyen kicsinyes az élet manapság.

– És még?

– Ennyi. Azt írja, hogy tele van a fejünk ostobaságokkal. Hogy csupán hús, vér és csont vagyunk. Hogy egyikünk sem különb a másiknál. Hogy nem akarunk mást, csak enni, inni, baszni.

Az utolsó szó miatt a tanárnő leszidta, mint az iskolában, mire Lila pimaszul kinevette. Az idős asszony ingerülten megkérdezte, milyen a könyv. Lila azt felelte, hogy nehéz, nem is mindent ért belőle.

– Akkor minek olvasod?

– Mert egyszer egy ismerősöm olvasta. De neki nem tetszett.

– És neked?

– Nekem igen.

– Nem baj, hogy nehéz?

– Nem.

– Ne olvass olyan könyveket, amiket nem értesz, nem tesz jót.

– Sok minden nem tesz jót.

– Nem vagy elégedett magaddal?

– Félig-meddig.

– Sokra voltál hivatva.

– Be is teljesítettem: férjhez mentem, gyereket szültem.

– Erre bárki képes.

– Olyan vagyok, mint bárki.

– Tévedsz.

– Nem, maga téved, mindig is tévedett.

– Neveletlen voltál kislányként, és az is maradtál.

– Látszik, hogy velem kudarcot vallott.

A tanárnő figyelmesen fürkészte, és Lila leolvasta az arcáról az aggodalmat. Az egykori kislány okos tekintetét kereste, megerősítést, hogy nem tévedett. Lila azt gondolta: azonnal el kell tüntetnem az arcomról minden jelet, ami igazolná, nem akarom hallgatni a prédikációját, hogy elpazaroltam a tehetségem. De ugyanakkor mintha a hajdani vizsgák egyikén érezte volna magát, és furcsamód tartott a kimenetelétől. Mindjárt rájön, hogy ostoba vagyok, gondolta egyre erősebben kalapáló szívvel, hogy az egész családom ostoba, ostobák voltak az őseim és azok lesznek a leszármazottaim, Gennaro is ostoba lesz. Bedühödött, elrakta a könyvet a táskájába, megragadta a babakocsit, és idegesen elmormolta, hogy mennie kell. A vén bolond azt hiszi, még mindig oszthatja neki a körmösöket. Faképnél hagyta. Állt a tanárnő a park közepén, aprón, a botját markolva, felemésztve a kórtól, mellyel makacsul küzdött.

99.

Akkor vált Lila rögeszméjévé a fia agyának pallérozása. Nem tudta, milyen könyveket vegyen, megkérte Alfonsót, hogy érdeklődjön a könyvárusoknál. Alfonso vitt is neki néhány kötetet, melyeket Lila figyelmesen végigolvasott. A füzeteiben találtam feljegyzéseket arról is, hogyan olvasta a bonyolult szövegeket: oldalról oldalra, nagy nehezen, de egy idő után elvesztette a fonalat, elkalandoztak a gondolatai, de megparancsolta a szemének, hogy kövesse a sorokat, az ujjai gépiesen lapoztak, és a végén az volt az érzése, hogy noha nem értette őket, a szavak mégis bejutottak a fejébe, és gondolatokat hoztak magukkal. Akkor újraolvasta a könyvet, és ahogy haladt, úgy javítgatta, bővítgette a gondolatokat, egészen addig, amíg már nem volt szüksége a szövegre; ilyenkor keresett egy másikat.

A férje hazament este, és nem várta meleg étel, Lila a gyerekkel játszott, saját készítésű játékokkal. Stefano dühöngött, de Lila, ahogyan már jó ideje, a füle botját sem mozdította, mintha nem is hallaná, mintha csak ő meg a fia élnének a lakásban, és ha felállt a kicsi mellől, és nekilátott főzni, nem Stefano miatt tette, hanem mert ő maga megéhezett.

Így aztán a kapcsolatuk a kölcsönös tolerancia hosszú időszaka után ismét megromlott. Egyik este Stefano a fejéhez vágta, hogy elege van belőle, a gyerekből, mindenből. Egy másik alkalommal azt mondta, túl fiatalon nősült meg, nem tudta, mit csinál. De egyszer, amikor Lila visszavágott: „Én sem tudom, mit keresek itt, fogom a gyereket, és elmegyek”, ahelyett hogy ráordított volna: „Menj csak!”, megtörtént, ami már régóta nem, elvesztette a türelmét, és megütötte Lilát, a kicsi szeme láttára, aki a földre terített plédről megszeppenve figyelte a patáliát. Habár csöpögött az orrából a vér, és Stefano tovább harsogta a szidalmakat, Lila mosolyogva odafordult a fiához, és azt mondta neki olaszul (jó ideje nem beszélt hozzá nyelvjárásban): – Papa csak játszik, mókázunk.

Fogalmam sincs, miért, de egyszer csak elkezdett foglalkozni az unokaöccsével, a kis Fernandóval, akit immár mindenki Dinónak hívott. Talán azért tette, mert szüksége volt rá, hogy összehasonlítsa Gennarót egy másik gyerekkel. Vagy talán nem, egyszerűen lelkiismeret-furdalása lett, hogy csak a fiával törődik, és helyénvalónak érezte foglalkozni az unokaöccsével is. Pinuccia, noha továbbra is sorscsapásnak tekintette Dinót, folyton üvöltözött vele – Hagyd abba! Elég! Meg akarsz őrjíteni? –, és néha meg is verte, határozottan megtiltotta Lilának, hogy hazavigye magához Dinót titokzatos játékokat játszani Gennaróval együtt. Rámordult: – Neveld a saját fiadat, az enyémet hagyd rám, és törődj inkább a férjeddel, mert elveszíted.

Ekkor lépett be Rino.

Nagyon rossz passzban volt akkoriban. Folyton veszekedett az apjával, aki be akarta zárni a cipőüzemet, mert megelégelte, hogy a Solarák az ő bőrén gazdagodjanak, és nem látta be, hogy mindenáron folytatniuk kell, visszasírta a régi kis műhelyét. Folyton veszekedett Marcellóval és Michelével, akik azonban pimasz kisfiúként kezelték, és pénzügyekben csak Stefanóval beszéltek. És legfőképp Stefanóval veszekedett, üvöltözött vele, sértegette, mert a sógora nem adott már egy vasat sem, és Rino szerint suttyomban tárgyalt a Solarákkal, hogy átadja nekik az egész cipőbizniszt. Veszekedett Pinucciával is, aki azzal vádolta, hogy megtévesztette, nagymenőnek adta ki magát, miközben mindenki zsinóron rángatja: az apja, Stefano, Marcello, Michele. Így aztán amikor megtudta, hogy Stefano berágott Lilára, mert túl sokat foglalkozik a gyerekkel, és túl keveset vele; és hogy Pinuccia egy órára sem akarja rábízni Dinót a sógornőjére, csak azért is hordani kezdte a kicsit Lilához. És mivel a cipőüzemben egyre kevesebb volt a munka, sokszor ott is maradt az új telepi lakásban, és figyelte, mit csinál Lila Gennaróval és Dinóval. Lenyűgözte Lila anyai türelme, a gyerekek jókedve és az, hogy a fia, aki otthon állandóan sírt vagy gubbasztott a járókában, mint egy kivert kutya, Lilával élénkké, elevenné vált és boldognak látszott.

– Mit művelsz velük? – kérdezte csodálkozva.

– Játszom.

– A fiam otthon is játszik.

– De itt játszva tanul.

– Miért pazarolod erre az idődet?

– Mert olvastam, hogy ilyenkor, az első években dől el minden.

– És jól halad a fiam?

– Látod.

– Igen, látom, ügyesebb a tiednél.

– Az enyém kisebb.

– Szerinted Dino okos?

– Minden gyerek okos, csak képezni kell őket.

– Képezd csak, Lina, de ne unj bele hamar, ahogy szoktál. Okosítsd ki szépen.

Aztán egyik este Stefano a megszokottnál korábban ment haza, roppant idegesen, és ott találta a sógorát, a konyha kövén ülve. Ezúttal nem érte be néhány sötét pillantással a rendetlenség és a felesége érdektelensége miatt, közölte Rinóval, hogy ez az ő lakása, és nem tetszik neki, hogy folyton itt lopja a napot, éppen ezért fog befuccsolni a cipőüzem, mert léhűtő, és a Cerullók mind megbízhatatlanok, úgyhogy vagy elhúzol szélsebesen, vagy én rugdallak ki innen.

Nagy perpatvar kerekedett. Lila ordított, hogy Stefano nem beszélhet így a bátyjával, Rino meg a sógora szemére vetette mindazt, amit eddig csak pedzegetett vagy elővigyázatosságból magában tartott. Röpködtek a cifrábbnál cifrább sértések. A zűrzavarban a két magára hagyott gyerek sivítva szaggatni kezdte a játékokat, különösen a kisebb, akit viszont túlharsogott a nagyobb. Rino üvöltött Stefanóval, kidagadtak a nyakán az erek, mint valami vezetékek, hogy könnyű játszani a menőt don Achille pénzéből, aki kirabolta a fél telepet, és hozzátette: – Te egy senki vagy, szarjankó, apád legalább tudott bűnözni, te még azt sem!

Lila rémülten látta, hogy Stefano hirtelen két kézzel csípőn ragadja Rinót, mint egy balett-táncos a partnerét, s noha ugyanolyan magasak voltak és ugyanolyan testalkatúak, hiába hadonászott, ordított és köpködött Rino, valamiféle gigászi erővel fölemeli, és nekihajítja a falnak. Aztán elkapta a karját, és végigvonszolta a padlón a bejáratig, kinyitotta az ajtót, talpra állította Rinót, és lelökte a lépcsőn, hiába próbált Rino ellenszegülni, és hiába kapaszkodott belé hátulról a felocsúdó Lila rimánkodva, hogy nyugodjon meg.

És még nem volt vége. Stefano, akár egy fúria, elindult befelé, és Lila rájött, hogy Stefano ugyanazt készül tenni a kis Dinóval, amit az apjával: lehajítani a lépcsőn, mint valami csomagot. Akkor rárontott hátulról, tépte, karmolta az arcát, visítva:

– Gyerek, Stè, ő egy gyerek!

Stefano megtorpant, és halkan azt mondta:

– Tele van a tököm az egésszel, nem bírom tovább.

100.

Bonyolult időszak következett. Rino nem ment többé a húgához, de Lila együtt akarta tartani Rinucciót és Dinót, így hát titokban átjárt a fiával a bátyjához. Pinuccia ferde szemmel nézte, Lila kezdetben próbálta neki elmagyarázni, mit csinál: reakciófejlesztés, fejlesztőjátékok; és azt is elárulta, hogy később az összes telepi gyereket szeretné bevonni. De Pinuccia lehurrogta: – Te bolond vagy, és engem kibaszottul nem érdekelnek az ökörségeid. Kell a porontyom? Meg akarod ölni, vagy megenni, mint a boszorkányok? Nesze, nekem nem kell, sosem kellett, a bátyád tönkretette az életem, te meg tönkretetted a bátyámét! – Aztán a képébe vágta: – Szegény ördög, jól teszi, hogy megcsal!

Lila nem reagált.

Nem kért magyarázatot, csak ösztönösen legyintett egyet, mint amikor valaki egy legyet akar elhessegetni. Fogta Rinucciót, és bármennyire sajnálta is, hogy le kell mondania az unokaöccséről, nem tért vissza többé.

De otthon egyedül rátört a félelem. Egyáltalán nem érdekelte, hogy Stefano kurvázik, sőt örült neki, legalább nem kellett elviselnie éjszaka a közeledését. De Pinuccia megjegyzése után aggódni kezdett a fiáért: ha a férje összejött valakivel, vele akar majd lenni éjjel-nappal, és ha elveszti a fejét, őt simán kidobhatja. Addig a pillanatig megváltásként tekintett egy esetleges végleges szakításra, most viszont félt, hogy elveszti az otthonát, az eszközöket és az időt, egyszóval mindazt, ami lehetővé teszi, hogy a legtöbbet adja a fiának.

Éjszakánként alig aludt. Talán Stefano dühkitörései nem csak a labilis személyiségének tudhatók be, a rossz vérnek, ami időnként előtör a nyájasság máza alól, talán tényleg beleszeretett valakibe, ahogyan ő Ninóba, és nem bírja tovább a házasság, az apaság meg akár a csemegeboltok és az egyéb üzletek ketrecében. Törte a fejét, de nem jutott egyről a kettőre. Érezte, hogy döntenie kell, legalább annyira, hogy kezelni tudja a helyzetet, de húzta-halasztotta, remélte, hogy amíg Stefano elvan a szeretőjével, őt békén hagyja. Végül arra jutott, elég pár évig kibírnia, hogy egy kicsit nőjön, fejlődjön a gyerek.

Úgy szervezte a napját, hogy a férjét otthon mindig rend, vacsora, terített asztal várja. De a Rinóval történt összetűzés után nem tért vissza többé Stefano régi szelídsége, mindig morcos és gondterhelt volt.

– Mi baj van?

– Pénz.

– Csak a pénz?

Stefano felhorkant:

– Mi az, hogy csak?

Számára nem létezett más probléma az életben, csak a pénz. Vacsora után megcsinálta a napi elszámolást, és közben nem győzött káromkodni: az új csemegebolt kevesebbet hozott, mint korábban; a Solara fivérek – különösen Michele – úgy viselkedtek, mintha csak az övék volna a cipőbiznisz, és nem kellene szétosztani a hasznot; Rino és Fernando, anélkül hogy szóltak volna neki, fillérekért eladták a régi Cerullo cipők gyártási jogát külvárosi cipészeknek, közben meg az új Solara modelleket mesteremberekkel terveztették, akik igazából alig-alig változtattak Lila egykori tervein; és ha a vállalkozás becsődöl, ő elbukja a pénzt, amit befektetett.

– Érted?

– Igen.

– Akkor ne baszogass.

De Lilát nem győzte meg. Úgy érezte, a férje mesterségesen felnagyít valós, de régi nehézségeket, hogy elkendőzze újsütetű kiegyensúlyozatlanságának és egyre nyíltabb ellenségességének valódi okait. Lilát okolta mindenért, legfőképp azért, hogy összekuszálta a szálakat a Solarákkal. Egyszer rámordult:

– Mit műveltél azzal a faszkalap Michelével, megtudhatnám?

– Semmit.

– Lehetetlen, ha vitatkozunk, mindig téged emleget, és húzza az agyam: jól tennéd, ha beszélnél vele, és megkérdeznéd, mit akar, különben kénytelen leszek betörni mindkettőtök képét.

Lila dühösen visszavágott:

– És ha meg akar dugni, mit csináljak, hagyjam magam megdugni?

A következő pillanatban meg is bánta – néha a férje iránt érzett megvetés felülkerekedett az elővigyázatosságon –, de már késő volt, Stefano pofon vágta. De nem is a pofon volt a lényeg, még csak nem is teli tenyérrel adta, ahogy szokta, hanem az ujja hegyével. Sokkal súlyosabb volt, amit rögtön utána mondott, undorodva: – Olvasol, tanulsz, de közönséges vagy: nem bírom az ilyen nőket, felfordul tőled a gyomrom.

Attól kezdve egyre később járt haza. Vasárnaponként nem aludt délig, ahogy régebben, hanem korán felkelt, és egész napra eltűnt. Ha Lila megpróbált felvetni valamilyen, a családi életükkel kapcsolatos problémát, ingerültté vált. Például amikor beköszöntött a meleg, Lila elhatározta, hogy elviszi Rinucciót a tengerhez, és megkérdezte a férjét, hogyan legyen. Stefano azt felelte: – Kimész busszal Torregavetába.

Lila megkockáztatta:

– Nem lenne jobb kibérelni egy házat?

Erre Stefano:

– Minek, hogy kurválkodhass reggeltől estig?

Elrohant, és nem ment haza éjszakára.

Nem sokkal később fény derült mindenre. Lila bement a központba a gyerekkel, egy könyvet keresett, melyről egy másik könyvben olvasott, de nem találta. Gondolta, elugrik a Mártírok terére, hogy megkérje Alfonsót, aki továbbra is nagy lelkesedéssel vezette az üzletet, hogy szerezze meg neki a könyvet. A boltban összetalálkozott egy roppant csinos, elegáns fiatalemberrel, az egyik legszebb fiú volt, akit valaha látott. Fabriziónak hívták, és nem vevő volt, hanem Alfonso egyik barátja. Lila leállt vele beszélgetni, és kiderült, hogy nagyon művelt. Diskuráltak mindenféléről, irodalomról, Nápoly történelméről, meg arról, hogyan kell tanítani a gyerekeket. Fabrizio roppant tájékozott volt a témában, ezt kutatta az egyetemen. Alfonso némán hallgatta őket, és amikor a kis Rinuccio felsírt, ő nyugtatta meg. Aztán vevők érkeztek, Alfonso velük foglalkozott. Lila beszélgetett még egy kicsit Fabrizióval, rég nem érezte az örömöt, hogy egy beszélgetés lángra lobbantja az elméjét. Amikor mennie kellett, Fabrizio gyerekes hévvel arcon csókolta, azután Alfonsót is: két hangos cuppanás. Az ajtóból még visszakiáltott Lilának: – Nagyon jót csevegtünk.

– Én is élveztem.

Lilát elfogta a szomorúság. Miközben Alfonso továbbra is a vevőknek magyarázott, Lilának eszébe jutottak az emberek, akiket itt ismert meg, és persze Nino, a leengedett redőny, a félhomály, a nagy beszélgetések, és ahogy pontban egykor Nino lopva beosont, aztán meg négykor, a szerelmeskedés után, eltűnt. De most az egész bizarr fantáziaképnek tűnt csupán. Zavartan körbenézett, nem érzett nosztalgiát a múlt iránt, Nino iránt. Csak azt érezte, hogy elszállt az idő, hogy ami egykor fontos volt, már nem az, és hogy a fejében tovább tart a kibogozhatatlan zűrzavar. Fogta a fiát, és elindult kifelé. Ekkor lépett be Michele Solara.

Lelkesen üdvözölte Lilát, játszott a kis Gennaróval, megjegyezte, hogy nagyon hasonlít az anyjára. Meghívta Lilát egy kávéra, és felajánlotta, hogy hazaviszi a telepre. Aztán a kocsiban azt mondta neki:

– Hagyd ott a férjedet, még ma. Gyere át hozzám a fiaddal együtt. Vettem egy lakást Vomeróban, az Artisták terén. Ha akarod, most rögtön megmutatom, rád gondoltam, amikor megvettem. Ott aztán azt csinálhatsz, amit akarsz: olvasol, írsz, agyalsz, alszol, nevetsz, beszélsz, együtt vagy Rinuccióval. Csak hadd lássalak, hadd halljalak.

Életében először Michele megvált a szokásos zrikáló stílusától. Vezetett és beszélt, s közben kissé aggodalmasan, sanda pillantásokkal kémlelte Lila reakcióit. Lila végig az utat bámulta maga előtt, miközben próbálta kivenni a cumit Gennaro szájából, szerinte túl sokat cumizott. De a kicsi hevesen ellökte a kezét. Amikor Michele elhallgatott – Lila egyszer sem szakította félbe –, megkérdezte: – Befejezted?

– Igen.

– És Gigliola?

– Mit számít Gigliola? Mondd meg, hogy igen vagy nem, aztán meglátjuk.

– Nem, Michè, a válaszom nem. Nem kellett a bátyád, és te sem kellesz. Először is, mert nem tetszetek, se te, se ő, másodszor, mert azt hiszitek, mindent megtehettek, mindent megkaphattok, gátlások nélkül.

Michele nem felelt azonnal, a cumiról dörmögött, valami ilyesmit: add oda neki, ne hagyd sírni. Aztán komoran azt mondta:

– Gondold meg jól, Lina. Lehet, hogy már holnap megbánod, és könyörögni fogsz.

– Kizárt.

– Igen? Akkor ide hallgass.

Elmondta neki, amit már mindenki tudott („Anyád is tudja, apád is, a drágalátos bátyád is, de a békesség kedvéért nem szólnak”): Stefanónak szeretője van, Ada, méghozzá jó ideje. Még az ischiai vakáció előtt kezdődött.

– Amíg te nyaraltál – mondta –, Ada minden este feljárt hozzátok.

Aztán amikor Lila hazament, egy darabig nem találkoztak. De nem bírták sokáig: újrakezdték, megint szakítottak, és ismét összejöttek, amikor Lila eltűnt a telepről. Nemrég Stefano kibérelt egy lakást a Rettifilón, ott találkozgattak.

– Elhiszed?

– El.

– És?

Semmi és. Lilát nem is annyira az a tény zaklatta fel, hogy a férjének szeretője van, és hogy Ada az, hanem hogy milyen abszurd volt így utólag Stefano minden szava és gesztusa, aznap, amikor elment érte Ischiára. Eszébe jutott az üvöltözés, az ütések, az elutazás. Azt mondta Michelének:

– Undorodom tőled, Stefanótól, mindegyikőtöktől.

101.

Lila hirtelen az igaz oldalon érezte magát, és ez megnyugtatta. Este lefektette Gennarót, és várta, hogy Stefano hazaérjen. Kicsivel éjfél után jött meg, Lilát a konyhaasztalnál ülve találta. Lila fölnézett a könyvből, amit olvasott, közölte vele, hogy tud Adáról, azt is tudja, mióta tart, de csöppet sem érdekli.

– Azt tetted velem, amit én veled – mosolygott, és megismételte (hányadszor mondta, másodszor, harmadszor?), hogy Gennaro nem Stefano fia. – Azt csinálsz, amit akarsz, ott alszol, ahol akarsz – folytatta. – De azt vésd az eszedbe – kiáltotta hirtelen –, hogy többet hozzám nem érsz!

Nem tudom, mi járhatott a fejében, talán csak tisztázni akarta a helyzetet. Vagy felkészült mindenre. Arra, hogy Stefano beismeri a hűtlenségét, aztán megveri, elzavarja, kényszeríti, őt, a feleségét, hogy a szeretője szolgája legyen. Felkészült egy olyan ember minden lehetséges agressziójára és pökhendiségére, aki atyaúristennek képzeli magát, és van elég pénze, hogy bármit megvegyen. De nem jutottak el addig a mondatig, amellyel tiszta vizet öntöttek volna a pohárba, és amely pontot tett volna a házasságuk végére. Stefano tagadott. Komoran, de nyugodtan kijelentette, hogy Ada csupán egy eladó a csemegeboltban, bármiféle szóbeszéd kering is róluk, nincs semmi alapja. Aztán begurult, és ordítani kezdett, hogy ha Lila még egyszer ezt az ocsmányságot meri állítani a fiáról, az élő istenre esküszik, megöli: Gennaro a hasonmása, kiköpött apja, mindenki ezt mondja, úgyhogy fölösleges őt tovább ezzel provokálnia. Végül – és ez volt a legmeglepőbb –, ugyanúgy, ahogy korábban többször, ugyanazokkal a kifejezésekkel, szerelmet vallott Lilának. Örökké szeretni fogja, mondta, mert a felesége, mert az oltár előtt esküdtek meg, és semmi sem választhatja szét őket. És odahajolt hozzá, hogy megcsókolja, de Lila ellökte magától, erre megragadta, fölemelte, bevitte a hálószobába, ahol a gyerekágy is volt, letépte róla a ruhát, és miközben Lila suttogva, a zokogását elfojtva könyörgött neki, „Rinuccio felébred, meglát minket, meghall, kérlek, menjünk át máshová”, erőszakkal beléhatolt.

102.

Attól fogva Lila elvesztette minden addigi szabadságát. Stefano egészen arcátlanul viselkedett. Ha már a felesége úgyis tudott a viszonyáról Adával, nem törődött tovább a látszattal: gyakran haza se ment éjszakára; némely vasárnapokon elvitte kocsikázni a szeretőjét; augusztusban nyaralni is együtt mentek, Stockholmba, sportkocsival, miközben hivatalosan Ada a Fiatnál dolgozó unokahúgát látogatta meg Torinóban. Mindeközben azonban beteges féltékenység tört rá: Lila nem mehetett sehová, a bevásárlásokat is telefonon kellett intéznie, és ha elvitte egy órácskára levegőzni a kicsit, Stefano kikérdezte, kivel találkozott, kivel beszélt. Őrködött felette, soha még ennyire nem viselkedett férjként, mintha attól tartott volna, hogy a hűtlensége feljogosítja Lilát a hűtlenségre. A légyottok Adával a bérlakásban a Rettifilón beindították a fantáziáját, apró részletekig elképzelte, miket művelhet Lila a szeretőivel. Félt, hogy Lila esetleges hűtlensége nevetségessé teszi, miközben a sajátjával meg dicsekedett.

Nem mindenkire volt féltékeny, rangsort tartott. Lila hamar rájött, hogy elsősorban Michele aggasztja, aki mindenben átverte, és alattvalójaként kezelte. Noha Lila egyetlen szót sem szólt neki arról, hogy Michele egyszer megpróbálta megcsókolni, máskor meg felajánlotta, hogy legyen a szeretője, Stefano érezte, hogy Michele számára Lilát meghódítani nagy lépés volna azon az úton, amely az ő üzleti ellehetetlenítéséhez vezet. Másrészt viszont az üzleti logika megkívánta, hogy Lila legalább valamennyire szívélyesnek mutatkozzék. Következésképp Lila bármit tett, Stefanónak nem volt jó. Időnként rögeszmésen faggatta Lilát: – Találkoztál Michelével, beszéltél vele, megkért, hogy tervezz új cipőket?

Időnként üvöltött:

– Még csak nem is köszönhetsz annak a rohadéknak, világos?

És kutatott a fiókokban, bizonyítékokat keresett Lila kurválkodására.

Tovább bonyolította a helyzetet Pasquale, majd Rino közbelépése.

Pasquale természetesen utoljára tudta meg, később, mint Lila, hogy a menyasszonya Stefano szeretője. Nem másvalaki árulta el neki, a saját szemével látta őket, ahogy egy szeptemberi vasárnapon, késő délután összeölelkezve kiléptek egy házkapun a Rettifilón. Ada előtte azt mondta neki, Melinával van dolga, nem találkozhatnak. Pasquale egyébként folyton úton volt a munkája miatt, meg pártaktivistaként, és nem vette észre, hogy a menyasszonya eltávolodott tőle és másfelé kacsingat. Rettenetes kín volt számára együtt látni őket, és csak rontott a helyzeten, hogy bár szíve szerint megtette volna, kommunista lelkülete nem engedte meg, hogy menten lemészárolja mindkettejüket. Nem sokkal korábban vált párttitkárrá a telepen, és jóllehet korábban ő is, mint az összes többi fiú, akivel felnőttünk, simán lekurvázott minket, most már – merthogy kikupálódott, olvasta a l’Unitàt, szórólapokat tanulmányozott, előadásokra járt a körletben – nem szívesen tette volna meg, sőt mindent elkövetett, hogy semmiben sem tartson minket, nőket alsóbbrendűnek a férfiaknál, és elfogadja az érzéseinket, gondolatainkat, szabadságunkat. Így hát a harag és a felvilágosultság között őrlődve másnap este, munka után, még koszosan, elment Adához, és közölte vele, hogy tud mindent. Úgy tűnt, Ada megkönnyebbült, beismert mindent, sírt, bocsánatot kért tőle. Amikor Pasquale megkérdezte tőle, hogy a pénzért tette-e, azt felelte, hogy szereti Stefanót, és csak ő tudja, milyen rendes, nagylelkű és figyelmes ember. Pasquale erre ököllel belevágott Cappuccióék konyhájának falába, és sajgó kézzel, zokogva hazament. Azután átbeszélgette az éjszakát Carmennel, együtt szenvedett a két testvér, az egyik Ada, a másik Enzo miatt, akit nem bírt elfeledni. De a dolgok csak akkor fordultak igazán rosszra, amikor Pasquale, annak dacára, hogy megcsalták, elhatározta, hogy megvédi Ada és Lila becsületét. Először is, hogy tisztázza a helyzetet, elment Stefanóhoz, és tartott neki egy hosszú előadást, melynek az volt a lényege, hogy hagyja el a feleségét, és álljon össze hivatalosan a szeretőjével. Aztán elment Lilához, és leszúrta, amiért hagyta, hogy Stefano sárba tiporja asszonyi jogait és női mivoltának érzéseit. Egyik reggel – fél hatkor –, amikor kilépett a házból, hogy munkába induljon, előtte termett Stefano, és jóindulatúan pénzt ajánlott neki, hogy ne zaklassa többé őt, a feleségét és Adát. Pasquale elvette a pénzt, megszámolta, aztán feldobta a bankjegyeket a levegőbe: – Kiskorom óta dolgozom, nincs szükségem rád – mondta, és szinte szabadkozva hozzátette, hogy mennie kell, mert még kirúgják, ha elkésik.

Elindult, de egy kicsivel később meggondolta magát, megfordult, és odakiáltott a szatócsnak, aki szedegette össze a bankókat a földről:

– Még annál a szemét fasiszta apádnál is rosszabb vagy!

Összeverekedtek, ütötték-verték egymást, talán túl se élik, ha szét nem választják őket.

Rinóval is meggyűlt Stefano baja. Zokon vette, hogy a húga nem okosítja tovább a kis Dinót. Meg azt is, hogy a sógora nemcsak hogy nem ad egy vasat sem, de még kezet is emelt rá. És azt is, hogy Stefano és Ada viszonya immár közszájon forgott, minden, Lila számára megalázó következményével együtt. És egészen váratlan módon reagált. Mivelhogy Stefano verte Lilát, ő is verni kezdte Pinucciát. Mivelhogy Stefanónak szeretője volt, ő is szerzett egyet. Egyszóval üldözési hadjáratba kezdett Stefano húga ellen, ugyanazt tette vele, amit Stefano az ő húgával.

Pinuccia kikészült: sírt, zokogott, kérlelte, könyörgött neki, hogy hagyja abba. De hiába. Rino, rémületbe kergetve Nunziát is, amint a felesége kinyitotta a száját, elborult az agya, és üvölteni kezdett:

– Hagyjam abba? Nyugodjak meg? Akkor nyomás a bátyádhoz, megmondani neki, hogy dobja ki Adát, hogy tartsa tiszteletben Linát, hogy össze kell tartania a családnak, és hogy adjon pénzt, mert kicsinál, a Solarákkal együtt.

Az eredmény: Pinuccia folyton a csemegeboltba rohangált, ziláltan, hogy a fivére, Ada és a bevásárló asszonyok előtt sírja el a bánatát. Stefano bevonszolta a raktárba, Pinuccia elmondta neki, mit akar a férje, de a végén hozzátette:

– Ne adj neki semmit, inkább gyere, öld meg.

103.

Nagyjából így álltak a dolgok, amikor a húsvéti szünetre megérkeztem a telepre. Két és fél éve Pisában éltem, remekül ment a tanulás, teher volt visszatérni Nápolyba az ünnepekre, de nem akartam veszekedést a szüleimmel, főleg az anyámmal. Már amikor a vonat begördült az állomásra, rám tört az idegesség. Féltem, hogy történik valami, és a szünet végén nem mehetek vissza Pisába: egy súlyos betegség, ami miatt kórházba kerülök, egy tragédia, ami miatt félbe kell hagynom a tanulást, mert a családomnak szüksége van rám.

Alig néhány órája értem haza, de anyám már sorolta, rosszmájúan, Lila, Stefano, Ada, Pasqule, Rino csúnya ügyeit, meg hogy a cipőüzem az utolsókat rúgja, hiába, egyszer fent, egyszer lent, tavaly még felvet a pénz, kocsit veszel, játszod a nagymenőt, aztán idén Solara asszony piros fedeles könyvében végzed, és leveted a nagy mellényt.

Egyszer csak berekesztette a litániát, és azt mondta:

– A barátnőd azt hitte, megfogta az isten lábát, királyi élet, nagy kocsi, új lakás, és tessék, mostanra te sokkal különb lettél, és sokkal szebb.

Aztán vágott egy grimaszt, hogy palástolja az elégedettségét, és átadott egy cetlit, melyet természetesen már elolvasott, pedig nekem szólt. Lila látni akart, meghívott másnap ebédre, nagypéntekre.

Nem csak Lila keresett, zsúfolt napok voltak. Nem sokkal később Pasquale felkiabált az udvarról, és mintha az Olimposzról szálltam volna alá, nem a szüleim sötét lakásából, ecsetelni kezdte a nőkről alkotott ideáit, elmesélte, mennyit szenvedett, megkérdezte, szerintem jól reagált-e. Este aztán megjelent Pinuccia, hogy lehordja nekem Rinót és Lilát. Másnap reggel meg Ada jött, meglepetésemre, gyűlölettel és bűntudattal telve.

Mindhármukkal szemben hűvös maradtam. Pasqualét higgadtságra biztattam, Pinucciát arra, hogy törődjön elsősorban a fiával, Adát meg arra, hogy döntse el, igazán szerelmese. De, be kell vallanom, a szavai sekélyessége ellenére leginkább Ada keltette fel az érdeklődésemet. Miközben beszélt, úgy figyeltem, mintha egy könyvet olvasnék. A bolond Melina lánya volt, Antonio testvére. Az arcában ráismertem az anyjára és a bátyja sok vonására. Apa nélkül nőtt fel, ezer veszélynek kitéve, munkához szokva. Évekig pucolta a lépcsőházakat Melinával együtt, aki egyszer csak begolyózott. Még kislányként megkocsikáztatták a Solarák, és képzelem, mit tettek vele. Érthetőnek tűnt tehát, hogy beleszeretett Stefanóba, az udvarias főnökébe. Szereti, mondta, szeretik egymást.

– Mondd meg Linának – mormolta szenvedélytől égő szemmel –, hogy a szívnek nem lehet parancsolni, és hogy hiába ő a felesége, én vagyok az, aki mindent megadott és megad Stefanónak, minden figyelmet és érzelmet, amire csak egy férfi vágyhat, hamarosan gyerekeket is, úgyhogy ő az enyém, nem tartozik már Linához.

Megértettem, hogy az egészre vágyik: Stefanóra, a csemegeboltokra, a pénzre, a lakásra, az autókra. És joga van megvívnia ezt a csatát, gondoltam, mindannyian megvívjuk, többé-kevésbé. Próbáltam megnyugtatni, falfehér volt, a szeme lángolt. És jólesett hallani, mennyire hálás nekem, örültem, hogy úgy tekint rám, mint valami prófétára, hogy tanácsokat adhatok, ékes olasz nyelven, ami egyébként őt is, Pasqualét is, Pinucciát is megzavarta. Tessék, gondoltam cinikusan, mire jók a vizsgák, történelem, filológia, nyelvészet, meg a sok ezer oldalnyi jegyzet, a kemény felkészülés: megnyugtatni őket néhány órára. Pártatlannak tekintettek, rossz érzésektől és szenvedélyektől mentesnek, olyasvalakinek, akit kifertőtlenített a tanulás. És én elfogadtam a felkínált szerepet, mélyen hallgattam az aggodalmaimról, a merész húzásaimról, arról, hogy Pisában mindent kockára téve beengedtem a szobámba Francót, vagy én osontam be hozzá, a versailles-i nyaralásról, ahol úgy éltünk együtt, mint egy házaspár. Elégedett voltam magammal.

De ahogy közeledett az ebédidő, egyre nyugtalanabbá váltam, nem akarózott elmenni Lilához. Féltem, hogy valamiképpen egy szempillantás alatt visszaállítja a régi hierarchiát, és elveszi a döntéseimbe vetett hitemet. Féltem, hogy megmutatja Nino vonásait a kis Gennaróban, hogy emlékeztessen, övé lett a játékszer, ami engem illetett volna. De nem így történt, egyelőre. Rinuccio – egyre gyakrabban hívta így – azonnal elbűvölt: gyönyörűséges, barna fiúcska volt, és Nino vonásai még nem ütköztek ki az arcán és a testén, Lilára hasonlított, és Stefanóra is, mintha hárman nemzették volna. Ami Lilát illeti, nem sokszor éreztem ennyire törékenynek. Ahogy meglátott, könnybe lábadt a szeme, és egész testében remegni kezdett. Magamhoz szorítottam, hogy megnyugtassam.

Észrevettem, hogy nem akart szégyenben maradni előttem, az érkezésem előtt gyorsan megfésülködött, kirúzsozta magát, és fölvett egy gyöngyszürke műselyem ruhát, még a jegyessége idejéből, magas sarkú cipővel. Még mindig szép volt, de mintha a járomcsontja nagyobb lett volna, a szeme kisebb, és mintha a bőre alatt nem vér áramlott volna, hanem valamiféle opálos folyadék. Rettentően soványnak találtam, éreztem a csontjait, ahogy átöleltem, a testhezálló ruha kiemelte puffadt hasát.

Először úgy tett, mintha minden rendben volna. Örült, hogy el vagyok ragadtatva a gyerektől, tetszett neki, hogy játszom vele, meg akarta mutatni, miket tud már Rinuccio mondani és csinálni. Szinte szorongva – nem ismertem ezt az énjét – elkezdte rám zúdítani a mindenféle olvasmányaiból összeszedett szakkifejezéseket. Olyan íróktól idézett, akikről még nem is hallottam, saját készítésű feladatokat oldatott meg a fiával. Észrevettem, hogy lett egy tikkje, önkéntelenül mozgatta a száját, hirtelen kitátotta, aztán összeszorította, mintha vissza akarná tartani a kimondott szavai szította érzelmeket. Ezt a szájmozgást általában a szeme kipirosodása kísérte, egyfajta vöröses derengés, ami az ajka összeszorításakor, akárha valami rugós szerkezet működtetné, azonnal visszahúzódott a feje belsejébe. Többször is elismételte, hogy ha a telep összes gyerekével kitartóan foglalkoznának, egyetlen generáció alatt megváltozna minden, nem lennének többé ügyesek és suták, jók és rosszak. Aztán ránézett a fiára, és kitört belőle a sírás.

– Tönkrevágta a könyveimet – mondta, mintha Rinuccio tette volna, és megmutatta a megtépázott, kettészakított köteteket. Nagy nehezen leesett, hogy nem a kicsi a ludas, hanem a férje. – Kutat a holmim közt – dünnyögte –, nem lehet egy saját gondolatom sem, és ha talál bármi kis semmiséget, amit eltitkoltam előle, megver. – Fölállt egy székre, levett a hálószobaszekrény tetejéről egy fémdobozt, és odaadta nekem. – Benne van minden, amit Ninóval átéltem – mondta –, és rengeteg gondolatom azokból az évekből, meg mondatok, kettőnk kapcsolatáról, melyeket sosem mondtunk el egymásnak. Vidd el, félek, hogy megtalálja, és elolvassa. Nem szeretném, nem tartozik rá, senkire sem tartozik, rád sem.

104.

Kelletlenül raktam el a dobozt, azt gondoltam: hová teszem, mihez kezdek vele? Asztalhoz ültünk. Csodálkoztam, hogy Rinuccio egyedül eszik, hogy saját kis evőeszközei vannak fából, és hogy a kezdeti megilletődöttség után gyönyörűen beszél velem olaszul, minden kérdésemre helyesen és pontosan válaszol, és ő is tesz fel nekem kérdéseket. Lila hagyta, hogy beszélgessek a fiával, alig evett, elmélázva bámulta a tányért. Végül, amikor indulni készültem, megszólalt: – Nem emlékszem semmire Ninóból, Ischiából, a Mártírok téri boltból. Pedig azt hittem, jobban szeretem, mint saját magamat. Nem is érdekel, mit csinál, merre jár.

Őszintének látszott, és én nem mondtam el neki, amit tudtam.

– Az a szép a fellángolásokban – feleltem –, hogy előbb-utóbb elmúlnak.

– Te boldog vagy?

– Végül is igen.

– Nagyon szép a hajad.

– Ugyan.

– Megtennél nekem megint egy szívességet?

– Halljuk.

– El kell húznom innen, mielőtt Stefano, anélkül hogy felfogná, megöl, engem is és a gyereket is.

– Rám hozod a szívbajt.

– Nem akartam, bocsáss meg.

– Mit kell tennem?

– Menj el Enzóhoz. Mondd meg neki, hogy megpróbáltam, de nem sikerült.

– Nem értem.

– Nem számít: te visszamész Pisába, megvan a saját életed. Mondd csak meg neki, és kész: Lina megpróbálta, de nem sikerült.

Kikísért, karján a gyerekkel.

– Rino, köszönj el Lenù nénitől – mondta.

A kicsi elmosolyodott és búcsút intett.

105.

Visszaindulás előtt megkerestem Enzót. Elmondtam neki, hogy Lina azt üzeni, megpróbálta, de nem sikerült, de mivel az arcán nyoma sem látszott semmiféle érzelemnek, azt hittem, teljesen hidegen hagyja az üzenet.

– Nagyon nincs jól – tettem hozzá. – Viszont tényleg nem tudom, mit lehetne tenni.

Enzo összeszorította a száját, komor ábrázatot öltött. Elköszöntünk egymástól.

A vonaton kinyitottam a fémdobozt, noha megesküdtem, hogy nem teszem. Nyolc füzet volt benne. Már az első sorok után elfogott a rossz érzés, ami egyre csak nőtt a következő napokban, hónapokban. Lila minden szavától jelentéktelenebbnek éreztem magam. Úgy tűnt, minden mondata, azok is, amelyeket még kislányként írt, üressé teszi az én mondataimat, nem is a régieket, hanem az akkoriakat. És közben miden oldal új gondolatokat, elképzeléseket ébresztett, saját oldalakat nyitott bennem, mintha addig valamiféle buzgó, de meddő zsibbadtságban éltem volna. Végül már kívülről fújtam a füzetek tartalmát, és úgy éreztem, az egyetem, a barátok, akik nagyra tartottak, a professzorok szeretetteljes tekintete, buzdítása, bátorítása mind-mind egy túlságosan védett, s ezáltal kiszámítható világ része, mely össze sem hasonlítható a telep viharos valóságával, melyet Lila a sebtiben papírra vetett mondatokkal feltérképezett a gyűrött, maszatos oldalakon.

Értelmetlennek tűnt minden addigi erőfeszítésem. Megrémültem, hónapokig a tanulás sem ment. Egyedül voltam, Franco Marit kirúgták az egyetemről, elsodort az érzés, hogy kevés vagyok, nem bírtam kitörni belőle. Aztán hirtelen rádöbbentem, hogy ha ez így megy tovább, én is megbukom, és kicsapnak. Így hát egy késő őszi estén fogtam a dobozt, és anélkül hogy előre elterveztem volna, mit fogok tenni, nyakamba vettem a várost. Végül megálltam a Solferino hídon, és bedobtam a dobozt az Arnóba.

106.

Az utolsó pisai évem merőben más hangulatban telt, mint a korábbi három. Bosszantó ellenérzés fogott el a várossal, a társaimmal, a tanárokkal, a vizsgákkal, a hideg napokkal szemben, untam a langyos esték politikai gyűléseit a keresztelőkápolnánál, a filmklub filmjeit, a könyökömön jött ki a város egyhangúsága: kollégium, Pacinotti rakpart, Május 24 út, San Frediano út, Cavalieri tér, Consoli del Mare út, San Lorenzo út, mindig ugyanazok a jól ismert, mégis idegen helyek, idegenek akkor is, amikor előre köszön a pék, az időjárásról beszél az újságos, az idegen nyelvjárásban, melyet mindazonáltal a kezdetektől fogva próbáltam utánozni; idegenek a színek, a kövek, a növények, a cégérek, a felhők, az égbolt színei.

Nem tudom, Lila füzetei miatt történte. Az biztos, hogy rögtön az után ábrándultam ki, hogy elolvastam Lila feljegyzéseit, és jóval az előtt, hogy bedobtam a füzeteket dobozostul a folyóba. Elmúlt a kezdeti érzés, hogy rettenthetetlen harcos vagyok a csatamezőn. Elmúlt a vizsgák előtti szívdobogás, elmúlt az elégedettség a kitűnő jegyek után. Elmúlt az öröm, hogy sikerült átnevelni magam, a beszédben, a gesztusaimban, az öltözködésemben, a járásomban, mintha a legjobb jelmez díjáért versenyeznék, mely annyira élethű, hogy majdnem valódinak látszik.

Egyszóval hirtelen tudatosult bennem ez a majdnem. Sikerült? Majdnem. Elszakadtam Nápolytól, a teleptől? Majdnem. Új barátnőkre, barátokra leltem, művelt körökből, gyakran Galiani tanárnő és a fiai társaságánál is műveltebb körökből? Majdnem. Vizsgáról vizsgára több elismerést vívtam ki magamnak a tudós professzoraimnál? Majdnem. De most úgy tűnt, látom, mi van a majdnem mögött. Féltem. Ugyanúgy féltem, mint Pisába érkezésem napján. Féltem azoktól, akik fesztelenül voltak műveltek, a majdnem nélkül.

Sokan voltak ilyenek az egyetemen. És nemcsak azok a diákok, akik remekeltek a latin-, görög-vagy történelemvizsgán. Hanem azok a fiatalok – szinte kivétel nélkül fiúk, ahogyan egyébként legnagyobbrészt férfiak voltak a legjobb tanárok és az egyetemen megforduló illusztris személyiségek is –, akik azzal tűntek ki, hogy tudták, látható erőfeszítés nélkül, mire jó a jelenben és a jövőben a fáradságos tanulás. Tudták, a családjuk, a származásuk vagy valamiféle ösztönös irányultság miatt. Tudták, hogyan kell újságot, folyóiratot készíteni, tudták, milyen egy szerkesztőség, egy rádió-vagy tévéstúdió, hogyan születik a film, melyek az egyetemi hierarchiák, mi van falvainkon, városainkon, az Alpokon, a tengeren túl. Tudták, ki az, aki számít, kit kell csodálni és kit megvetni. Én viszont nem tudtam semmit, számomra mindenki istennek tűnt, akinek a neve egy újságban vagy könyvben megjelent. Ha valaki azt mondta, csodálattal vagy ellenségesen, nézd, ott van Tizio, ott van Caio fia, ott van Sempronio[*] unokája, hallgattam, vagy úgy tettem, mintha képben volnék. Éreztem, persze, hogy tényleg fontos nevek, mégsem hallottam róluk sosem, nem tudtam, mi lényegeset csinálhattak, nem ismertem a presztízstérképet. Például mindig tökéletesen felkészülten jelentem meg a vizsgákon, de ha a professzor váratlanul megkérdezi: „Tudja, milyen műveimnek köszönhetően taníthatok itt az egyetemen?”, nem tudtam volna válaszolni. A többiek viszont tudták. És én féltem, hogy valami rosszat mondok vagy teszek.

Amikor Franco Mari belém szeretett, enyhült ez a félelmem. Felkarolt, megtanultam a nyomvizében hajózni. Franco roppant vidám srác volt, figyelmes, arcátlan, merész. Tökéletesen biztos volt benne, hogy a megfelelő könyveket olvasta, s ezáltal helyesen látja a dolgokat, mindig magabiztosan beszélt. Az ő tekintélyére támaszkodva tanultam meg kifejezni magam, kettesben és néha nyilvánosan is. És jól ment, egyre jobban. Az ő bizonyosságaival felvértezve időnként nála is pimaszabbul és hatásosabban beszéltem. De a nagy fejlődés ellenére megmaradt az aggodalmam, hogy kevés vagyok, hogy butaságokat mondok, és kiderül a tájékozatlanságom és tudatlanságom olyan dolgokban is, amiket mindenki tud. És amikor Franco, akarata ellenére, kilépett az életemből, újra felerősödött ez a félelmem. Bebizonyosodott, amit legbelül mindig is tudtam. Rátermettsége, műveltsége, tekintélye (baloldali aktivistaként rengetegen ismerték a diákok közül), közvetlensége, na meg a bátorsága, ahogy jól felépített érveléssel szembeszállt befolyásos személyekkel is, az egyetemen és máshol, egyfajta különleges aurát kölcsönzött neki, ami automatikusan kiterjedt rám, a barátnőjére, társára és elvtársára is, mintha a puszta tény, hogy szeret, nyilvánvalóan bizonyítaná a kiválóságomat. De attól a pillanattól kezdve, hogy kikerült az egyetemről, az érdemei elhalványultak, nem sugároztak át rám. A jó családból való diákok nem hívtak többé magukkal kirándulni, vasárnapi bulikra. Néhányan megint cikizni kezdtek a nápolyi akcentusom miatt. Minden, amit Francótól kaptam, elavult, elöregedett bennem. Gyorsan rájöttem, hogy Franco jelenléte az életemben elkendőzte, de meg nem változtatta a valós helyzetemet, nem sikerült igazán beilleszkednem. Azok közé tartoztam, akik éjjel-nappal magolnak, jó jegyeket kapnak, akiket még rokonszenv és tisztelet is övez, de akik sosem fognak valóban felnőni a tanulmányaik színvonalához. Mindig is félni fogok: félni, hogy rosszat mondok, hogy túl harsány vagyok, hogy nem megfelelő a ruhám, hogy kiderül, sekélyesek az érzéseim és nincsenek érdekes gondolataim.

__________

* Tizio, Caio, Sempronio kitalált nevek az olaszban, nagyjából mint az X. Y. magyarul.

107.

Lehangoló időszak volt, más okokból is. Az egész fiúkollégium tudta, hogy Franco szobájában töltöm az éjszakákat, meg hogy kettesben voltunk Párizsban és Versailles-ban, és elterjedt, hogy könnyűvérű vagyok. Nem egyszerű szavakba önteni, mennyire nehéz volt alkalmazkodnom Franco meggyőződéssel vallott elvéhez a szexuális szabadságról, de lepleztem, hogy szabadelvűnek és előítéletektől mentesnek lásson. De képtelen voltam terjeszteni az eszméit, melyeket belém táplált, mint valami szentírást, vagyishogy a leghitványabb lányok a kispolgár félszüzek, akik odaadják a seggüket, ahelyett hogy rendesen csinálnák. És azt sem mondhattam el senkinek, hogy van egy barátnőm Nápolyban, aki már tizenhat évesen férjhez ment, tizennyolc évesen szeretője lett, akitől teherbe esett, aztán visszament a férjéhez, és ki tudja, még miket művelt, úgyhogy szerintem Francóval ágyba bújni semmiség Lila zűrjeihez képest. El kellett viselnem a lányok gonosz, a fiúk alpári beszólásait, a sóvár tekintetüket a mellemen. Határozottan vissza kellett utasítanom a nyílt ajánlatokat azoktól, akik a volt pasim helyére pályáztak. Bele kellett törődnöm, hogy ocsmányságokkal felelnek az elutasításaimra. Összeszorítottam a fogam, és tűrtem, vége lesz, mondogattam magamban.

Aztán egyik délután egy kávéházban a San Frediano úton, egy csomó diák előtt az egyik kikosarazott udvarlóm odakiáltott nekem, teljesen komolyan, miközben kifelé tartottam két barátnőmmel:

– Nápolyi, ne felejtsd el visszahozni a kék pulóveremet, amit nálad hagytam!

Röhögés. Nem válaszoltam, mentem tovább. De észrevettem, hogy követ egy fiú, akire már az előadásokon is felfigyeltem különös kinézete miatt. Nem olyasféle elvont fiatal értelmiséginek látszott, mint Nino, és nem volt meg benne Franco könnyedsége sem. Szemüveges volt, roppant félénk, borzas, koromfekete haj, súlyos, nehézkes test, görbe láb. A kollégiumig követett, aztán végre megszólított: – Greco!

Fogalmam se volt, ki fia-borja, de tudta a nevemet. Udvariasságból megálltam. Bemutatkozott: Pietro Airota, és félszegen, zavarosan beszélni kezdett. Szégyelli a barátait, mondta, és megveti magát, mert gyáva volt, és nem lépett közbe.

– Minek léptél volna közbe? – kérdeztem gúnyosan és egyben meglepetten, hogy ez a görnyedt srác a szódásüveg szemüvegével, nevetséges, boglyaszerű hajával, könyvszagú nyelvezetével kötelességének érzi, hogy lovagként védelmezzen, mint a telepi fiúk.

– Megvédeni a jó híredet.

– Nincs jó hírem.

Dünnyögött valamit, ami egyszerre tűnt bocsánatkérésnek és köszönésnek, aztán elment.

Másnap megkerestem, attól fogva mellette ültem az órákon, nagyokat sétáltunk együtt. Meglepett: hozzám hasonlóan már ő is elkezdte a szakdolgozatát, szintén latin irodalomból, de velem ellentétben nem szakdolgozatnak nevezte, hanem „munkának”, és egyszer-kétszer kicsúszott a száján, hogy könyvnek szánja, amit rögtön a diploma megszerzése után készül kiadatni. Munka, könyv? Hogyan beszél? Alig huszonkét évesen csupa komolyság, fújja a műveltebbnél műveltebb idézeteket, úgy viselkedik, mintha máris katedrát kapott volna az egyetemünkön vagy valahol máshol.

– Tényleg ki akarod adni a szakdolgozatodat? – kérdeztem egyszer hitetlenkedve.

Erre ő is meghökkent.

– Ha jó lesz, igen.

– Minden jó szakdolgozatot ki lehet adatni?

– Miért ne?

A Bacchus-kultuszból írta, én az Aeneis negyedik könyvéből.

– Bacchus talán érdekesebb Didónál – mormoltam.

– Minden érdekes, ha jól csinálod.

Sosem beszéltünk hétköznapi dolgokról, sem olyasmiről, amiről Francóval, hogy az Egyesült Államok esetleg atomfegyvereket adhat az NSZK-nak, vagy hogy ki a jobb, Fellini vagy Antonioni, csakis latin és görög irodalomról. Elképesztő memóriája volt: egymástól távoli szövegeket kapcsolt össze, és úgy idézgette őket, mintha ott volnának a szeme előtt, de sosem okoskodva, sosem öntelten, hanem mintha ez a világ legtermészetesebb dolga volna két ember között, akik ugyanazt tanulják. Minél többet találkoztunk, annál inkább meggyőződtem róla, hogy tényleg különleges, amilyen én sosem leszek, mert ahol én megtorpantam, baklövéstől tartva, ő higgadt elszántsággal tovább gondolkodott, megfontolt érvelésre készen.

Már a második-harmadik alkalom után, hogy együtt sétálgattunk, a korzón vagy a dóm és a temető között, éreztem, hogy megváltozott körülöttem a légkör. Egyik reggel egy ismerős lány barátságos gyűlölettel megkérdezte tőlem:

– Mit művelsz te a pasikkal? Airota fiát is sikerült fölszedned.

Nem tudtam, ki lehet Pietro apja, de az biztos, hogy a diáktársaim újra tisztelettel beszéltek velem, bulikba, kocsmákba hívtak. Felmerült bennem a gyanú, hogy azt várják, vigyem magammal Pietrót is, aki általában nemigen járt társaságba. Kérdezősködni kezdtem egy kicsit, hogy kipuhatoljam, miféle érdemei lehetnek az új barátom apjának. Kiderült, hogy görög irodalmat tanít Genovában, emellett fontos ember a szocialista pártban. Ez a hír kissé lelombozott, féltem, hogy mondtam már Pietro jelenlétében meggondolatlan vagy elhibázott dolgokat. Miközben ő tovább magyarázott nekem a szakdolgozatkönyvéről, én, attól tartva, hogy hülyeségeket mondok, egyre kevesebbet beszéltem neki az enyémről.

Egy vasárnapon berohant a kollégiumba, és elhívott ebédelni a családjával: az apjával, az anyjával és a nővérével, akik eljöttek Pisába meglátogatni. Elfogott a szorongás, próbáltam a lehető legszebbé varázsolni magam. Nyelvtani hibákat fogok ejteni, gondoltam, bugyutának fognak tartani, igazi urak, biztos hatalmas kocsijuk van sofőrrel, mit fogok mondani, csak hallgatok majd, akár a sült hal. De amint megláttam őket, megnyugodtam. Airota professzor középtermetű férfi volt, meglehetősen gyűrött, szürke ruhában, jókora szemüveggel, széles, fáradtnak látszó arccal, és amikor levette a kalapját, láttam, hogy tarkopasz. Adele, a felesége vékony asszony volt, nem szép, de finom, visszafogottan elegáns. A kocsijuk ugyanolyan volt, mint a Solarák Millecentója, még mielőtt a Giuliettát megvették volna, és kiderült, hogy Genovától Pisáig nem egy sofőr vezetett, hanem Mariarosa, Pietro csinos, okos szemű nővére, aki rögtön megölelt és megcsókolt, mintha régi barátnők volnánk.

– Genovától végig te vezettél? – kérdeztem.

– Igen, szeretek vezetni.

– Nehéz volt megszerezni a jogosítványt?

– Dehogy.

Huszonnégy éves volt, és a művészettörténet tanszéken dolgozott a milánói egyetemen, Piero della Francescát kutatta. Mindent tudott rólam, jobban mondva mindent, amit a testvére tudott: azt, hogy mi érdekel a tanulásban, és kész. Airota professzor és a felesége is tudta ugyanezt.

Kellemes délelőttöt töltöttem velük, jól éreztem magam. Pietróval ellentétben a család többi tagja mindenféle témáról beszélgetett. Ebéd közben például, a szállodájuk éttermében Airota professzor és a lánya kedvesen elvitatkozgatott olyan politikai kérdésekről, melyekről már hallottam Pasqualétól, Ninótól vagy Francótól, de szinte semmit sem tudtam róluk. Ilyesmiket mondtak: az osztályegyenlőség csapdájába kerültetek; te csapdának nevezed, én mediációnak; mediáció, amin mindig és kizárólag a kereszténydemokraták nyernek; nehéz a balközép politizálás; ha nehéz, legyetek újra szocialisták; az állam válságban van, meg kell reformálnunk; egyelőre nem reformáltatok meg semmit; te mit tennél a helyünkben; forradalmat, forradalmat és forradalmat; forradalmat úgy lehet csinálni, ha kihúzzuk Itáliát a középkorból: ha nem mi, szocialisták lennénk kormányon, a diákok, akik szexről beszélnek az iskolában, börtönbe kerülnének, és azok is, akik pacifista szórólapokat terjesztenek; szeretném látni, mire juttok az atlanti paktummal; mindig is a háború és az imperializmus ellen voltunk; együtt kormányoztok a kereszténydemokratákkal, de Amerika-ellenesek maradtok?

Így beszélgettek, gyors mondatváltásokkal: láthatóan mindketten élvezték a vitát, régi szórakozásuk lehetett. Felismertem bennük, apában és lányában azt, ami nekem sosem adatott meg, és ami, már tudtam, mindig hiányozni fog. Hogy mi volt ez? Nehéz megfogalmazni: talán egyfajta rávezetés, hogy legbelső ügyeimnek érezzem a világ dolgait; a képesség, hogy felismerjem a fontosságukat, és ne puszta információként kezeljem őket, melyekkel jó jegyeket lehet szerezni a vizsgákon; egy olyasfajta mentális állapot, amely nem szűkít le mindent a magam küzdelmévé, a megkapaszkodásért tett erőfeszítésekké. Mariarosa és az apja kedvesen, visszafogottan vitatkoztak, sosem ragadtatták el magukat, mint Armando, Galiani tanárnő fia vagy Nino, mégis, életet leheltek a politikai kifejezésekbe, melyeket máskor hidegnek, távolinak éreztem, és csak azért használtam, hogy le ne bőgjek. Egymást sarkallva eljutottak az észak-vietnami bombázásokig, az egyetemi diáklázadásokig, a latin-amerikai és afrikai antiimperialista harcok ezernyi gócáig. És Mariarosa ezekben a kérdésekben tájékozottabbnak bizonyult az apjánál, úgy beszélt, mintha első kézből származnának az információi, olyannyira, hogy Airota professzor cinkosan rápillantott a feleségére, mire Adele odaszólt a lányának: – Már csak te nem választottál desszertet.

– Csokoládétortát kérek – felelte Mariarosa, egy bájos fintorral félbeszakítva a mondókáját.

Csodáltam. Autót vezet, Milánóban él, egyetemen tanít, szembeszáll az apjával, neheztelés nélkül. Én meg? Ki sem merem nyitni a számat, s közben rettegek, hogy megszólnak, amiért csöndben vagyok. Nem bírtam megállni, jó hangosan kimondtam:

– Az amerikaiakat Hirosima és Nagaszaki után perbe kellett volna fogni emberiség elleni bűncselekményért.

Csönd. Az egész család engem nézett. Mariarosa hirtelen felkiáltott: „Helyes!”, felém nyújtotta a kezét, megszorítottam. Felbátorodtam, rögtön előtörtek belőlem a szavak, régi mondatok különböző időkben elraktározott szilánkjai. Beszéltem a tervgazdálkodásról, a szocialista–kereszténydemokrata szakadékról, az újkapitalizmusról, a struktúrákról, forradalomról, Afrikáról, Ázsiáról, óvodákról, Piaget-ról, a rendőrség és az ügyészség bűnös összejátszásáról, fasiszta romlottságról az államszerkezet minden területén. Csapongtam, levegőért kapkodtam, kalapált a szívem, megfeledkeztem róla, hogy hol vagyok és kikkel. Mégis, egyre növekvő egyetértést éreztem magam körül, és örültem, hogy belekezdtem, úgy véltem, jó benyomást tettem rájuk. És tetszett, hogy egyikük sem kérdezte meg, amit mások gyakran, hogy honnan jövök, mivel foglalkozik apám és anyám. Én voltam, én és én.

Délután is velük maradtam beszélgetni. Este meg, vacsora előtt, sétáltunk egyet. Airota professzor lépten-nyomon ismerősökbe botlott. Összefutottunk két tanárral is az egyetemünkről, a feleségeikkel együtt roppant szívélyesen üdvözölték Pietro apját.

108.

De már másnap újra rosszabbul éreztem magam. A Pietro családjával töltött idő újabb bizonyítékkal szolgált, hogy a tanulás, az egyetem számomra csupán önámítás. Nem elég tudni a lényeget, több kell, és bennem nincs több, nem is lesz, hiába tanulok. Kínosnak éreztem az előző napi izgatott hablatyolásomat, szavak kavalkádjának, logikai rend, higgadtság és irónia nélkül. Bezzeg Mariarosa, Adele és Pietro! Megtanultam az aprólékos kutató makacs kitartását, mellyel még a vesszőket is átvizsgálja, nagyon is megtanultam, és tanúbizonyságát adtam a vizsgákon és a készülő szakdolgozatomban. De ettől még ugyanaz a félművelt valaki maradtam, nem volt meg a páncélom, hogy nyugodtan lépdelhessek, mint az Ariota család. Ariota professzor halhatatlan istenség volt, aki még a csata előtt ellátta a gyerekeit varázsfegyverekkel. Mariarosa legyőzhetetlen volt. Pietro meg lenyűgözően művelt a maga területén. És én? Én ott lehettem mellettük, sütkérezhettem a ragyogásukban.

Elfogott az aggodalom, hogy elveszthetem Pietrót. Jártam utána, ráakaszkodtam, megszerettem. De hiába vártam, hogy elszánja magát. Egyik este megpusziltam az arcát, és végre szájon csókolt. Attól fogva eldugott helyeken találkozgattunk, este, amikor besötétedett. Csak simogattuk, fogdostuk egymást, sosem akart belém hatolni. Mintha visszatértek volna a régi idők Antonióval, pedig hatalmas volt a különbség. Izgalmas volt esténként Airota fiával randizni és erőt meríteni belőle. Időnként felmerült bennem, hogy keresek egy nyilvános telefont, felhívom Lilát, mesélek neki az új pasimról és arról, hogy szinte biztosan kiadják a szakdolgozatainkat, olyanok lesznek, mint az igazi könyvek, borítóval, címmel, névvel. El akartam mondani, hogy talán mindketten egyetemen fogunk tanítani, a pasim nővére, Mariarosa huszonnégy évesen már ott tanít. És azt is el akartam mondani, hogy igaza van, ha kiskorától fogva foglalkoznak az emberrel, később minden könnyebb lesz, olyan, mintha vele született volna a tudás. De végül sosem hívtam fel. Minek hívtam volna? Hogy némán hallgassam azt, ami vele történt? Vagy ha szóhoz enged is jutni, mit mondanék neki? Tudtam jól, hogy rám nem vár olyan sors, amilyen Pietróra egészen biztosan. És főleg, tudtam, hogy Pietro is hamar el fog tűnni, ahogyan Franco, s végül is nem bántam, mert nem voltam szerelmes belé, csak azért voltunk együtt a sötét kis utcákon, a parkokban, hogy kevésbé gyötörjön a félelem.

109.

1966 karácsonya előtt elkaptam egy csúnya influenzát. Felhívtam a szomszédasszonyt – végre a régi telepen is sokaknak volt már telefonja –, hogy szóljon a szüleimnek, nem megyek haza a szünetre. Szörnyű napok következtek, magas lázzal, köhögéssel, a kollégium lassan kiürült, egyre csendesebbé vált. Semmit nem ettem, inni is alig bírtam. Egyik reggel, alélt félálmomban, hangokat hallottam, hangos nápolyi nyelvjárásban, mint amikor a telepen az asszonyok az ablakból veszekszenek egymással. Az agyam legsötétebb zugából előtört anyám jól ismert lépteinek zaja. Nem kopogott, benyitott, csomagokkal felmálházva.

Sosem gondoltam volna. Még a telepről is alig mozdult ki, legföljebb ha be kellett mennie a központba. Nápolyt, tudomásom szerint, egyszer sem hagyta el. Most mégis vonatra szállt, és végigutazta az éjszakát, hogy megtöltse a szobát külön nekem előre elkészített karácsonyi süteményekkel, harsány, gonoszkodó pletykákkal, utasításokkal, melyektől azt remélte, hogy varázsütésre meggyógyítanak, és este visszamegyek vele Nápolyba, mert vissza kell mennie, várja a többi gyereke és az apám.

Még a láznál is jobban kimerített. Rikácsolt, pakolt, rendezkedett ész nélkül, féltem, hogy megjelenik az igazgatónő. Hirtelen úgy éreztem, elájulok, becsuktam a szemem, belezuhantam az émelyítő sötétségbe, reméltem, anyám oda nem követ. De semmi sem állíthatta meg. Föl-alá csörtetett a szobában, szolgálatkészen és erőszakosan, mesélt apámról, a testvéreimről, a szomszédokról, a barátokról és persze Carmenről, Adáról, Giglioláról és Liláról.

Próbáltam nem figyelni, de minduntalan kérdezgetett: hallod, mit csinált, hallod, mi történt?, és rázogatott, fogdosta a lábam és a kezem a takaró alatt. Ráeszméltem, hogy a betegségtől legyengülve a szokásosnál is érzékenyebb vagyok mindarra, amit nem bírok benne. Dühös lettem – és meg is mondtam neki –, hogy minden szavával azt bizonygatja, hogy a barátnőim hozzám képest sehol sem tartanak.

– Hagyd abba – mormoltam.

Hiába, tovább szajkózta, hogy bezzeg te…

De az fájt a legjobban, hogy az anyai büszkesége mögött éreztem a félelmet, hogy egyik napról a másikra megváltozhat minden, leáldozik a csillagom, és nem lesz mivel dicsekednie. Nemigen hitt a világ állandóságában. Így hát telitömött étellel, letörölte a verítékemet, számtalanszor megmérette velem a lázamat. Attól félt, hogy meghalok, és megfosztom a létezésem dicsőségétől? Vagy attól, hogy így legyengülve nem bírom tartani a lépést, megbukom, és glória nélkül térek haza? Rögeszmésen Liláról papolt. Olyannyira, hogy hirtelen rájöttem, kiskora óta figyelemmel kísérte. Ő is észrevette, gondoltam, hogy Lila jobb nálam, és most meglepte, hogy túlszárnyaltam, alig akarja elhinni, fél, hogy elveszti a telep legszerencsésebb anyukája címet. Milyen harcias, mennyi önteltség van a szemében! Csak úgy áradt belőle az energia: a bicebócasága miatt nyilván több erőre volt szüksége az átlagosnál a túléléshez és a dühödt eltökéltséghez, mellyel a családban és azon kívül is létezett. Na és apám? Apám egy apró, gyenge emberke, szolgalelkűségre idomítva, aki diszkréten tartja a markát egy kis borravalóért: egyedül sosem lett volna képes leküzdeni minden akadályt, eljönni hozzám, és bejutni a kollégium szigorú épületébe. Anyám eljött.

Amikor elment, és visszatért a csend, egyrészt megkönnyebbültem, másrészt, talán a láz miatt, elérzékenyültem. Elképzeltem, egyedül az idegen városban, sántikál az úton, és kérdezgeti fűtől-fától, merre van az állomás. Buszra sosem költött volna, öt lírát sem dobott ki ilyesmire. Úgyis megold mindent: megveszi a jegyet, megkeresi a vonatot, utazik egész éjszaka, szörnyen kényelmetlen üléseken kuporogva vagy állva, egészen Nápolyig. Ott aztán megint egy hosszú gyaloglás a telepig, hogy újra nekilásson takarítani, főzni, feldarabolni az angolnát, elkészíteni a karácsonyi salátát, a tyúkhúslevest és a mézeskalácsot, egyetlen pillanatnyi pihenés nélkül, dühödten, s közben biztatásként azt mondogatja magában: Lenuccia különb Gigliolánál, Carmennél, Adánál, Lilánál, minden lánynál.

110.

Gigliola hibája volt anyám szerint, hogy Lila helyzete még elviselhetetlenebbé vált. Minden egy áprilisi vasárnapon kezdődött, amikor Gigliola elhívta Adát a parókiára moziba. Aztán már másnap este, zárás után, beugrott hozzá, és azt mondta:

– Mit gubbasztasz itt egyedül? Gyere át hozzánk, a szüleimhez tévézni, hozhatod Melinát is.

Végül már esténként is együtt jártak ide-oda, hármasban Gigliola vőlegényével, Michele Solarával. Gyakran mentek pizzázni is, öten: Gigliola, a kisöccse, Michele, Ada, Antonio. A központban volt a pizzéria, a Santa Lucia negyedben. Michele vezetett, mellette ült Gigliola kicicomázva, hátul meg Lello, Antonio és Ada.

Antoniónak nem volt ínyére, hogy a főnökével töltse a szabadidejét, kezdetben próbálta is mondogatni Adának, hogy dolga van. De amikor Gigliola közölte vele, hogy Michele nagyon megorrolt rá, amiért kivonná magát a társaságból, behúzta fülét-farkát, és attól fogva nem ellenkezett. Szinte mindig csak a két lány beszélgetett, Michele és Antonio egyetlen szót sem váltott egymással, sőt Michele gyakran otthagyta őket, és a tulajjal susmogott a mindenféle közös üzleteikről. Gigliola öccse ette a pizzát és csendben unatkozott.

A lányok kedvenc témája Stefano és Ada szerelme volt. Stefano ajándékai Adának, a csodálatos stockholmi út augusztusban (mennyi hazugságot kellett bevennie szegény Pasqualénak), meg hogy a csemegeboltban Stefano úgy bánik Adával, mint egy királynővel. Ada elérzékenyült, s csak mesélt és mesélt. Gigliola hallgatta, időnként közbeszólt, ilyesmiket: – Van olyan, hogy az egyház érvénytelenít egy házasságot.

Ada összeráncolta a homlokát.

– Tudom, de nehéz ügy.

– Nehéz, de nem lehetetlen. A Szentszékhez kell fordulni.

– Az meg micsoda?

– Pontosan nem tudom, de a Szentszéknek mindenhez van joga.

– Biztos?

– Olvastam.

Ada rettentően boldog volt a váratlan barátság miatt. Addig magában élte meg a szerelmét, némán, ezer félelem és lelkifurdalás között. Most felfedezte, hogy jólesik beszélnie róla, megerősíti az igazában, elűzi a bűntudatot. Csak a bátyja ellenségessége rontotta el a kedvét, visszaúton folyton veszekedtek. Egyszer Antonio majdnem meg is pofozta, miközben ordított: – Mi a fasznak locsogsz mindenkinek a dolgaidról? Nem veszed észre, hogy kurvának néznek, engem meg stricinek?

Ada a lehető legirritálóbb hangján válaszolt:

– Tudod, miért jár velünk vacsorázni Michele Solara?

– Mert a főnököm.

– Na persze.

– Hát miért?

– Mert együtt vagyok Stefanóval, és Stefano számít valamit. Ha rajtad múlna, még mindig az lennék, aki voltam, Melina lánya, és kész.

Antonio dühödten felhorkant:

– Te nem együtt vagy Stefanóval, hanem a kurvája vagy.

Ada sírva fakadt.

– Nem igaz, Stefano csak engem szeret.

Egyik este még ennél is cifrább dolgok történtek. Otthon voltak, vacsora után. Ada mosogatott, Antonio a semmit bámulta, az anyjuk söpört, túlzott hévvel, egy régi dalt dudorászva. Egyszer csak Melina véletlenül áthúzta a seprűt a lánya lábán, és elszabadult a pokol. Volt akkoriban egy hiedelem – nem tudom, megvan-e még –, mely szerint ha egy hajadon lánynak lesöprik a lábát, sosem megy férjhez. Adának egy pillanatra bevillant a jövő. Hátraugrott, mintha csótányt látna, és kiejtette a tányért a kezéből.

– Lesöpörted a lábam – sikította, az anyja teljes elképedésére.

– Nem direkt csinálta – mondta Antonio.

– Dehogynem! Ti nem akarjátok, hogy férjhez menjek, túl kényelmes így nektek, itt akartok tartani, hogy nektek gürcöljek egész életemben!

Nem, nem, nem, ismételgette Melina, és meg akarta ölelni, de Ada durván ellökte, olyannyira, hogy Melina megtántorodott, nekiesett egy széknek, és a földre zuhant, a tányérszilánkok közé.

Antonio azonnal a segítségére sietett, de Melina már visított a rémülettől: félt a fiától, a lányától, mindentől. Ada meg rátett még egy lapáttal, ő is visított:

– De majd meglátjátok, hogy férjhez megyek, méghozzá hamarosan, mert ha Lina nem áll félre magától, félreállítom én, eltakarítom a föld színéről.

Erre Antonio elrohant otthonról, bevágta maga mögött az ajtót. A következő napokban a szokásosnál is letörtebb volt, próbált kikecmeregni a legújabb sorscsapásból, süketen és némán, és ha a régi csemegebolt előtt vezetett az útja, vagy véletlenül összefutott Stefano Carraccival, másfelé nézett, még mielőtt viszketni kezdett volna a tenyere. Fájt a feje, már azt sem tudta, mi helyes és mi nem. Helyes volt nem kiadni Lilát Michelének? Helyes volt megkérni Enzót, hogy vigye haza? Ha Lila nem ment volna vissza a férjéhez, más lenne most Ada helyzete? Mindent a véletlen irányít, gondolta, semmi sem jó, semmi sem rossz. De itt összezavarodtak a gondolatai, és az első adandó alkalommal, mintha így akarna megszabadulni a rémálomtól, újra nekitámadt Adának: – Stefano házas ember, te szégyentelen, kicsi gyereke van, rosszabb vagy anyánknál, nem érzed a dolgok súlyát.

Ada elrohant Gigliolához, és elsírta neki:

– A bátyám bolond, meg akar ölni!

Erre aztán Michele egyik délután magához hívatta Antoniót, és megbízta egy hosszú munkával Németországban. Antonio nem ágált, sőt örömmel elvállalta, és elutazott, el se köszönt se a húgától, se Melinától. Biztosra vette, hogy az idegen földön, ahol úgy beszélnek az emberek, mint a nácik a parókia mozijának filmjeiben, leszúrják vagy lelövik, de nem bánta. Inkább a halál, mint tehetetlenül végignézni az anyja és Ada szenvedését.

Egyvalakivel találkozott csak, mielőtt vonatra szállt volna: Enzóval. Akkoriban Enzo ki sem látszott az ügyekből, próbálta mindenét eladni, a szamarat, a kordét, az anyja kisboltját, a kertet a vasút mellett. A pénz egy részét az egyik hajadon nagynénjének szánta, aki felajánlotta, hogy gondját viseli a testvéreinek.

– És te? – kérdezte Antonio.

– Keresek valami munkát.

– Új életet akarsz kezdeni?

– Igen.

– Jól teszed.

– Muszáj.

– Én viszont vagyok, aki vagyok.

– Hülyeség.

– Ez van, de nem baj. Most elutazom, és nem tudom, mikor jövök vissza. Megkérhetlek, hogy időnként nézz rá anyámra, a húgomra és a kicsikre?

– Persze, ha itt maradok a telepen.

– Hibáztunk, Enzo, nem kellett volna visszahoznunk Linát.

– Lehet.

– Minden olyan zavaros, sose tudja az ember, mit kellene tenni.

– Sose.

– Szervusz.

– Szervusz.

Kezet sem szorítottak. Antonio kiment a pályaudvarra, és felszállt a vonatra. Utazott éjjel és nappal, elviselhetetlenül hosszú volt az út, az ereiben fortyogott a harag. Már alig néhány óra után hullafáradtnak érezte magát, zsibbadt a lába; nem utazott, amióta visszajött a seregből. Időnként az állomásokon leugrott inni egy kis vizet a kútból, de félt, hogy ott hagyja a vonat. Később elmesélte, hogy Firenzében annyira elfogta a kétségbeesés, hogy azt gondolta: leszállok, és elmegyek Lenucciához.

111.

Antonio távozása után Gigliola és Ada barátsága még szorosabbra fűződött. Gigliola fölvetette, amit Ada már régóta érlelt a fejében, hogy nem kellene tovább várni, rá kell bírni Stefanót a válásra.

– Ideje, hogy Lina elhúzzon abból a lakásból – mondta –, és te kerülj a helyére: ha sokáig vársz, megtörik a varázs, és elveszítesz mindent, még az állásodat is a csemegeboltban, mert ha Lina megint nyeregbe kerül, ráveszi Stefanót, hogy rúgjon ki.

Gigliola elárulta, hogy tapasztalatból beszél, neki ugyanez a gondja Michelével.

– Ha csak várok, hogy elvegyen, megvénülök – suttogta –, így hát zargatom: összeházasodunk 1968 tavaszáig, vagy elmehet a picsába, elhagyom.

Ettől fogva Ada még szorosabbra fonta Stefano körül az édes, őszinte vágy hálóját, amivel elérte, hogy Stefano különlegesnek érezze magát, és közben két csók között duruzsolt a fülébe:

– Döntened kell, Stè, velem vagy vele; nem azt mondom, hogy tedd utcára a gyerekkel együtt, a te fiad, felelősséggel tartozol érte; de intézhetnéd úgy, ahogy sok színész meg más fontos ember: adsz neki egy kis pénzt, és kész. A telepen már mindenki tudja, hogy én vagyok az igazi feleséged, úgyhogy veled szeretnék lenni, örökkön-örökké.

Stefano helyeselt, és szorosan magához ölelte a rettifilói lakás kényelmetlen ágyában, de aztán nem sokat tett, azon kívül, hogy amikor hazament, leordította Lila fejét, egyszer azért, mert nincs tiszta zokni, másszor azért, mert látta, hogy Pasqualéval vagy valaki mással beszélgetett.

Ada kezdett kétségbeesni. Egyik vasárnap délelőtt találkozott Carmennel, aki nem győzött panaszkodni a két csemegeboltban uralkodó munkakörülményekre. Szó szót követett, és nemsokára már közösen ócsárolták Lilát, akit, különböző okok miatt, mindketten az összes bajuk forrásának tartottak. Végül Ada nem bírta megállni, és elmesélte Carmennek a helyzetét, megfeledkezve arról, hogy a volt pasija húgával beszél. Carmen meg, aki alig várta, hogy bekerüljön a pletykák sodrásába, csupa fül volt, közbe-közbeszólt, hogy felszítsa a tüzet, tanácsokat adott, melyekkel próbált a lehető legjobban odaszúrni Adának, amiért megcsalta Pasqualét, és Lilának, aki cserbenhagyta őt magát. De, el kell mondanom, a sértettség mellett tetszett is neki a dolog, hogy a gyerekkori barátnője egy nős férfi szeretője. Mert kislányként ugyan mindannyian feleséggé akartunk lenni a telepen, de aztán ahogy nőttünk, egyre inkább a szeretőkkel rokonszenveztünk, akiket majdnem mindig színesebb, harciasabb és főleg modernebb személyiségnek láttunk. Másrészt viszont reméltük, hogy ha a törvényes feleség (általában szörnyen álnok és már jó ideje csalfa nőszemély) súlyosan megbetegszik és meghal, a szerető megszűnik szerető lenni, beteljesül az álma, és feleséggé válik. Egyszóval a kihágás pártján álltunk, de csak azért, hogy általa ismét megerősítést nyerjen a valódi értékrend. Következésképp Carmen, a számos alattomos tanácsa ellenére, végül is szívvel-lélekkel átélte Ada szenvedélyét, és egy napon teljesen őszintén azt mondta neki: – Ez így nem mehet tovább, túrd ki azt a cafkát, menj hozzá Stefanóhoz, szülj neki gyerekeket. Kérdezd meg a Solarákat, ismernek-e valakit a Szentszéknél.

Ada gyorsan összeötvözte Gigliola és Carmen javaslatait, és egyik este a pizzériában köntörfalazás nélkül odafordult Micheléhez:

– Annál a Szentszéknél van valami befolyásod?

Michele gunyorosan azt felelte:

– Nem tudom, megpróbálhatom, barátok mindenhol akadnak. De te csak vedd el, ami a tiéd, ne törődj semmivel, ez most a legfontosabb. És ha valaki bánt, csak szólj nekem.

Michele szavai nagyon sokat jelentettek Adának, megerősítették: soha életében nem tapasztalt még maga körül ennyi együttérzést. De hiába Gigliola erősködése, Carmen tanácsai, hiába egy hírhedt alak váratlan védelmi ígérete, na meg a harag, hogy Stefano augusztusban nem vitte el utazni, ahogyan az előző évben, hanem csak a Sea Gardenbe mentek ki párszor, Adának semmi sem volt elég, hogy támadásba lendüljön. Egy igazi, konkrét újdonság kellett hozzá: a felfedezés, hogy terhes.

Őrületesen boldoggá tette, hogy gyereket vár, de megtartotta magának a hírt, még Stefanónak sem beszélt róla. Egyik délután levette a köpenyt, és kiment a csemegeboltból, mintha levegőzni indulna, de meg sem állt Lila lakásáig.

– Történt valami? – kérdezte meglepetten Lila az ajtóban.

– Csak amit úgyis tudsz – felelte Ada.

Bement, és elmondott Lilának mindent, a gyerek előtt. Higgadtan kezdte, beszélt a színészekről és a kerékpárversenyzőkről, önmagát amolyan fehér dámának nevezte, modernebb kiadásban, és megemlítette a Szentszéket, hogy rávilágítson, bizonyos esetekben, ha az új szerelem annyira erős, az egyház és Isten is felbonthatja a házasságot. Mivelhogy Lila egyszer sem szólt közbe – Ada nem erre számított, sőt remélte, hogy Lila akárcsak egy fél szóval is alkalmat ad neki, hogy megtépázza –, idegesen elkezdett fel-alá járkálni a lakásban, egyrészt hogy megmutassa, jó néhányszor járt már ott, ismer minden zugot, másrészt hogy szemrehányásokat tegyen Lilának: – Pfuj, de undorító, mosatlan edények, por, bugyik és zoknik szanaszét a földön, nem igaz, hogy szegénykémnek így kell élnie. – Végül fékezhetetlen dühében nekiállt fölszedegetni a koszos ruhákat a hálószobában a földről, és közben ordított: – Holnaptól jövök, és rendet rakok én! Még az ágyat sem tudod megvetni, nézd, Stefano nem bírja, ha így hajtogatod a lepedőt, mondta nekem, hogy ezerszer szólt, de mintha a falnak beszélne. – Hirtelen elhallgatott, aztán halkan, zavartan azt mondta: – Tűnj el, Lina, mert ha nem, megölöm a fiadat.

Lila csak ennyit mondott:

– Úgy viselkedsz, Ada, mint az anyád.

Ezek voltak a szavak. Elképzelem a hangját, most, utólag: mindig is képtelen volt az elérzékenyülésre, akkor is nyilván a szokásos hideg rosszindulattal, távolságtartással beszélt. Mégis, évekkel később elmesélte, hogy látván, milyen állapotban kering a lakásban Ada, eszébe jutott az elhagyott szerető, Melina üvöltése, amikor a Sarratore család elhagyta a telepet, és a vasaló, ahogy kirepül az ablakon, és majdnem agyonüti Ninót.

A szenvedés szilaj tüze, mely akkor olyannyira felkavarta Lilát, újra fellobbant, ezúttal Adában; csak most nem Sarratore felesége táplálta, hanem Lila maga. Egy csúnya tükörjáték, melyet akkor régen egyikünk sem vett észre, csak Lila, és ezért történhetett, hogy Adával szemben a harag és a szokásos bántó szándék helyett keserűség és szánalom öntötte el. Megpróbálta megfogni Ada kezét, azt mondta: – Ülj le, főzök egy kamillateát.

De Ada sértésnek vette Lila minden egyes szavát, az elsőtől az utolsóig, a gesztusát meg még inkább. Hátraugrott, kifordult a szeme, félelmetes volt, csak a fehérje látszott, és amikor újra előbukkant a pupillája, üvölteni kezdett:

– Azt akarod mondani, hogy bolond vagyok? Bolond, mint az anyám? Hát akkor jól teszed, ha vigyázol, Lina. Ne érj hozzám, húzz innen, csinálj magadnak kamillateát. Addig én rendbe teszem ezt a disznóólat.

Felsöpört, felmosott, megvetette az ágyat, és egész idő alatt nem szólt egy szót sem.

Lila követte a tekintetével, attól félt, hogy szétrobban, akár egy túlpörgetett robot. Aztán fogta a fiát, és elindult vele sétálni, sokáig járták az új telep utcáit, Lila beszélt Rinuccióhoz, mesélt neki, mutogatta a dolgokat, a nevükön nevezte őket. De nem is annyira azért tette, hogy a gyereket szórakoztassa, sokkal inkább a szorongását akarta így féken tartani. Csak akkor tért haza, amikor látta, hogy Ada kilép a kapun, és elsiet, mint aki késésben van.

112.

Amint Ada visszaért a csemegeboltba, feldúltan és lihegve, Stefano megkérdezte tőle, komoran, de nyugodtan:

– Hol voltál?

Ada azt felelte, a sorban álló asszonyok előtt:

– Rendbe tenni a lakásodat, úgy nézett ki, mint egy disznóól. – És még folytatta, a pult mögül a közönség felé fordulva: – Akkora por volt a komódon, hogy írni lehetett bele.

Stefano, az asszonyok legnagyobb csalódására, nem szólt semmit. Zárás előtt, ahogy kiürült a bolt, Ada nekiállt felsöpörni és kitakarítani, de a szeme sarkából a szeretőjét figyelte. Stefanón nem látszott semmi, a kasszánál ült, számolta a bevételt és szívta az illatos amerikai cigarettákat. Amikor elnyomta az utolsót is, fogta a redőnyhúzó rudat, de belülről húzta le a redőnyt.

– Mit csinálsz? – kérdezte Ada rosszat sejtve.

– Az udvar felé megyünk ki.

Aztán arcon csapta Adát, sokszor egymás után, először tenyérrel, majd visszakézből; Ada nekitántorodott a pultnak, majdnem elájult.

– Hogy merészeltél betörni az otthonomba? – kérdezte Stefano az elfojtott üvöltéstől fátyolos hangon. – Hogy merészelted zaklatni a feleségemet és a fiamat? – Végül ráeszmélt, hogy így tüstént szétpattan a szíve, és megpróbált megnyugodni. Akkor emelt kezet először Adára. Remegve eldörmögte: – Soha többé ne tedd – és elrohant, otthagyta a vérző Adát a boltban.

Másnap Ada nem ment be dolgozni. Helyette átvonszolta magát Lilához, és amikor Lila meglátta az arcán a véraláfutásokat, azonnal beengedte.

– Főzz egy kamillateát – kérte Melina lánya.

Lila megfőzte.

– Szép a fiad.

– Igen.

– Szakasztott Stefano.

– Nem.

– Ugyanolyan a szeme, a szája.

– Nem.

– Olvass csak nyugodtan, ha akarsz, hagyd rám a lakást meg Rinucciót.

Lila ránézett, majdhogynem vidáman, és azt mondta:

– Csinálj, amit akarsz, de ne közelíts a fiamhoz.

– Ne aggódj, nem bántom.

Ada munkához látott: rendet rakott, kimosott, kiteregetett, megfőzte az ebédet, elkészítette a vacsorát. Aztán egyszer csak megállt, és elbűvölve figyelte, hogyan játszik Lila a kis Rinuccióval.

– Mennyi idős?

– Két éves és négy hónapos.

– Kicsi még, túlhajtod.

– Nem, azt csinálja, amit tud.

– Terhes vagyok.

– Mit beszélsz?

– Igazat.

– Stefanóé?

– Persze.

– Tudja?

– Nem.

Lila ekkor döbbent rá, hogy a házassága tényleg az utolsókat rúgja, de ahogyan mindig, ha közelgő fordulatot szimatolt, nem érzett sem keserűséget, sem szorongást, sem aggodalmat. Amikor hazajött Stefano, a felesége a nappaliban olvasott, Ada a konyhában játszott a gyerekkel, a lakás meg csillogott-villogott, illatozott. Rájött, hogy nem használt a fenyítés, elsápadt, alig kapott levegőt.

– Menj innen – szólt halkan Adának.

– Nem.

– Mit forgatsz a fejedben?

– Azt, hogy itt maradok.

– Meg akarsz őrjíteni?

– Igen, legalább ketten leszünk őrültek.

Lila becsukta a könyvet, fogta a kicsit, és egyetlen szó nélkül bevonult vele a gyerekszobába, oda, ahol annak idején én tanultam. Stefano odasúgta a szeretőjének:

– Tönkreteszel, Ada. Nem igaz, hogy szeretsz, azt akarod, hogy elveszítsem az összes vevőmet, hogy ne maradjon egy vasam sem, tudod, hogy már most sem rózsás a helyzet. Kérlek, mondd meg, mit akarsz, és megkapod.

– Veled akarok lenni mindig.

– Jó, de nem itt.

– De.

– Ez az én otthonom, meg Lináé és Rinuccióé.

– Mostantól az enyém is: terhes vagyok.

Stefano leült. Ada ott állt előtte, Stefano szótlanul nézte a hasát, mintha átlátna a ruhán, a bugyin, a bőrén, mintha látná a babát, a formás kis emberkét, aki mindjárt ráveti magát. Ekkor kopogtak az ajtón.

A Solara bár egyik újdonsült pincére volt, egy tizenhat éves srác. Közölte Stefanóval, hogy Michele és Marcello azonnal látni akarja. Stefano felocsúdott, abban a pillanatban mentőövnek érezte a hívást az otthonában dúló viharban.

– Ne mozdulj innen – mondta Adának.

Ada rámosolygott és bólintott. Stefano lement, beszállt kocsijába, és elhajtott a Solarákhoz. Szép kis pácba kerültem, gondolta. Mit tegyek? Ha apám élne, eltörné mind a két lábamat egy vasdoronggal. Nők, adósságok, Solara asszony piros határidőnaplója. Valami nem stimmel. Lina. Ő tette tönkre. Mi a faszt akarhat Marcello és Michele ilyenkor, méghozzá azonnal?

Kiderült: a régi csemegeboltot akarták. Nem mondták ki, de éreztették. Marcello megszellőztette, hogy készek újabb kölcsönt adni neki. De, folytatta, a Cerullo cipők végérvényesen hozzánk kerülnek, elég volt a mihaszna sógorodból, semmit sem lehet rábízni. És szükség van valami garanciára is, üzlet vagy ingatlan, gondolkozz rajta. Miután mindezt elmondta, közölte, hogy dolga van, és eltűnt. Stefano egyedül maradt Michelével. Hosszasan vitatkoztak, hogy megmenthető-e Rino és Fernando cipőüzeme, hogy mellőzhető-e a Marcello által emlegetett garancia. De Michele csak rázta a fejét, eltökélten: – Kell a garancia, muszáj, a botrányok ártanak az üzletnek.

– Nem értem.

– Elég, ha én értem. Kit szeretsz jobban, Linát vagy Adát?

– Semmi közöd hozzá.

– De, Stè, ha pénzről van szó, a te ügyeid az én ügyeim.

– Mit mondjak, tudod, hogy van ez, férfiak vagyunk. Lina a feleségem, Ada valami más.

– Tehát Adát szereted jobban?

– Igen.

– Akkor tegyél rendet, aztán beszélgetünk.

Rettenetes, sötét napok következtek, mielőtt Stefano kiötlötte volna, hogyan mászhatna ki a csávából. Veszekedett Adával, veszekedett Lilával, elhanyagolta a munkát, a régi csemegebolt gyakran zárva maradt, a telep meg figyelt, és megjegyezte, amit látott, még ma is emlékszik rá. Az álompár. A sportautó. Még hogy Soraya hercegnő és a perzsa sah, még hogy John és Jacqueline Kennedy. Végül Stefano megadta magát, és azt mondta Lilának: – Találtam egy szép kis lakást, jó lesz neked és Rinucciónak.

– Milyen nagylelkű vagy.

– Hetente kétszer elmegyek meglátogatni a fiamat.

– Az se baj, ha nem jössz, nem a te fiad.

– Szemét vagy, addig hergelsz, míg beverem a képed.

– Csináld csak, megszoktam. És törődj a saját gyerekeddel, én törődöm az enyémmel.

Stefano dühösen fújtatott, tényleg megpróbálta megütni Lilát. Aztán azt mondta:

– A lakás Vomeróban van.

– Hol?

– Holnap elviszlek, megmutatom. Az Artisták terén van.

Lilának azonnal beugrott Michele Solara korábbi ajánlata: Vettem egy lakást Vomeróban, az Artisták terén. Ha akarod, most rögtön megmutatom, rád gondoltam, amikor megvettem. Ott aztán azt csinálhatsz, amit akarsz: olvasol, írsz, agyalsz, alszol, nevetsz, beszélsz, együtt vagy Rinuccióval. Csak hadd lássalak, hadd halljalak. Hitetlenkedve megrázta a fejét, és azt felelte: – Mekkora tetű vagy.

113.

Lila Rinuccio szobájában gubbaszt, és töri a fejét, hogy mit tegyen. A szüleihez semmiképp sem megy vissza: neki kell viselnie az élete súlyát, nem akar újra gyerekké válni. A bátyjára nem számíthat: Rino begőzölt, folyton marja Pinucciát, hogy bosszút álljon Stefanón, és már az anyósával, Mariával is veszekszik, kiábrándult, nincs egy vasa sem, úszik az adósságban. Csak Enzo maradt, benne megbízott és megbízik, pedig régóta nem jelentkezett, a telepről is eltűnt. De megígérte, hogy elvisz innen, gondolja Lila. Viszont néha meg reméli, hogy Enzo nem tartja be az ígéretét, fél, hogy baja lenne belőle. Nem egy esetleges összetűzéstől tart Stefanóval, a férje már lemondott róla, meg aztán gyáva, hiába bivalyerős. Michele Solarától tart. Egyszer elém áll majd, nem ma, nem holnap, hanem amikor már nem is gondolnám, és ha nem hódolok be neki, megkeserülöm, és megkeserüli mindenki, aki segített nekem. Úgyhogy jobb, ha eltűnök, és senkit sem keverek bele. Kell találnom valami munkát, mindegy, milyet, csak el tudjam tartani a gyereket, és legyen fedél a fejünk felett.

Ahogy a fiára gondol, kimegy belőle az erő. Mi ragadhatott meg Rinuccio fejében, milyen mondatok, milyen képek? Aggódik a meggondolatlan szavak miatt. Vajon már a hasamban is hallotta Rinuccio a hangomat? Vajon mi rögzült az idegrendszerében? Szeretetet érzett, elutasítást, érezte a nyugtalanságomat? Hogyan kell óvni a gyermeket? Táplálni kell. Szeretni. Tanítani. Kiszűrni minden érzést, ami örökre megnyomoríthatná. Elvesztettem az igazi apját, aki nem is tud róla, és sosem fogja szeretni. Stefano, aki nem az apja, de azért egy kicsit szerette, elárult minket egy másik nő szerelméért és egy igazibb gyermekért. Mi lesz a fiammal? Rinuccio már tudja, hogy ha átmegyek a másik szobába, nem veszít el, továbbra is ott vagyok. Ügyesen bánik a tárgyakkal és a képzelete tárgyaival, a lakásban és odakint is. Egyedül eszik, kanállal és villával. Alakítja, átalakítja a dolgokat. Már nem szavakban, hanem mondatokban beszél. Olaszul. Egyes szám első személyben, nem harmadikban. Ismeri az ábécé betűit. Le tudja írni a nevét. Szereti a színeket. Vidám. De ez a sok harag, ez a sok indulat. Látta, hogy sértegetik, hogy megverik az anyját. Látta, hogy török-zúzok, hogy gyalázkodom. Nyelvjárásban. Nem maradhatok itt tovább.

114.

Lila csak akkor merészkedett ki a szobából, amikor se Stefano, se Ada nem volt ott. Megetette Rinucciót, ő is harapott valamit. Tudta, hogy kibeszéli a telep, hogy pletykák keringenek. Egy novemberi késő délutánon megcsörrent a telefon.

– Tíz perc múlva ott vagyok.

Lila felismerte a hangot, és nem lepődött meg különösebben.

– Rendben – felelte. Aztán hozzátette: – Enzo…

– Igen?

– Nem kötelező.

– Tudom.

– Meggyűlhet a bajod a Solarákkal.

– Leszarom a Solarákat.

Pontosan tíz perc múlva megérkezett. Fölment, Lila bepakolta a holmiját meg a kicsi cuccait két bőröndbe, és otthagyta az éjjeliszekrényen az összes ékszerét, még az eljegyzési gyűrűjét és a jegygyűrűjét is.

– Másodszor megyek el – mondta –, de ezúttal nincs visszaút.

Enzo körülnézett, sosem járt még abban a lakásban. Lila megrántotta a karját:

– Stefano bármikor betoppanhat, időnként váratlanul hazajön.

– És akkor mi van? – mondta Enzo.

Megfogdosta az értékesnek tűnő tárgyakat, egy vázát, egy hamutálat, a csillogó ezüstöket. Belelapozott a füzetbe, melybe Lila följegyezte, hogy mit kell vennie otthonra és a gyereknek. Aztán kérdő tekintetet vetett Lilára, megkérdezte, biztos-e a döntésében. Közölte, hogy talált munkát egy gyárban, San Giovanni a Teduccióban, és kivett ott egy lakást: háromszobás, a konyha egy kicsit sötét.

– De felejtsd el mindazt, amit Stefano megadott neked – tette hozzá –, én nem tudom megadni. – Végül megjegyezte: – Talán azért félsz, mert nem vagy biztos magadban.

– Dehogynem – felelte Lila, miközben egy türelmetlen mozdulattal a karjába vette Rinucciót –, és nem félek semmitől. Menjünk.

Enzo nem mozdult. Kitépett egy lapot a füzetből, és ráírt valamit. Az asztalon hagyta a lapot.

– Mit írtál rá?

– A címet San Giovanniban.

– Miért?

– Nem bújócskázunk.

Végre megragadta a bőröndöket, és elindult lefelé a lépcsőn. Lila bezárta az ajtót, és a zárban hagyta a kulcsot.

115.

San Giovanni a Teduccióról nem tudtam semmit. Amikor meghallottam, hogy Lila odaköltözött Enzóval, egyedül Bruno Soccavo családjának szalámigyára jutott eszembe, amely arrafelé volt valahol. Bosszantott ez a gondolattársítás. Jó ideje nem jutott már eszembe az ischiai nyár, és ráébredtem, hogy a nyaralás szép emlékei megfakultak, míg a csúnyák fölerősödtek. Fölfedeztem, hogy taszít minden akkori hang, minden illat, de a legelviselhetetlenebb, meglepetésemre, az este emléke volt a Maronti strandon Donato Sarratoréval, olyannyira, hogy nagyokat sírtam miatta. Csakis a Lila és Nino románca miatti fájdalom sarkallhatott, hogy akkor kellemesnek higgyem. Mert sok idő távlatából megalázónak éreztem az első behatolást, a sötétben, a hideg homokon, azzal a jelentéktelen emberrel, a szerelmem apjával. Szégyelltem, és ez a szégyen hozzáadódott a más, különféle szégyeneimhez.

Éjjel-nappal dolgoztam a szakdolgozaton, nem hagytam békén Pietrót, mindig felolvastam neki, amit írtam. Kedves volt, csóválta a fejét, Vergiliustól és más szerzőktől idézett emlékezetből szövegrészleteket, melyek a hasznomra lehettek. Feljegyeztem minden egyes szavát, dolgoztam, de rosszkedvűen. Ellentétes érzések közt vergődtem. Segítséget vártam Pietrótól, de szégyelltem kérni, egyszerre voltam hálás és ellenséges, és legfőképp, utáltam, hogy mindent megtesz azért, hogy ne érezzem tehernek a nagylelkűségét. És rettentően elkeserítettek a találkozások – együtt Pietróval, avagy előtte vagy utána – kettőnk konzulensével, egy komoly, figyelmes, időnként egészen közvetlen, negyvenes docenssel. Láttam, hogy Pietrót úgy kezeli, mintha máris katedrát kapott volna az egyetemen, engem meg, mint egy átlagos jó tanulót. Úgyhogy, ha tehettem, inkább nem is beszéltem vele, a harag és a büszkeség miatt, meg attól való félelmemben, hogy ismét szembesülök a lényemből fakadó kisebbségi érzéssel. Túl kell szárnyalnom Pietrót, gondoltam, sokkal többet tud nálam, de szürke, nincs fantáziája. Túlságosan óvatoskodó, körülményes, ahogyan udvariasan tanácsokat próbál adni. Így hát többször félbehagytam a munkát, aztán újrakezdtem, de kiforratlannak éreztem a gondolataimat. Amikor visszamentem a konzulens docenshez, végighallgatott, meg is dicsért, de valahogy súlytalanul, mintha az igyekezetem csupán valamiféle jól sikerült játék volna. Hamar rájöttem, hogy Pietro Airotának van jövője, nekem meg nincs.

És az ostobaságom tovább rontott a helyzeten. A docens egyszer barátságosan megkérdezte:

– A maga kivételes érzékenységével nem akar tanítani a diploma megszerzése után?

Azt hittem, arra céloz, hogy az egyetemen taníthatnék, átjárt a boldogság, lángba borult az arcom. Tanítani is szeretek meg kutatni is, feleltem, szívesen folytatnám a munkát az Aeneis negyedik könyvével. A docens rögtön ráeszmélt, hogy félreértettem, zavarba jött. Habogott valamit az egész életen át tartó tanulás öröméről, és a figyelmembe ajánlott egy pályázatot: ősszel lehet majd pályázni, mondta, néhány állásra a tanárképző intézetekben.

– Remek szakemberekre van szükségünk – emelte fel buzdítóan a hangját –, akik remek tanárokat képeznek.

Ennyi. Szégyen, csupa szégyen. Hogyan képzelhettem, hogy olyan leszek, mint Pietro, hogyan táplálhattam magamban az ambíciót? Valójában csak a kis erotikus játékaink a sötétben, csak azok kötöttek össze minket. Lihegett, dörgölőzött, nem kért semmit, amit magamtól meg ne tettem volna.

Besokalltam. Nem haladtam a diplomamunkámmal, bámultam a könyvoldalakat, de nem láttam a sorokat. Feküdtem az ágyban, néztem a plafont, és töprengtem, mit tegyek. Meghajlok a sorsom előtt, és visszatérek a telepre. Megszerzem a diplomát, és elmegyek középiskolába tanítani. Tanárnő. Igen. Több, mint Oliviero. Egy szinten Galianival. Vagy talán nem, nála azért kicsit lejjebb. Tekintélyem lenne a telepen, a portás lánya, aki kiskora óta mindent tudott. És csak én tudom majd, aki elkerültem Pisába, megismertem nagy hírű professzorokat, Pietrót, Mariarosát, az apjukat, én tudom, világosan, hogy nem is jutottam olyan messzire. Rengeteg erőfeszítés, szép remények, csalfa pillanatok. A legszebb a Franco Marival töltött idő volt, még most is visszasírom. Gyönyörű hónapok, évek. Akkor föl sem fogtam, milyen jó volt, de már bántam. Az eső, a hideg, a hó, a tavasz illatai az Arno partján és a város virágba boruló utcáin, a melegség kettőnk közt. Választani egy ruhát, szemüveget. Az öröme, hogy alakíthat, átváltoztathat. És Párizs, az izgalmas utazás az idegen országban, a kávéházak, a politika, az irodalom, a forradalom, ami nemsokára kitör, hiába a munkásosztály integrációja. És ő. Az éjszakák a szobájában. A teste. Vége, elmúlt. Idegesen forgolódtam az ágyamban, nem jött álom a szememre. Áltatom magam, gondoltam. Tényleg ilyen szép volt? Tudtam jól, hogy akkor is megvolt bennem a szégyen. És a nehézségek, megaláztatások, az undor: elviselni, beletörődni, küszködni. Lehetséges, hogy a szép pillanatok boldogsága sosem állja ki az idők próbáját? Lehetséges. A Maronti strand feketesége gyorsan átterjedt Franco és később Pietro testére is. Menekültem az emlékeim elől.

Egyre kevesebbet találkoztam Pietróval, arra fogtam, hogy le vagyok maradva a szakdolgozattal, nem fogom tudni időben leadni. Egyik reggel vettem egy kockás füzetet, és nekiálltam leírni harmadik személyben a Marontin történteket. Aztán, továbbra is harmadik személyben, folytattam az összes ischiai; élményemmel. Aztán meséltem egy kicsit Nápolyról meg a telepről. Aztán megváltoztattam neveket, helyszíneket, eseményeket. Aztán elképzeltem, hogy a főszereplőben valamiféle sötét erő lakozik, valami, ami képes a hegesztőláng színeivel összeforrasztani körülötte a világot: egy csupa sziporka, kékes-lilás burok, melyben minden a legjobban alakul, s amely aztán hamar szétesik értelmetlen, szürke darabkákra. Húsz napig írtam a történetet, ez idő alatt senkivel sem találkoztam, csak enni jártam ki a szobámból. Végül visszaolvastam néhány oldalt, nem tetszett, és abbahagytam. De fölfedeztem, hogy nyugodtabb lettem, mintha a szégyenérzet átköltözött volna belőlem a füzetbe. Visszatértem a régi életemhez, gyorsan megírtam a szakdolgozatot, találkozgattam Pietróval.

Meghatott a kedvessége, előzékenysége. A diplomaosztóra eljött az egész családja és sok pisai barátjuk. Meglepve tapasztaltam, hogy már nem bosszant, milyen sors vár Pietróra. Ellenkezőleg, örültem, hogy szép jövő előtt áll, és hálás voltam a családjának, hogy meghívtak a diplomaosztó utáni összejövetelükre. Mariarosa különösen figyelmes volt velem, nagyot beszélgettünk a görögországi fasiszta államcsínyről.

Én a következő turnusban szereztem meg a diplomát. Nem értesítettem a szüleimet, féltem, hogy anyám kötelességének érezné, hogy eljöjjön ünnepelni. A Francótól kapott egyik ruhában jelentem meg a bizottság előtt, abban, amelyik még elfogadhatónak tűnt. Hosszú idő óta először végre igazán elégedett voltam magammal. Nem egészen huszonhárom évesen bölcsészdiplomát szereztem, méghozzá kitűnő eredménnyel. Apám öt elemit végzett, anyám kettőt, s amennyire tudtam, egyik ősöm sem tudott rendesen írni és olvasni. Páratlan tettet hajtottam végre.

A néhány csoporttársnőmön kívül Pietro is eljött gratulálni. Emlékszem, nagyon meleg volt. A szokásos rituálék után visszamentem a szobámba felfrissülni egy kicsit és lerakni a dossziét a szakdolgozatommal. Pietro odalent várt, el akart vinni vacsorázni. Belenéztem a tükörbe, és szépnek láttam magam. Fogtam a füzetet a történettel, amit írtam, és elraktam a táskámba.

Pietro sosem vitt még étterembe, Franco viszont igen, ő tanított meg nekem mindent az evőeszközök és a poharak elrendezéséről. Pietro megkérdezte:

– Most akkor együtt vagyunk?

Elmosolyodtam.

– Nem tudom.

Előhúzott a zsebéből egy csomagocskát, odaadta. Dünnyögött:

– Én egész évben azt hittem, hogy igen. De ha te másképp gondolod, tekintsd diplomaajándéknak.

Kibontottam a csomagot, egy zöld tok került elő belőle. És benne egy strasszköves gyűrű.

– Gyönyörű – mondtam.

Felpróbáltam, mintha az ujjamra öntötték volna. Eszembe jutottak a gyűrűk, a jóval értékesebb gyűrűk, melyeket Stefano ajándékozott Lilának. De most először kaptam ékszert ajándékba, Franco rengeteg ajándékot adott, de ékszert sosem, az egyetlen ékszerem anyám ezüst karkötője volt.

– Együtt vagyunk – mondtam, áthajoltam az asztalon, és szájon csókoltam.

Elvörösödött.

– Van még egy ajándékom – mormolta.

Átnyújtott egy borítékot, a szakdolgozatkönyvének vázlatai voltak benne. Ez aztán a gyorsaság, gondoltam, és átjárt a szeretet meg a jókedv.

– Nekem is van egy kis ajándékom a számodra.

– Micsoda?

– Semmiség, de nem tudom, mi mást adhatnék, ami igazán az enyém.

Elővettem a táskából a füzetet, és odaadtam neki.

– Egy regény – mondtam –, unikum: egyetlen példány, egy próbálkozás, egy meghátrálás. Sosem írok többet. – És nevetve hozzátettem: – Van benne egy-két merész oldal is.

Meglepettnek tűnt. Megköszönte, lerakta a füzetet az asztalra. Azonnal megbántam, hogy odaadtam. Azt gondoltam: ő egy nagy múltú családból származó, komoly tudós, éppen egy tanulmányt készül publikálni a Bacchus-kultuszról, amely megalapozza a karrierjét: hibáztam, nem kellett volna zavarba hoznom egy ilyen könnyed irománnyal, amit még csak le sem gépeltem. Mégsem éreztem kellemetlenül magam: ő ő volt, én meg én. Elmondtam, hogy beadtam a jelentkezésemet a tanárképző intézetekbe, és hogy visszamegyek Nápolyba. Nevetve hozzáfűztem, hogy sanyarú idők jönnek a kapcsolatunkra, én egy délolasz városban, ő meg egy másikban, északon. De Pietro komoly maradt, már mindent eltervezett: a következő két évben megszilárdítja a helyét az egyetemen, aztán feleségül vesz. Már a dátumot is kitűzte: 1969. szeptember. Amikor elindultunk, ottfelejtette a füzetet az asztalon. Derűsen megkérdeztem: – És az ajándékom?

Zavarba jött, visszasietett érte.

Sokáig sétáltunk. Csókolóztunk, ölelkeztünk a rakparton, fölvetettem, kicsit komolyan, kicsit viccesen, hogy beosonhatna a szobámba. Megrázta a fejét, újra megcsókolt, szenvedélyesen. Zsúfolt könyvtárszobák választották el Antoniótól, mégis hasonlítottak.

116.

Úgy éltem meg a visszatérést Nápolyba, mintha egy hirtelen szélroham a fejemre csukta volna az ócska esernyőt. A nyár kellős közepén érkeztem a telepre. Szerettem volna rögtön munkát keresni, de diplomásként nem házalhattam olyan munkákért, mint egykoron. Másrészt viszont nem volt pénzem, és megalázónak éreztem apámtól vagy anyámtól kérni: már úgyis elég áldozatot hoztak értem. Hamar rám tört a nyugtalanság. Minden idegesített, az utcák, a lepukkant házak, az országút, a park; noha az elején minden kőtől, minden illattól elérzékenyültem. Mi lesz, ha Pietro talál egy másik lányt, mi lesz, ha nem kapom meg az állást? Lehetetlen, hogy örökre itt ragadjak, ezen a helyen, ezek között az emberek között.

A szüleim és a testvéreim roppant büszkék voltak rám, észrevettem, de nem tudtam, miért: mi hasznom van, minek jöttem vissza, hogyan dicsekedhetnek így tovább velem a szomszédoknak? Igazából csak bonyolítom az életüket, még zsúfoltabb lett velem a parányi lakás, alig lehet elrendezni esténként az ágyakat, nem nekem való már ez a zsibvásár. Na meg folyton a könyveket bújom, még állva is, vagy lekuporodva az egyik vagy másik sarokban, akár a tudás haszontalan szobra, egy felfuvalkodott, merengő alak, akit senki se mer zavarni, és akiről senki sem tudja, mihez szándékozik kezdeni.

Anyám nem sokáig bírta, hogy ne faggasson ki a vőlegényemről, akinek a létezésére sokkal inkább az ujjamon lévő gyűrűből következtetett, mintsem a szavaimból. Tudni akarta, mit csinál, mennyit keres, mikor jön el háztűznézőbe a szüleivel, hol fogok lakni, ha férjhez megyek. Kezdetben válaszolgattam neki: tanít az egyetemen, egyelőre semennyit sem keres, egy könyvet készül kiadni, amit a többi professzor nagyon nagyra tart, néhány éven belül összeházasodunk, a családja Genovában él, valószínűleg én is ott fogok, vagy ahol a férjem elhelyezkedik. De a bizalmatlan tekintetéből meg abból, hogy egyre csak ugyanazokat a kérdéseket ismételgette, olyan érzésem támadt, hogy nem is figyel arra, amit mondok, foglyul ejtették az előítéletei. Miféle vőlegényem van, nem jött el bemutatkozni és megkérni a kezem, rettentő messze lakik, tanít, de nem kap érte pénzt, kiadat egy könyvet, de nem híres. Begurult, ahogy szokott, de legalább jeleneteket nem rendezett. Próbálta magában tartani a nemtetszését, talán nem is bízott már benne, hogy a tudtomra tudná adni. Merthogy valóban közénk állt a nyelv. Számára túl kacifántosan fejeztem ki magam, pedig igyekeztem nyelvjárásban beszélni, és ha észbe kaptam, leegyszerűsíteni a mondataimat, melyek aztán ettől erőltetetté, zavarossá váltak. Ráadásul, amennyire Pisában hiábavalónak tűntek az erőfeszítéseim, hogy eltüntessem a nápolyi akcentusomat, most apámék, a testvéreim és az egész telep rögtön észrevette, hogy eltűnt. Tisztelettel vegyes froclizással kezeltek az emberek, az utcán, a boltokban, a lépcsőházban. A hátam mögött pisainak kezdtek hívni.

Abban az időszakban hosszú leveleket írtam Pietrónak, s ő még hosszabbakkal válaszolt. Kezdetben vártam, hogy legalább megemlítse a füzetemet, aztán magam is megfeledkeztem róla. Nem írtunk egymásnak semmi konkrétumot azokban a levelekben, máig is őrzöm őket: egyetlen használható részlet sincs bennük, amelyből rekonstruálható volna az akkori élet; mennyibe került a kenyér vagy egy mozijegy, mennyit keresett egy portás vagy egy professzor. Más dolgokra fókuszáltunk, például egy könyvre, amit Pietro olvasott, egy, a tanulmányaink miatt érdekes cikkre, valamelyikünk agyszüleményére, a diákzavargásokra, a neoavantgárd tendenciákra, melyekről én semmit sem tudtam, ő viszont, meglepetésemre, rengeteget, és amelyek olyannyira lenyűgözték, hogy egyszer azt írta: „Szívesen csinálnék egy könyvet összegyűrt papírlapokból, olyanokból, amelyeken elkezdesz egy mondatot, aztán rájössz, hogy nem jó, összegyűröd a papírt, és eldobod. Összegyűjtöttem egy csomót, ki kellene adni, úgy, ahogy van, ahogy a véletlenszerűen elágazó ráncok összefonódnak a félbehagyott mondatvázlatokkal. Talán tényleg ez manapság az egyetlen lehetséges irodalom.” Mellbevágott az utóbbi megjegyzése. Arra gyanakodtam, emlékszem, hogy így akarja a tudomásomra hozni, elolvasta a füzetemet, és idejétmúltnak találta az irodalmi ajándékomat.

Azokban a kimerítően forró hetekben az évek fáradalmai megmérgezték a testemet, elhagyott az erőm. Kérdezgettem mindenfelé Oliviero tanárnő egészsége felől, reméltem, hogy jól van, találkozhatok vele, és erőt meríthetek abból, hogy büszke a tanulmányi sikereimre. Megtudtam, hogy a húga magával vitte Potenzába. Nagyon egyedül éreztem magam. Visszasírtam Lilát, kettőnk viharos versengését. Kedvem támadt megkeresni, hogy lemérjem a köztünk lévő távolságot. De nem tettem meg. Beértem egy körmönfont, ráérős nyomozással, hogy mit gondolnak, mit pletykálnak róla a telepen.

Először is Antoniót kerestem. Hiába, azt beszélték, Németországban maradt, egyesek állították, hogy feleségül vett egy gyönyörű, platinaszőke, kék szemű, húsos német lányt, és ikrei születtek.

Megkerestem hát Alfonsót, többször elmentem hozzá a Mártírok téri üzletbe. Igazán fess fiatalemberré vált, olyan volt, mint egy hidalgo, ékes olaszsággal beszélt, melybe időnként betoldott egy-két ízes kifejezést nyelvjárásban. A Solarák boltja, Alfonsónak köszönhetően, virágzott. Alfonso szép fizetést kapott, lakást bérelt belőle Ponte di Tappiában, és nem hiányzott neki a telep, a testvérei, a csemegebolt nehéz szaga.

– Jövőre megházasodom – közölte, túl sok lelkesedés nélkül.

Marisával kitartottak egymás mellett, megszilárdult a kapcsolatuk, már csak az utolsó lépés volt hátra. Néhányszor elmentem velük ide-oda, jól megvoltak, Marisa levetkőzte a régi szószátyár elevenségét, úgy tűnt, nagyon figyel arra, hogy ne mondjon semmi olyasmit, ami Alfonsót felbosszanthatná. Sosem kérdeztem az apjáról, az anyjáról, a testvéreiről. Ninóról sem kérdeztem, és nem is beszélt róla, mintha az ő életéből is végérvényesen kitörlődött volna.

Találkoztam Pasqualéval és a húgával, Carmennel is: Pasquale még mindig kőműveskedett, Nápoly-és vidékszerte, Carmen meg továbbra is az új csemegeboltban dolgozott. De elsőként mindketten az új szerelmükkel dicsekedtek el nekem: Pasquale titokban összejött a rövidárubolt tulajdonosnőjének legidősebb, de még mindig nagyon fiatal lányával; Carment meg eljegyezte a benzinkutas, egy negyvenes pasi, aki valósággal megőrült érte.

Felkerestem Pinucciát is, alig ismertem rá: ápolatlan volt, ideges, csontsovány, a testén mindenütt Rino ütéseinek nyomát viselte, aki így akart bosszút állni Stefanón, a szemében és a szája körüli mély barázdákban pedig az elfojtott boldogtalanság még látványosabb jelei mutatkoztak.

Végül összeszedtem a bátorságom, és megkerestem Adát is. Azt hittem, Pinucciánál is rosszabb állapotban találom, megalázva a szerető szerepében. Ehelyett Lila egykori otthonában élt, gyönyörű volt és nyugodt, nem sokkal korábban született meg a kislánya, Maria. A terhesség alatt is végig dolgoztam, mondta büszkén. És saját szememmel láttam, hogy valójában ő vezeti a két csemegeboltot, rohangált egyikből a másikba, mindent ő intézett.

Mindegyik gyerekkori barátom mondott valamit Liláról, de úgy tűnt, Ada tud róla a legtöbbet. És főleg, ő beszélt Liláról a legtöbb megértéssel, majdhogynem rokonszenvvel. Boldog volt, boldog a gyerek, a jólét, a munka meg Stefano miatt, és úgy éreztem, őszintén hálás Lilának a boldogságáért. Lelkesen felkiáltott: – Csináltam őrültségeket, elismerem. De Lina és Enzo bőven túltesz rajtam. Nem törődtek semmivel, még saját magukkal sem, megijesztettek, és nemcsak engem, hanem Stefanót és azt a rohadék Michele Solarát is. Tudod, hogy Lila nem vitt magával semmit? Tudod, hogy itt hagyta nekem az összes ékszerét? Tudod, hogy felírták egy cetlire, hová mennek, a pontos címet, házszámot, mindent, mintha azt akarnák mondani: gyertek utánunk, csináljatok bármit, ki nem szarja le?

Elkértem a címet, felírtam. Miközben írtam, Ada megjegyezte:

– Ha látod, add át neki, hogy nem én tiltom el Stefanót a fiától, csak sok a dolga, és sajnos nem tudja meglátogatni. És add át neki, hogy a Solarák nem felejtenek, különösen Michele. Mondd meg neki, hogy ne bízzon senkiben.

117.

Enzo és Lila átköltözött San Giovanni a Teduccióba, egy rozoga Seicentóval, melyet Enzo nem sokkal korábban vásárolt. Egész úton nem szóltak egymáshoz, de a gyerekhez igen, így küzdöttek meg a csenddel, Lila úgy beszélt hozzá, mintha egy felnőtthöz szólna, Enzo meg rövidke szavakkal: jó, mit, igen. Lila alig-alig ismerte San Giovannit. Egyszer járt ott Stefanóval, megálltak a központban egy kávéra, és tetszett neki a hely. Pasquale azonban, aki gyakran megfordult San Giovanniban, kőművesként és kommunista aktivistaként, egyszer nagyon lehúzta Lilának: – Egy trágyadomb – mondta –, ótvar hely, minél több puccos palota épül, annál nagyobb lesz a nyomor, és semmin se tudunk változtatni, hiába vagyunk erősek.

De Pasquale mindig mindent kritizált, úgyhogy nem lehetett komolyan venni. Miközben a Seicento haladt a kátyús utakon, lerobbant és vadonatúj házak között, Lila próbálta meggyőzni magát, hogy egy kedves, tengerparti falucskába viszi a fiát, és végig csak az járt a fejében, amit Enzónak haladéktalanul mondania kell, tisztességből és a tisztánlátás okán.

De addig gondolkodott, míg végül nem mondott semmit. Később, nyugtatta magát. Így érkeztek meg a lakáshoz, melyet Enzo kibérelt, egy új, mégis szegényes ház második emeletén. A szobák félig üresek voltak, korábban Enzo csak a legszükségesebb dolgokat vette meg, de kijelentette, hogy már másnap nekiáll beszerezni mindent, ami kell. Lila megnyugtatta, hogy már így is rengeteget tett. Aztán a franciaágy előtt erőt vett magán, és kedves hangon belefogott a mondandójába: – Nagyra becsüllek, Enzo, gyerekkorunk óta. Azért meg különösen csodállak, hogy tanulásra adtad a fejed, egyedül, és képesítést szereztél. Tudom, milyen kitartás kell hozzá, nekem sosem volt. És nálad segítőkészebb embert nem ismerek, senki más nem tette volna meg, amit Rinuccióért és értem teszel. De nem aludhatok veled. Nem azért, mert csak alig kétszer-háromszor találkoztunk eddig kettesben. Hanem mert elvesztettem az érzékeimet, olyan vagyok, mint ez a fal vagy ez a kisasztal. Tehát ha képes vagy egy fedél alatt élni velem úgy, hogy nem érsz hozzám, legyen, de ha nem megy, megértem, és holnap reggel keresek egy másik helyet. De mindenképp örökre hálás leszek neked azért, amit értem tettél.

Enzo végighallgatta, egyszer sem szakította félbe. Aztán rámutatott a franciaágyra:

– Aludj itt, én alszom a kempingágyon.

– Jó lesz nekem a kempingágy.

– És Rinuccio?

– Ott a kiságy.

– Egyedül alszik?

– Igen.

– Maradhatsz, amíg akarsz.

– Biztos?

– Teljesen.

– Nem szeretnék semmi galibát, ami megrontaná a viszonyunkat.

– Ne aggódj.

– Bocsáss meg.

– Nincs miért. Ha véletlenül visszatérne az érzékelésed, itt leszek.

118.

Nem tértek vissza, sőt egyre erősödött Lilában a kívülállóság-érzés. A szobák súlyos levegője. A koszos ruhák. A becsukhatatlan vécéajtó. Gondolom, San Giovannit mélységes szakadéknak látta a telep peremén. A nagy menekülésben nem nézett a lába elé, és beleesett.

Főleg Rinuccio miatt aggódott. Eddig nyugodt gyerek volt, de most többször rájött az ötperc napközben, Stefanót kereste, éjjel meg sokszor felriadt sírva. Lila dédelgette és játszott vele, ahogy szokott, ami ugyan megnyugtatta Rinucciót, de nem vette le a lábáról, sőt idegesíteni kezdte. Lila új játékokat talált ki, a kicsi tekintete kigyúlt, megcsókolta, ölelgette Lilát, kurjongatott örömében. De aztán ellökte magától, egyedül játszott tovább, vagy szunyókált a padlóra terített takarón. Az utcán meg néhány lépés után elfáradt, nyafogott, hogy fáj a térde, azt akarta, hogy az anyja fölvegye, és ha nem vette föl, visítva hempergett a földön.

Kezdetben Lila kitartott, aztán szép lassan meghátrált. Mivelhogy éjszaka csak akkor csitult el, ha maga mellé engedte az ágyra, együtt aludtak. Ha elmentek vásárolni, a karjában vitte, pedig nehéz volt, mint a só: egyik oldalt a szatyrok, a másikon Rinuccio. Lila halálosan kimerülve ért haza.

Hamar ráeszmélt, milyen az élet pénz nélkül. Se könyv, se újság, se magazin. Rinuccio rohamosan nőtt, már nem mentek rá a régi holmik. Lilának is alig volt ruhája. De nem panaszkodott. Enzo egész nap dolgozott, mindig adott pénzt Lilának, ha kellett, de keveset keresett és a rokonainak is küldött, akik a testvéreiről gondoskodtak. Így aztán épphogy ki tudták fizetni a lakbért és a rezsit. De Lilát látszólag nem aggasztotta a helyzet. Az elherdált gazdagság összemosódott a fejében a gyerekkori nyomorral, jelentéktelennek tekintette a pénzt, akkor is, ha volt, akkor is, ha nem. Sokkal inkább nyugtalanította, hogy esetleg csődöt mondhat a nevelése, mindent megtett, hogy újra élénknek, energikusnak, nyitottnak lássa a fiát. De úgy tűnt, Rinuccio csak akkor érzi jól magát, ha a lépcsőházban játszhat a szomszédasszony fiával. Civódott, összesarazta magát, kacagott, förtelmes gusztustalanságokat majszolt, boldognak látszott. Lila a konyhából figyelte, a lépcsőházajtón keresztül rálátott Rinuccióra és a kis barátjára. Ügyes a fiam, gondolta, ügyesebb a másiknál, pedig egy kicsit kisebb nála: talán el kell fogadnom, hogy nem tarthatom üvegbúra alatt, hogy megadtam neki, amire szüksége volt, de mostantól a saját útját járja, verekednie kell, elvenni a másik dolgait, összekoszolódni.

Egy napon megjelent a lépcsőházban Stefano. Elszabadult a csemegeboltból, hogy meglátogassa a fiát. Rinuccio örült neki, Stefano játszott vele egy kicsit. De Lila észrevette, hogy a férje unja, alig várja, hogy szedhesse a sátorfáját. Korábban úgy tűnt, nem tud nélküle és a gyerek nélkül élni, most pedig folyton az óráját nézte, nagyokat ásított, szinte biztosan csak azért jött, mert az anyja vagy egyenesen Ada küldte. A Lila iránti szerelme és féltékenysége nyomtalanul elmúlt, lenyugodott.

– Elviszem sétálni a gyereket.

– Jó, de mindig felkéredzkedik.

– Akkor felveszem.

– Ne, gyalogoljon csak.

– Majd én eldöntöm.

Elmentek, fél óra múlva jöttek vissza, Stefano közölte, hogy rohannia kell a csemegeboltba. Megesküdött, hogy Rinuccio egyszer sem nyafogott, egyszer sem kérte, hogy vegye föl. Mielőtt elment volna, azt mondta Lilának:

– Látom, itt Cerullo asszonyként ismernek.

– Az vagyok.

– Csak azért nem ütöttelek agyon és nem ütlek agyon, mert a fiam anyja vagy. De még csúnyán megjárhatod, a rohadék barátoddal együtt.

Lila nevetett, és provokálta:

– Csak azzal kekeckedsz, aki nem veri be a képed, szarházi.

Aztán rájött, hogy a férje Michele Solarára célzott, és utánakiáltott a lépcsőházban:

– Mondd meg Michelének, hogy ha meglátom errefelé, szembe köpöm.

Stefano nem felelt, eltűnt az utcán. Megjelent még néhányszor, de azt hiszem, legfeljebb négyszer-ötször. Utolsó alkalommal dühödten a felesége fejéhez vágta:

– A családod szégyene vagy. Még az anyád sem akar látni!

– Látszik, hogy nem tudják, mit éltem át melletted.

– Királynőként tartottalak.

– Ezerszer jobb koldusnak lenni.

– Ha teherbe esel, el kell vetetned, az én nevemet viseled, nem akarom, hogy rajtam maradjon a gyerek.

– Nem esem teherbe.

– Miért, nem baszol többet?

– Menj a picsába.

– Mindegy, én szóltam.

– Ne izgulj, Rinuccio sem a te fiad, mégis a nevedet viseli.

– Büdös kurva, ha ennyiszer mondod, biztosan igaz. Nem akarlak többé látni, se téged, se őt.

Igazából sosem hitte el. De rájött, hogy jobban jár, ha úgy tesz, mintha elhinné. Mert csak így győzheti le a nyugalom az érzelmi zűrzavart, amit Lila okozott.

119.

Lila részletesen beszámolt Enzónak a férje látogatásairól. Enzo figyelmesen végighallgatta, szinte sosem fűzött hozzá semmit. Egyébként is magában tartott mindent. A munkájáról sem mesélt Lilának, nem mondta el, hogy jól érzi-e magát a gyárban vagy sem. Reggel hatkor elment otthonról, és este hétkor ért haza. Megvacsorázott, játszott egy kicsit a gyerekkel, meghallgatta Lila mondandóját. Amint Lila kiejtette a száján, hogy Rinucciónak mire lenne sürgősen szüksége, másnap már hozta is a pénzt. Sosem mondta Lilának, hogy kérje meg Stefanót, járuljon hozzá a gyerektartás költségeihez, és azt se, hogy keressen magának munkát. Csak ült, nézte és hallgatta Lilát, mintha csakis ezek az esték éltetnék, együtt Lilával a konyhában. Majd hirtelen felállt, jó éjszakát kívánt, és eltűnt a hálószobában.

Aztán egy találkozás jelentős következményeket hozott Lila életébe. Egyik délután egyedül ment el valahová, Rinucciót a szomszédasszonyra bízta. Egyszer csak valaki hosszan rádudált hátulról. Egy luxusautó volt, a sofőr integetett neki az ablakból.

– Lina!

Lila jól megnézte, és felismerte Bruno Soccavót, Nino farkasarcú barátját.

– Mit keresel itt? – kérdezte Bruno.

– Itt lakom.

Lila nem sokat árult el magáról Brunónak, akkoriban nehéz lett volna megmagyarázni bizonyos dolgokat. Ninóról sem tett említést, ahogyan Bruno sem. De azt megkérdezte, hogy lediplomázott-e, mire Bruno közölte, hogy abbahagyta a tanulást.

– Megnősültél?

– Dehogy.

– Van barátnőd?

– Néha van, néha nincs.

– Mit dolgozol?

– Semmit, dolgoznak helyettem elegen.

Lila megkérdezte, félig játékból:

– Adnál nekem munkát?

– Minek az neked?

– Hogy dolgozzak.

– Szalámit és mortadellát akarsz csinálni?

– Miért ne?

– És a férjed mit szólna hozzá?

– Nincs már férjem. De van egy fiam.

Bruno nagyot nézett, nem tudta eldönteni, Lila viccel-e vagy sem. Zavartan csak annyit mondott:

– Nem valami jó munka.

Aztán hadoválni kezdett a párkapcsolati problémákról, csak úgy általánosságban, meg hogy az anyja folyton veszekszik az apjával, és beszélt elsöprő szerelméről egy férjes asszony iránt, aki azonban nemrég lapátra tette. Meghívta Lilát egy bárba, és tovább mesélt magáról, szokatlan volt Lilának ez a szófolyam Brunótól. Végül, amikor Lila közölte, hogy mennie kell, megkérdezte: – Tényleg elhagytad a férjed? Tényleg van egy fiad?

– Tényleg.

Bruno összevonta a szemöldökét, felírt valamit egy szalvétára.

– Menj el ehhez az úrhoz, reggel nyolctól megtalálod. És mutasd meg neki ezt.

Lila zavartan elmosolyodott:

– A szalvétát?

– Igen.

– Ennyi?

Bruno bólintott, hirtelen megilletődve Lila gunyoros stílusától.

– Az egy gyönyörű nyár volt – dünnyögte.

– Az volt – felelte Lila.

120.

Minderről csak később szereztem tudomást. Szerettem volna rögtön elmenni San Giovanniba, miután Ada megadta a címet, de velem is történt valami egetrengető. Egyik délelőtt fásultan olvastam Pietro hosszú levelét, és az utolsó oldal legvégén rábukkantam néhány sorra, melyben közölte, hogy megmutatta a szövegemet (így nevezte) az anyjának. Adele elolvasta, és annyira jónak találta, hogy legépeltette, és elküldte egy milánói kiadónak, melynek évek óta fordított. Nekik is tetszett, úgy döntöttek, kiadják.

Egy késő őszi délelőttön történt, emlékszem a szürke fényre. A konyhaasztalnál ültem, melyet közben anyám vasalódeszkának használt. Az ósdi vasaló surrogva szántotta a ruhát, az asztal falapja remegett a könyököm alatt. Sokáig bámultam azokat a sorokat. Aztán kiböktem, halkan, olaszul, csak hogy meggyőzzem magam, nem álmodom: – Mama, azt írja, hogy kiadják a regényemet.

Anyám megállt, elemelte a vasalót a ruhától, lerakta függőlegesen.

– Írtál egy regényt? – kérdezte nyelvjárásban.

– Azt hiszem.

– Írtál vagy nem?

– Igen.

– És fizetnek érte?

– Nem tudom.

Rohantam a Solara bárba, ahol – egy kis szerencsével – lehetett interurbán hívásokat indítani. Jó pár sikertelen kísérlet után Gigliola odakiáltott nekem a pult mögül: „Mehetsz beszélni!” –, és végre elértem Pietrót, aki viszont rögtön közölte, hogy nincs ideje, sietnie kell dolgozni. Különben is, az ügyemről csak annyit tud, amennyit leírt.

– Te elolvastad? – faggattam izgatottan.

– El.

– Nem is mondtad.

Dörmögött valamit az időhiányról, a tanulásról, a sok elfoglaltságról.

– És milyen?

– Jó.

– Csak ennyi?

– Jó. Beszélj anyámmal: én filológus vagyok, nem irodalmár.

Megadta a szülei otthoni számát.

– Nem merek telefonálni, zavarban vagyok.

Egy kis idegességet éreztem a hangjában, ritka pillanat nála, aki mindig csupa udvariasság volt. Azt mondta:

– Írtál egy regényt, vállald érte a felelősséget.

Alig ismertem Adele Airotát, összesen négyszer találkoztam vele, épp csak néhány szokványos mondatot váltottunk. Finom, művelt családanyának tartottam – az Airoták sosem beszéltek magukról, úgy viselkedtek, mintha a világi tevékenységeik teljességgel érdektelenek volnának, ugyanakkor nyilvánvalónak vették, hogy mindenki számára ismertek –, és csak akkor döbbentem rá, hogy munkája is van, és hatalma is. Felhívtam, szorongva, a szobalány vette fel, aztán átadta Adelének, aki szívélyesen üdvözölt, de magázott, én is magáztam. Elmondta, hogy a kiadónál mindenki szerint remek a könyv, és ha jól tudja, már el is készült a szerződéstervezet.

– Szerződés?

– Hogyne. Odaígérte más kiadónak?

– Nem. De át se olvastam.

– Csak egy példány van belőle, a kézirat? – kérdezte halvány iróniával.

– Igen.

– Biztosíthatom, hogy készen áll a kiadásra.

– Még dolgoznom kell rajta.

– Higgyen nekem: egy vesszőnyit se változtasson, őszinte, természetes, és megvan benne az a titokzatosság, ami csakis az igazi könyvek sajátja.

Tovább dicsért, de még több iróniával. Amint tudja, mondta, az Aeneisen sem történtek finomítások. Azt hitte, már régóta írok, megkérdezte, mi van még a fiókban, és meglepődött, amikor bevallottam, hogy ez az első írásom.

– Tehetség és szerencse – kiáltott fel.

Elárulta, hogy váratlanul lyuk keletkezett a kiadói tervben, s ha így akarta a sors, és mert kitűnő a regény, már tavasszal megjelenhet.

– Ilyen hamar?

– Ellenzi?

Nem, vágtam rá gyorsan.

Gigliola a pult mögül hallotta a beszélgetést, a végén kíváncsian megkérdezte:

– Mi van?

– Nem tudom – feleltem, és elrohantam.

Keringtem a telepen, repített a hitetlenkedő boldogság, lüktetett a halántékom. A kitérő válaszommal nem lerázni akartam Gigliolát, tényleg nem tudtam, mi van. Mi ez a váratlan fordulat: pár sor Pietrótól, egy telefonbeszélgetés, semmi sem biztos. És mi ez a szerződés, pénz, jogok és kötelezettségek ígérete, csak nem lesz ebből baj? Néhány nap múlva kiderül, hogy letettek róla, gondoltam, nem adják ki a könyvet. Újraolvassák a történetet, és aki jónak találta, most felületesnek látja, aki még nem olvasta, megharagszik arra, aki kiadta volna, mindenki megorrol Adele Airotára, mire Adele Airota is meggondolja magát, úgy érzi, megalázták, és engem kiált ki bűnbaknak a lebőgésért, ráveszi a fiát, hogy hagyjon el. A régi telepi könyvtár elé értem: de rég nem jártam bent! Bementem, üres volt, szürke és porszagú. Szórakozottan lépkedtem a polcok között, meg-megérintettem a rongyos könyveket az ujjammal, de rá se pillantottam a címekre és a szerzők nevére. Régi papír, összekunkorodott könyvjelzők, az ábécé betűi, tinta. Kötetek, szavak örvénye. Kerestem a Kisasszonyokat, megtaláltam. Lehet, hogy tényleg igaz? Lehetséges, hogy rám, éppen rám vár az a sors, amit Lila meg én együtt képzeltünk el magunknak? Pár hónap múlva meglesz a könyv, nyomtatott papírlapok, összefűzve, ragasztva, teli a szavaimmal, és a borítón a nevem, Elena Greco, aki megtörte az analfabéta és félanalfabéta felmenők hosszú sorát, a sötét név, mely most örökre megvilágosodott. Néhány éven belül – három, öt, tíz, húsz – a könyvem felkerül a polcokra ebben a könyvtárban, a telepen, ahol születtem, nyilvántartásba veszik, és az emberek kikölcsönzik, hogy megtudják, mit írt a portás lánya. Hallottam, hogy valaki lehúzza a vécét, vártam, hogy megjelenik Ferraro tanár úr, mint amikor még szorgalmas kislány voltam, a jól ismert sovány, talán valamivel ráncosabb arcával, alacsony homlokával, hófehér, de még mindig sűrű kefehajával. Ő biztosan értékelte volna, ami velem történt, nagyon is megértette volna, amit éreztem, a lángolást a fejemben, a halántékom vad lüktetését. De a vécéből egy ismeretlen, kövérkés, negyvenes férfi bukkant elő.

– Kölcsönözni akar? – kérdezte. – Siessen, mindjárt zárok.

– Ferraro tanár urat keresem.

– Ferraro nyugdíjba ment.

Siessek, zárni akar.

Faképnél hagytam. Maholnap író lesz belőlem, és nincs az egész telepen senki, aki azt mondaná: sokra vitted.

121.

Nem gondoltam, hogy tényleg kapok pénzt. De megérkezett a szerződéstervezet, és kiderült, hogy, nyilvánvalóan Adele közbenjárásának köszönhetően, a kiadó kétszázezer lírás előleget ajánl, a felét aláíráskor, a másik felét megjelenéskor. Anyámnak elállt a lélegzete, el se akarta hinni. Apám azt mondta:

– Én hónapokat dolgozom ennyi pénzért.

Szétkürtölték a telepen, meg mindenhol, nem győztek dicsekedni: a lányunk író lett, gazdag, és hozzámegy egy egyetemi tanárhoz. Kivirultam, nem foglalkoztam többet a tanárképzős pályázatokkal. Amint megjött a pénz, vettem egy ruhát, sminkkészletet, életemben először elmentem fodrászhoz, és elindultam Milánóba.

Egyáltalán nem ismertem a várost, már az állomáson majdnem eltévedtem. Végül sikerült megtalálnom a metrót, feszengve megérkeztem a kiadóhoz. Magyaráztam mindenfélét a portásnak, pedig nem is kérdezett semmit, sőt fel sem nézett az újságból, miközben beszéltem. Fölmentem lifttel az emeletre, bekopogtam, bementem. Vakító tisztaság fogadott. Teli volt a fejem mindazzal, amit tanultam, és amit kifejezésre akartam juttatni, hogy megmutassam, noha nő vagyok, és látszik rajtam, honnan származom, kivívtam a jogot, hogy kiadhassam azt a könyvet, és huszonhárom évesen immár semmi, semmi, semmi nem kérdőjelezhető meg bennem.

Udvariasan fogadtak, végigvezettek az irodákon. Találkoztam a könyvem szerkesztőjével, egy idős, kopasz, de nagyon kellemes arcú emberrel. Órákig beszélgettünk, sokat dicsért, gyakran emlegette nagy tisztelettel Adele Airotát, megmutatta, milyen változtatásokat javasol, adott egy példányt a legépelt szövegből a megjegyzéseivel. Búcsúzáskor azt mondta, nagy komolyan: – Remek történet, időszerű, jól tagolt, teli meglepetéssel, de nem ez a lényeg: harmadszor olvasom a könyvét, és valamiféle őserő sugárzik az oldalakból, ami nem tudom, honnan származik.

Elvörösödtem, megköszöntem a bókot. Ó, milyen nagy dolgot vittem véghez, és milyen gyorsan történik minden, mennyire kedvesek velem, mennyire tetszem nekik, milyen érdekesen beszélek a tanulmányaimról, a diplomamunkámról az Aeneis negyedik könyvéből: finom precizitással felelgettem az udvarias kérdésekre, utánoztam Galiani tanárnő meg a gyerekei és Mariarosa stílusát. Egy kedves, bájos, Gina nevű lány a szerkesztőségből megkérdezte, szükségem van-e szállodára, és mivel igennel feleltem, keresett nekem egyet a Garibaldi úton. Legnagyobb meglepetésemre kiderült, hogy minden költségemet a kiadó állja, az ennivalótól a vonatjegyig. Gina közölte, hogy amint benyújtom az elszámolást, megkapom a visszatérítést, és a lelkemre kötötte, hogy adjam át Adelének üdvözletét.

– Felhívott – mondta –, nagyra tartja magát.

Másnap átutaztam Pisába, hogy végre megöleljem Pietrót. A vonaton egyesével átnéztem a szerkesztő megjegyzéseit, és elégedetten szemléltem a könyvemet annak az embernek a szemével, aki annyit dicsérte és még jobbá akarta tenni. Roppant elégedett voltam magammal, így érkeztem meg Pisába. Pietro egy idősebb tanársegéd hölgynél talált nekem szállást, görög irodalmat tanított, és én is ismertem. Este Pietro elvitt vacsorázni, és meglepetésemre előhúzta a könyvem gépelt változatát. Nála is volt egy példány, és ő is fűzött hozzá megjegyzéseket, egyesével átnéztük őket. Pietro szokásos módszerességét tükrözték, leginkább a szóhasználatra vonatkoztak.

– Meggondolom – mondtam, és megköszöntem neki.

Vacsora után kimentünk egy rétre. Enyelegtünk a hidegben, de nemigen bírtunk a kabátokkal és a pamutpulóverekkel, s egyszer csak Pietro megkért, hogy finomítsak azokon az oldalakon a regényben, ahol a főszereplő elveszti a szüzességét a tengerparton. Meghökkentem:

– Az egy fontos rész.

– Te magad mondtad, hogy kissé merész.

– A kiadónál nem volt ellenvetés.

– Majd lesz.

Bepöccentem, közöltem, hogy ezen is elgondolkodom, és másnap visszamentem Nápolyba, rosszkedvűen. Ha Pietro is pikánsnak tartja, aki a Bacchus-kultuszról írt könyvet, mit fognak szólni a szüleim, a testvéreim, a telepiek, ha elolvassák? A vonaton nekiestem a szövegnek, és a szerkesztő meg Pietro észrevételei alapján kihúztam, amit lehetett. Azt akartam, hogy jó legyen a könyv, hogy mindenkinek tetsszen. Többet úgysem írok, gondoltam.

122.

Otthon egy rossz hír fogadott. Anyám, abbéli meggyőződésében, hogy a távollétemben joga van megnézni a postámat, kinyitotta egy csomagomat, mely Potenzából érkezett. Néhány kisiskolás füzetem volt benne, meg egy levélke Oliviero tanárnő húgától. A tanárnő, szólt a levél, húsz nappal korábban jobblétre szenderült. Gyakran emlegetett az utolsó időkben, és a húga lelkére kötötte, hogy küldje nekem vissza a füzeteket, melyeket emlékül megőrzött. Még a húgomnál, Elisánál is jobban megrendültem, pedig ő már órák óta zokogott vigasztalhatatlanul. Anyám begurult, ráripakodott a kisebbik lányára, és hangosan, hogy én, a nagyobbik is hallja, megjegyezte: – A hülyéje az anyátoknak képzelte magát.

Egész nap Oliviero tanárnő járt a fejemben, hogy milyen büszke volna a kitüntetéses diplomámra meg a készülő regényemre. Amikor mindenki lefeküdt aludni, bezárkóztam a csöndes konyhába, és egymás után végiglapoztam a füzeteket. Milyen jól tanított a tanárnő, milyen szép kézírásom volt. Kár, hogy felnőttkoromra összementek, a gyorsaságban leegyszerűsödtek a betűk. Mosolyogtam az erőteljes vonalakkal aláhúzott helyesírási hibákon, a megjegyzéseken a margón, jó, kitűnő, melyekkel a különleges szófordulatokat vagy a nehezebb kérdések elmés megoldását jutalmazta, a jobbnál jobb jegyeken. Tényleg anyám helyett anyám volt? Egy ideje nem voltam már biztos benne. De elképzelt nekem egy utat, melyet anyám nem lett volna képes elképzelni, és rávett, hogy menjek rajta végig. Hálás voltam érte.

Már majdnem félretettem a csomagot, hogy aludni menjek, amikor észrevettem az egyik füzetben egy kisebb papírköteget: tíz-tizenkét kockás lap félbehajtva és egy biztosítótűvel összetűzve. Kis híján megállt a szívem: A kék tündér volt, az elbeszélés, amit Lila jó pár évvel korábban – tizenhárom, tizennégy? – írt. Annak idején elvarázsolt a zsírkrétával kifestett borító meg a cím szépen formázott betűi: igazi könyvnek tartottam, és irigyeltem. Széthajtottam a lapköteget. A biztosítótű elrozsdásodott, barnára színezte a papírt. Csodálkozva láttam, hogy a tanárnő az egyik mondat mellé odaírta: csodálatos. Tehát elolvasta? És tetszett neki? Átlapoztam az oldalakat, teli voltak a tanárnő megjegyzéseivel: ügyes, jó, remek. Bedühödtem. Vén boszorkány, gondoltam, miért nem mondtad meg nekünk, hogy tetszett, miért fosztottad meg Lilát ettől az örömtől? Miért az én taníttatásom mellett kardoskodtál, miért nem Liláé mellett? Csak mert a suszter nem engedte felvételizni a lányát? Miféle harag lakozhatott a fejedben, amit Lilán töltöttél ki? Nekiálltam olvasni A kék tündért, az elejétől, futott a szemem a megfakult tintán, az én akkori írásomhoz nagyon hasonlító kézíráson. Már az első oldalak után éreztem, hogy görcsbe rándul a gyomrom, és elönt a veríték. De csak a végén vallottam be magamnak azt, amit már az első sorok után tudtam. Lila gyermeki irománya volt a könyvem titkos magva. Íme, honnan a hevület, a mondatokat történetté összeforrasztó láthatatlan erő: tíz füzetlap, gyerekes kézírás, rozsdás biztosítótű, a színes borító, cím – név nélkül.

123.

Egész éjjel nem aludtam, vártam, hogy reggel legyen. Régóta nehezteltem Lilára, de most eloszlott a neheztelésem, hirtelen úgy éreztem, hogy amit én elvettem tőle, az sokkal több annál, amit ő valaha is elvehet tőlem. Elhatároztam, hogy azonnal elmegyek San Giovanni a Teduccióba. Vissza akartam adni neki A kék tündért, és megmutatni a füzeteimet, hogy együtt lapozgathassuk őket, és együtt élvezzük a tanárnő megjegyzéseit. És legfőképp, szükségét éreztem, hogy leültessem magam mellé, és azt mondjam: látod, mennyire egymásra voltunk hangolva, egy a kettőben, kettő az egyben; és bebizonyítani neki az egyetemen elsajátított módszerességgel meg a Pietrótól tanult makacs, filológusi kitartással, hogy a kislánykori könyve mélyen meggyökerezett a fejemben, olyannyira, hogy az évek alatt kifejlődött belőle a testemben egy másik, különböző, felnőtt könyv, az enyém, amely azonban elválaszthatatlan az övétől, a régi fantáziálásainktól, miközben együtt játszottunk az udvarban, mindig ő meg én, formázva, alakítva, átalakítva egymást. Vágytam rá, hogy megöleljem, megcsókoljam, és elmondjam: Lila, mostantól, bármi történjen is, nem veszíthetjük el többé egymást.

De zűrös reggel volt, úgy tűnt, a város összeesküdött ellenünk. Fölszálltam egy zsúfolt buszra a Marina felé, egész úton elviselhetetlenül préseltek a szegényes testek. Átszálltam egy még zsúfoltabb buszra, rossz irányba ment. Leszálltam, kimerülten, kócosan, egy csomót vártam, roppant dühösen, míg jött egy busz visszafelé. Kikészített ez a kis nápolyi kalamajka. Mire megyek a gimnáziummal, az egyetemmel, a sok tanulással ebben a városban? Muszáj meghátrálnom, hogy eljussak San Giovanniba: mintha Lila nem is egy másik városba költözött volna, egy utcába, egy térre, hanem elragadta volna az iskoláskorunk előtti, szabályok és tisztelet nélküli sötét múlt folyama. Átváltottam a durva telepi nyelvjárásra, üvöltöztem, sértegettem, sértegettek, a gúnyolódásokra gúnyolódásokkal feleltem, a véremben volt. Nápoly segített Pisában, de Pisa nem segített Nápolyban, sőt hátráltatott. Nápolyban a jó modor, a szolid hangnem, a gondozott külső, a könyvekből tanultak a fejemben és a nyelvemen mind-mind a gyengeség azonnal kiütköző jeleinek számítottak, melyek biztos, védekezésre képtelen prédává tettek. Útban San Giovanni felé, a buszokon és az utcán ötvöztem a régi képességemet, hogy a kellő pillanatban hagyok fel a jámborsággal, az új státuszom gőgösségével: kitüntetéses diplomát szereztem, Airota professzorral ebédeltem, a fia a vőlegényem, van egy kis pénzbetétem a postán, Milánóban kivívtam fontos emberek tiszteletét; mit képzel ez a csürhe? Úgy éreztem, túl erős vagyok ahhoz, hogy alkalmazkodjam a ne törődj semmivel elvhez, ami általában a túlélést jelentette a telepen és máshol. Amikor a buszon a tömegnyomorban többször is éreztem, hogy fogdosnak a férfiak, úgy gondoltam, nagyon is jogom van hozzá, hogy felháborodva, megvetően rájuk ordítsak, nyomdafestéket nem tűrő szavakkal, melyeket anyám és főleg Lila szokott használni. Annyira elragadtattam magam, hogy amikor leszálltam, biztos voltam benne, hogy valaki rám ugrik, és agyoncsap.

Nem történt meg, de dühösen és félelemmel a szívemben mentem tovább. Makulátlanul jöttem el otthonról, de máris szétestem, kívül-belül.

Próbáltam összeszedni magam: nyugi, mindjárt megérkezel, hajtogattam. Gyalogoltam San Giovanniban a korzón, az arcomba vágott a jeges szél, sárgás kanálisnak tűnt az utca, málló falak, fekete hasadékok, mocsok. Bolyongtam, összezavarodva a szívélyes, de haszontalanul részletes útbaigazításoktól. Végre megtaláltam az utcát, a kaput. Fölmentem a koszos lépcsőn: erős fokhagymaszag, gyerekhangok. Egy rettentő kövér, zöld pulóveres nő kinézett egy nyitott ajtó mögül, meglátott, és rám kiáltott: – Kit keres?

– Carracci – mondtam. De látva az arcán a megdöbbenést, rögtön helyesbítettem: – Scanno – mondtam Enzo nevét. Aztán hozzátettem: – Cerullo.

Erre az asszony megismételte, Cerullo, és vaskos ujját fölemelve azt mondta:

– Följebb.

Megköszöntem, továbbmentem, miközben a kövér nő kihajolt a korláton, és fölfelé nézve ordítani kezdett:

– Titì, egy lány keresi Linát, most megy föl!

Lina. Itt, idegenek ajkán, ezen a helyen. Csak akkor döbbentem rá, hogy Lila olyannak él az emlékezetemben, amilyennek utoljára láttam, az új telepi lakásban, abban a feszültséggel teli rendben, mely immár az élete örök díszletének tűnt: a bútorok, a hűtőgép, a tévé, a tiszta, ápolt kisfiú, maga Lila, kétségkívül megviselten, mégis jómódú fiatalasszonyként. De azóta nem tudtam, hogyan él, mit csinál. A pletykák megrekedtek a hihetetlen ténynél, hogy otthagyta a férjét, a szép lakást, a gazdagságot, és lelécelt Enzo Scannóval. Arról sem tudtam, hogy találkozott Bruno Soccavóval. Ezért aztán azzal a bizonyossággal indultam el a telepről, hogy egy új házban találok rá, nyitott könyvek és a fia fejlesztő játékai között, vagy ha nem, hát csak azért, mert elugrott vásárolni. És gépiesen elhelyeztem ezeket a képeket, lustaságból, vagy hogy ne érintsen rosszul, egy helyszínre: San Giovanni a Teduccio, a Granili-palota után, a Marina végén. Ilyen várakozással mentem fel a lépcsőn. Megjöttem, gondoltam, itt vagyok végre. Ekkor találkoztam Titinával. Fiatal volt, kétoldalt egy-egy kisfiú kapaszkodott a szoknyájába, a karjában egy kislányt tartott, aki csendesen sírt, halk hüppögésekkel, a hidegtől piros orrából ráfolyt a váladék az ajkára. Titina a szemközti ajtóra szegezte a tekintetét.

– Lina nincs itthon – mondta ellenségesen.

– Enzo sincs?

– Nincs.

– Lina sétál a fiával?

– Maga kicsoda?

– Elena Greco vagyok, a barátnője.

– És nem ismeri meg Rinucciót? Rinù, láttad valaha ezt a hölgyet?

Meglegyintette az egyik gyerek tarkóját maga mellett, csak akkor ismertem fel Rinucciót, aki rám mosolygott, és megszólalt olaszul:

– Szia, Lenù néni, mama este nyolckor jön.

Fölemeltem, átöleltem, megdicsértem a szépségét, és hogy milyen gyönyörűen beszél olaszul.

– Nagyon okos – helyeselt Titina –, igazi kis professzor.

Elillant az ellenségessége, behívott hozzájuk. A sötét folyosón megbotlottam valamiben, biztos a gyerekek hagyták ott. A konyhában rendetlenség volt, minden szürkés fényben úszott. A varrógépben szövet a tű alatt, körülötte és a földön különféle színű anyagok. Titina zavarában nekiállt rendet rakni, aztán letett róla, és főzött nekem egy kávét, s közben végig a karjában tartotta a lányát. A térdemre ültettem Rinucciót, ostobaságokat kérdezgettem tőle, eleven beletörődéssel válaszolgatott. Közben Titina Liláról és Enzóról mesélt.

– Lina – mondta – szalámit tölt Soccavóéknál.

Leesett az állam, eszembe jutott Bruno.

– Soccavóék, a felvágottasok?

– Igen.

– Ismerem őket.

– Rusnya népség.

– A fiút ismerem.

– Apa, fiú, nagyapa, egy kutya. Megszedték magukat, és arra már nem emlékeznek, amikor kilógott a seggük a gatyából.

Enzóról is kérdeztem. Elmondta, hogy a mozdonyosoknál dolgozik, ezt a szót használta, és rájöttem, hogy azt hiszi, Lila és Enzo házasok, Enzót tisztelettel és rokonszenvvel Cerullo úrként emlegette.

– Mikor jön haza Lina?

– Este.

– És a gyerek?

– Én vigyázok rá, eszik, játszik, elvan.

Az utazás tehát nem ért véget: én közeledtem, Lila távolodott. Megkérdeztem:

– Mennyi idő gyalog a gyárig?

– Húsz perc.

Titina elmagyarázta, hogyan jutok oda, följegyeztem egy papírra. Közben Rinuccio udvariasan megkérdezte:

– Mehetek játszani, Lenù néni?

Megvárta, hogy rábólintsak, aztán kirohant a folyosóra a másik kisfiúhoz, és azonmód leüvöltötte a fejét, nyelvjárásban, alpári stílusban. Titina vetett rám egy zavart pillantást, és olaszul rákiabált a konyhából:

– Rino, nem szabad csúnyán beszélni, kimegyek, és rácsapok a kezedre!

Rámosolyogtam, eszembe jutott a buszút. Nekem is rácsaphatna, gondoltam, nem vagyok különb Rinucciónál. Mivelhogy nem csitult a folyosón a csetepaté, közbe kellett lépnünk. Kimentünk, nagyokat puffanva repkedtek a tárgyak, a két gyerek üvöltve püfölte egymást.

124.

Egy keskeny földúton jutottam el a Soccavo-gyárhoz, szeméthalmok között, egy fekete, a jeges égre kúszó füstcsík alatt. Mielőtt még megláttam volna a kerítésfalat, megcsapta az orromat az émelyítő zsírszag, ami összekeveredett az eltüzelt fa szagával. A portás gúnyosan közölte, hogy munkaidőben nem szokás barátnőket látogatni. Visszavágtam: – Akkor szeretnék beszélni Bruno Soccavóval.

Rögtön stílust váltott, dörmögött, hogy Bruno alig jár be a gyárba.

– Hívja fel otthon – nógattam.

Zavarba jött, nem háborgathatom ok nélkül, mondta.

– Ha maga nem hívja fel – válaszoltam –, keresek egy fülkét, és felhívom én.

Bizalmatlanul méregetett, nem tudta, mit tegyen. Jött egy alak biciklivel, lefékezett, mondott valamit nyelvjárásban, valami közönségeset. A portás láthatóan megkönnyebbült, leállt az alakkal beszélgetni, mintha én ott se volnék.

Az udvar közepén egy nagy tűz égett. Elmentem mellette, a lángok egy pillanatra átszelték a hideg levegőt. Odaértem egy alacsony, sárga épülethez, belöktem a súlyos kaput, bementem. Odabent elviselhetetlen volt a már kint is erős zsírszag. Belefutottam egy szemlátomást dühös lányba, aki ideges mozdulatokkal igazgatta a haját. Megszólítottam, legyen szíves, leszegett fejjel továbbment, aztán három-négy lépés után megállt.

– Mi van? – mordult rám gorombán.

– Egy Cerullo nevű lányt keresek.

– Linát?

– Igen.

– Nézd meg a töltősoron.

Megkérdeztem, hogy az hol van, nem felelt, faképnél hagyott. Benyitottam még egy ajtón, megcsapott a meleg, ami még émelyítőbbé tette a zsírszagot. Egy nagy hodályba jutottam, ahol tejszerű vízzel teli gőzölgő kádakban sötét testek lebegtek, melyeket lassú mozdulatokkal igazgattak a derékig a kádakban álló, görnyedt munkások. Lilát nem láttam. A lucskos kőpadlón feküdt egy ember, valami csövet próbált összeeszkábálni, megkérdeztem tőle: – Nem tudja, hol van Lina?

– Cerullo?

– Cerullo.

– A dagasztónál.

– Azt mondták, a töltősoron.

– Akkor meg minek kérdezi, ha tudja?

– Hol van a dagasztó?

– Egyenest előre.

– És a töltősor?

– Jobbra. Ha ott nem találja, nézze meg az öltözőnél. Vagy a hűtőkamránál. Folyton áthelyezik.

– Miért?

Megeresztett egy torz mosolyt.

– A barátnője?

– Igen.

– Akkor hagyjuk.

– Mondja csak.

– Nem sértődik meg?

– Nem.

– Mert kibírhatatlan.

Követtem az útbaigazításokat, senki sem állított meg. Úgy tűnt, a munkásokat, férfiakat és nőket, körbezárja a könyörtelen közöny, hiába nevettek, szájaltak egymással, mintha távol lettek volna a saját hangjuktól, a nevetésüktől, a kosztól, a bűztől. Továbbmentem, kék köpenyes nők között, akik fejhallgatóval a fülükön trancsírozták a húst: fémesen zakatoltak a gépek, fortyogott a darált, dagasztott massza. De Lila nem volt sehol. És ott sem láttam, ahol a belekbe töltötték a zsírkockákkal kevert, rózsás pasztát, és ott sem, ahol éles kések fejtették, nyiszálták, zsigerelték a húst, veszélyes sebességgel. A hűtőkamráknál találtam rá. Az egyik hűtőből bukkant elő, egy nagy, fehér párafelhőben. A vállán, egy kis termetű férfival közösen, egy lefagyasztott rózsaszín hústömböt cipelt. Lerakta egy targoncára, és indult vissza a jégkamrába. Észrevettem, hogy az egyik keze be van kötve.

– Lila.

Óvatosan megfordult, bizonytalanul rám nézett.

– Mit keresel te itt? – kérdezte.

Lázasan csillogott a szeme, az arca még a szokottnál is beesettebb volt, mégis terebélyesnek, magasnak tűnt. Ő is kék köpenyt viselt, alatta egy hosszú kabátszerűséget, a lábán elnyűtt katonai bakancs. Meg akartam ölelni, de nem mertem: attól féltem, nem tudom, miért, hogy szétporlik a karomban. De ő megölelt, hosszan szorongatott. Éreztem a testén a nedves ruhát, ami még a külső szagnál is bántóbb bűzt árasztott.

– Gyere – mondta –, menjünk odébb – és odakiáltott a munkatársának: – Két perc.

Behúzott egy sarokba.

– Hogy találtál meg?

– Bejöttem.

– Beengedtek?

– Mondtam, hogy téged kereslek, és hogy jóban vagyok Brunóval.

– Remek, legalább azt hiszik, hogy szopom a főnök fiát, és békén hagynak egy kicsit.

– Miket beszélsz?

– Így működik.

– Idebent?

– Mindenhol. Lediplomáztál?

– De történt más is, Lila, még jobb. Írtam egy regényt, áprilisban megjelenik.

Szürkés, vértelen arca lángba borult. Láttam, ahogy a vörösség felkúszik a nyakán, az arcán, a szeme széléig: össze is húzta a szemét, mintha attól tartana, hogy a tűz megperzseli a pupilláit. Aztán megfogta a kezem, és megcsókolta, előbb a kézfejemet, majd a tenyeremet.

– Örülök – mondta.

Akkor nem is figyeltem fel a gesztus melegségére, viszont megdöbbentett Lila puffadt keze, a sebek, régi és új vágások, egy nagyon friss, gyulladt a bal hüvelykujján, és elképzeltem, hogy a jobbján a kötés egy még csúnyább sebet takar.

– Mi történt a kezeddel?

Rögtön visszahúzta és zsebre dugta, mind a kettőt.

– A húsfejtés tönkreteszi az ujjakat.

– Húst fejtesz?

– Oda helyeznek, ahová akarnak.

– Beszélj Brunóval.

– Bruno mind közül a legszemetebb. Csak akkor jön be, ha meg akar baszni valakit az érlelőben.

– Lila.

– Ez az igazság.

– Rosszul megy a sorod?

– Remekül. Itt a hűtőknél még tíz százalék hidegpótlékot is kapok.

Szólította a munkatársa:

– Cerù, letelt a két perc.

– Megyek.

Elmormoltam:

– Meghalt Oliviero tanárnő.

Megvonta a vállát, azt mondta:

– Ilyen az élet, beteg volt.

Láttam, hogy a férfi a targonca mellett kezdi elveszteni a türelmét, gyorsan hozzátettem:

– Elküldette nekem A kék tündért.

– Milyen Kék tündért?

Nagyot néztem, lehetséges, hogy nem emlékszik? Őszintének tűnt.

– A könyv, amit te írtál tízévesen.

– Könyv?

– Annak neveztük.

Lila összeszorította a száját, megrázta a fejét. Ideges volt, félt, hogy baja lesz a késlekedésből, de úgy tett, mintha nem sietne. El kell mennem, gondoltam. Megszólalt:

– Mennyi idő eltelt azóta – és megborzongott.

– Lázas vagy?

– Dehogy.

Megkerestem a könyvecskét a táskámban, odanyújtottam neki. Elvette, ráismert, de semmiféle érzelem nem látszott rajta.

– Beképzelt kislány voltam – dörmögte.

Gyorsan ellentmondtam.

– Még ma is csodás ez a történet – mondtam –, újra elolvastam, és rájöttem, hogy észrevétlenül mindig is benne volt a fejemben. Innen származik a könyvem.

– Ebből a hülyeségből? – Nevetett, hangosan, idegesen. – Hát akkor bolond, aki kiadja.

Odakiáltott neki a kollégája:

– Meddig várjak, Cerù?

– Ne baszogass! – vágott vissza Lila.

Zsebre tette a könyvecskét, és belém karolt. Elindultunk a kijárat felé. Átfutott az agyamon, hogy mennyit gondoltam rá, és milyen nehezen jutottam el ide. Máshogy képzeltem: vallomások, sírás, egy szép délelőtt, nagy egymásra találás. Ehelyett sétáltunk karon fogva, Lila beöltözve, piszkosan, megviselten, én meg mint egy úrilány. Rinuccio gyönyörű és nagyon okos, mondtam. Dicsértem a szomszédasszonyt és Enzóról kérdeztem. Örült, hogy tetszik a fia, ő is dicsérte a szomszédját. De igazán Enzo kapcsán eredt meg a nyelve.

– Nagyon kedves – lelkesedett –, rendes, nem fél semmitől, rettentően okos, éjszakánként tanul, rengeteg mindent tud.

Nem hallottam még így beszélni senkiről. Megkérdeztem:

– Mit tanul?

– Matematikát.

– Enzo?

– Igen. Olvasott valamit számítógépekről, vagy talán látott egy reklámot, nem tudom, és kedvet kapott. Azt mondja, a számítógépek nem olyanok, mint a filmekben, a pittyegve kigyúló és kialvó lámpácskákkal. Azt mondja, ez egy nyelv.

– Nyelv?

Rám villantotta jól ismert, éles tekintetét.

– Nem regényekhez való nyelv – felelte, és szíven ütött a megvető hangsúly meg a kijelentése utáni gúnyos nevetés. – Programnyelv. Esténként, ahogy Rinuccio elalszik, Enzo nekiáll tanulni.

A szája kicserepesedett a hidegtől, az arca elnyűtt volt a sok munkától. Mégis, csupa büszkeség volt, ahogy kiejtette: nekiáll tanulni. Rájöttem, hogy bár harmadik személyben beszél, nem csak Enzót hozta lázba a dolog.

– És te mit csinálsz?

– Vele vagyok: fáradt, egyedül elaludna. Együtt jobb, egyszer ő mond valamit, egyszer én. Tudod, mi az a blokkdiagram?

Megráztam a fejem. Résnyire összehúzta a szemét, elengedte a karomat, és beszélni kezdett, hogy belerántson az új szenvedélyébe. És ott az udvaron, a lobogó tűz és az állati zsírok, húsok, idegek súlyos szagában Lila, talpig köpenyben, a derekán kék köténnyel, összevagdalt kézzel, kócosan, sápadtan, smink nélkül, új erőre kapott. Beszélt a dolgok leegyszerűsítésének lehetőségéről az igaz-hamis szintre, a Boole-algebráról és még sok mindenről, amiről én semmit sem tudtam. Mégis, szokás szerint rabul ejtettek a szavai. Miközben beszélt, láttam magam előtt a nyomorúságos lakást éjszaka, a gyerek alszik a másik szobában, Enzo ül az ágyon, a gyári munkától kimerülten; és láttam Lilát is – a fárasztó nap után a főzőkádaknál vagy a fejtésen vagy a hűtőkamráknál, mínusz húsz fokban –, Enzo mellett ülve a takarón. Láttam kettejüket az álmukért hozott áldozat pompás fényében, hallottam a hangjukat: blokkdiagramokat készítettek, képezték magukat, hogy megtisztítsák a világot a fölöslegestől, lebontották a napi teendőket két igazságra, két értékre: nulla és egy. Ködös szavak a szegényes szobában, suttogva, nehogy felébresszék Rinucciót. Rádöbbentem, milyen nagyképű vagyok, hogy legfőképp azért jöttem el hozzá – jó szándékkal, szeretettel, persze –, hogy megmutassam, mit vesztett, és én mit nyertem. De Lila rájött, abban a pillanatban, amikor meglátott, és fittyet hányva a büntetésre vagy egy esetleges összezördülésre a munkatársakkal, rögtön reagált, hogy bebizonyítsa, nem nyertem semmit, ezen a világon nincs mit nyerni, és hogy az élete pont ugyanannyira kalandos és fordulatos, mint az enyém, és az idő tovasiklik, csak úgy, és jó néha találkozni, és őrülten zakatoló agyunkban érezni a másik agyának őrült zakatolását.

– Jól megvagy Enzóval?

– Igen.

– Gyerek is lesz?

Tettetett derűvel elhúzta a száját.

– Nem fekszem le vele.

– Nem?

– Nem, nincs kedvem.

– És mit szól hozzá?

– Vár.

– Úgy tekintesz rá, mintha a bátyád volna?

– Nem, tetszik.

– Akkor meg?

– Nem tudom.

Megálltunk a tűz mellett, rámutatott a portásra:

– Vigyázz vele – mondta –, kifelé képes megvádolni, hogy mortadellát loptál, csak azért, hogy végigtapizhasson.

Megöleltük, megcsókoltuk egymást. Mondtam neki, őszintén, hogy keresem majd, nem akarom elveszíteni. Mosolygott:

– Igen, én sem akarlak elveszíteni – mormolta.

Éreztem, hogy ő is őszinte.

Elindultam, roppant zaklatottan. Nehéz szívvel váltam el tőle, megint rám tört a régi meggyőződés, hogy nélküle semmi igazán fontos nem történhet velem, de közben alig vártam, hogy elmeneküljek a belőle is áradó zsírszagtól. Néhány sietős lépés után mégis megálltam, és megfordultam, hogy még egyszer búcsút intsek. Ott állt a tűz mellett, az ormótlan ruhában, és A kék tündért lapozgatta. Aztán egyszer csak bedobta a tűzbe.

125.

Nem mondtam el neki sem azt, hogy miről szól a könyvem, sem azt, hogy mikor jelenik meg. És Pietróról sem beszéltem, se a tervünkről, hogy néhány éven belül összeházasodunk. Letaglózott, amit láttam, napokba telt, amíg az életem visszanyerte kontúrjait, és visszarázódtam a rendes kerékvágásba. A könyvem mintapéldánya vezetett vissza végleg önmagamhoz – de melyik önmagamhoz? –, százharminckilenc oldal, vastag papíron, a füzetembe egykor kézzel lejegyzett szavak nyomtatásban kellemesen idegennek hatottak.

Boldogan olvasgattam, javítgattam, órákon át. Kint hideg volt, a jeges szél besüvített az ócska ablak résein. A konyhaasztalnál ültem, Gianni és Elisa mellettem tanult. Anyám köröttünk sertepertélt, de meglepően figyelmesen, hogy ne zavarjon.

Nem sokkal utána újra elutaztam Milánóba. Akkor ültem először taxiban. A kopasz szerkesztő az utolsó simítások hosszú napja után azt mondta: „Hívok magának egy taxit”, és nem bírtam ellenkezni. Aztán amikor Milánóból átmentem Pisába, a pályaudvaron körbenéztem, és azt gondoltam: miért ne, játsszuk el megint a nagyasszonyt. És később Nápolyban, a Garibaldi tér zűrzavarában is elfogott a kísértés. Szerettem volna taxival megérkezni a telepre, kényelmesen terpeszkedni a hátsó ülésen, és várni, hogy a kapu előtt a sofőr kinyissa nekem az ajtót. De végül letettem róla, busszal mentem haza. Mégis lehetett bennem valami különleges, mert amikor találkoztam a kislányát sétáltató Adával, először szórakozottan rám pillantott, továbbment, aztán megállt, visszafordult, és azt mondta: – Jaj, de jól nézel ki, meg sem ismertelek, egészen megváltoztál.

Először felderített a bók, de gyorsan elromlott a kedvem. Miféle előnyöm származik abból, hogy megváltoztam? Önmagam akartam maradni, kötődni Lilához, az udvarhoz, az elveszett babáinkhoz, don Achilléhez, mindenhez. Csakis így érezhetem igazán azt, ami velem történik. Másrészt nehéz volt ellenállni a változásoknak, abban az időszakban, akaratom ellenére, többet változtam, mint a pisai években. Tavasszal megjelent a könyv, ami új identitást adott nekem, erősebbet, mint a diploma. Megmutattam apámnak, anyámnak, a testvéreimnek, csöndben kézről kézre adták, de bele sem lapoztak. Bizonytalan mosollyal méregették a borítót, mint a nyomozók egy hamis iratot.

– Az én nevem – mondta apám, de elégedettség és büszkeség nélkül, mint aki hirtelen észreveszi, hogy kilopták a pénzt a zsebéből.

Teltek a napok, megjelentek az első kritikák. Izgatottan olvastam őket, a legenyhébb bírálat is megsebzett. A hízelgőbbeket felolvastam a családnak, apám felderült, Elisa csipkelődve megjegyezte:

– Lehetne inkább Lenuccia a borítón, az Elena béna.

Azokban a mozgalmas napokban anyám vett egy fényképalbumot, és elkezdte beragasztgatni a dicsérő kritikákat. Egyik reggel megkérdezte:

– Hogy is hívják a vőlegényedet?

Tudta, de volt valami a fejében, amit közölni akart velem, és úgy gondolta, jó lesz innen kiindulni.

– Pietro Airota.

– Tehát téged is Airotának fognak hívni.

– Igen.

– És ha írsz még egy könyvet, az lesz a borítón?

– Nem.

– Miért?

– Mert tetszik az Elena Greco.

– Nekem is – mondta.

De nem olvasta el a könyvemet. Apám se, Peppe se, Gianni se, Elisa se, és kezdetben senki a telepről. Egy reggel felbukkant egy fotós, és két órán keresztül fényképezgetett, előbb a parkban, aztán az országúton meg az alagút bejáratnál. Az egyik képem meg is jelent az Il Mattinóban, vártam, hogy az emberek megállítsanak az utcán, hogy kíváncsiságból elolvassák a könyvem. De senki, még Alfonso, Ada, Carmen, Gigliola és a fivérénél valamivel kevésbé analfabéta Michele Solara sem mondta, ha összefutottunk: milyen jó a könyved, vagy akár azt, hogy milyen rossz. Melegen üdvözöltek, és továbbmentek.

Az olvasóimmal először egy milánói könyvesboltban találkoztam. Hamar kiderült, hogy Adele Airota harcolta ki a lehetőséget: a háttérből egyengette a könyvem sorsát, és el is jött Genovából a bemutatóra. Felkeresett a szállodában, együtt töltöttük a délutánt, tapintatosan nyugtatni próbált. Szüntelenül remegett a kezem, nehezen találtam a szavakat, keserű volt a szám. Haragudtam Pietróra, mert Pisában maradt, dolgozni. Mariarosa viszont Milánóban lakott, úgyhogy beugrott hozzám a bemutató előtt, nagy vidáman üdvözölt, aztán elrohant.

Halálosan rémülten érkeztem meg a könyvesboltba. Dugig volt a terem, beléptem, lesütött szemmel. Majdnem elájultam az izgalomtól. Adele köszönt egy csomó embernek, barátoknak, ismerősöknek. Leült az első sorba, bátorító pillantásokat küldött felém, időnként hátrafordult csevegni a mögötte ülő, hasonló korú hölggyel. Korábban csak kétszer beszéltem közönség előtt, Franco unszolására, s akkor a közönséget hat-hét, megértően mosolygó társa jelentette. Ez most más volt. Negyven finom, művelt kinézetű idegen nézett farkasszemet velem csöndben, hideg tekintettel, nagy részük csakis az Airoták befolyása miatt volt jelen. Kedvem lett volna fölállni és elszaladni.

De elkezdődött a műsor. Egy idős kritikus, nagy hírű egyetemi professzor, egy rakás szépet és jót mondott a könyvemről. Egy kukkot sem értettem a beszédéből, csak az járt a fejemben, mit kellene mondanom. Fészkelődtem a széken, fájt a hasam. Eltávolodott, szétzilálódott a világ, és én nem éreztem magamban erőt, hogy visszacsalogassam, rendbe tegyem. De azért fesztelennek tettettem magam. Amikor rám került a sor, kezdtem, anélkül hogy pontosan tudtam volna, mit akarok mondani, beszéltem, hogy ne legyek csöndben, széles gesztusokkal, bőszen hangoztattam irodalmi jártasságomat, kidomborítottam klasszikus műveltségemet. Aztán elhallgattam.

Mit gondolhatnak rólam ezek az emberek? Milyennek találta a beszédemet mellettem a kritikus-professzor? És Adele a nyájas arckifejezése mögött vajon nem bánta-e meg, hogy felkarolt? Rápillantottam, és ráeszméltem, hogy a szemem egy csipetnyi támogatásért könyörög, elszégyelltem magam. Közben a professzor nyugtatóan megérintette a karom, és a közönséghez fordult, biztatta őket, hogy kérdezzenek bátran. Sokan zavartan bámulták a térdüket, a padlót. Először egy idősebb úr kért szót, vastag szemüvegben, a jelenlévők jól ismerték, nekem fogalmam sem volt, kicsoda. Amint megszólalt, Adele elhúzta a száját. Hosszasan beszélt a könyvkiadás hanyatlásáról, arról, hogy a kiadók mostanság a haszonért feláldozzák a minőséget, aztán a korrupt kritikusokat és a lapszerkesztőket kezdte ostorozni, végül a könyvemet szapulta, előbb gúnyos hangon, majd miután idézett az egyik, merészebb részből, nyílt ellenségességgel. Elvörösödtem, válaszolni próbáltam, de csak általánosságokat sikerült kinyögnöm. Aztán elgyötörten elhallgattam, és bámultam az asztalt magam előtt.

A professzor-kritikus bátorított a mosolyával, a tekintetével, azt hitte, folytatni akarom. Amikor rájött, hogy nem, szárazon megkérdezte:

– Más kérdés?

Hátul magasba emelkedett egy kéz.

– Tessék.

Egy magas fiú volt hosszú, fürtös hajjal és jókora, sűrű, koromfekete szakállal. Megvetően lehúzta az előző felszólaló beszédét, és egy-egy mondatával a professzor bevezetőjét is. Kijelentette, hogy rettentő elmaradott országban élünk, ahol mindenki csak panaszkodik, de dolgozni senki sem akar, hogy újjászervezzünk, működőképessé tegyünk mindent. Aztán dicsérni kezdte a regényem újító erejét. Leginkább a hangjából ismertem rá, Nino Sarratore volt.

TARTALOM

Szereplők és utalások az első rész eseményeire

Ifjúkor

1. 2. 3. 4. 5. 6. 7. 8. 9. 10. 11. 12. 13. 14. 15. 16. 17. 18. 19. 20. 21. 22. 23. 24. 25. 26. 27. 28. 29. 30. 31. 32. 33. 34. 35. 36. 37. 38. 39. 40. 41. 42. 43. 44. 45. 46. 47. 48. 49. 50. 51. 52. 53. 54. 55. 56. 57. 58. 59. 60. 61. 62. 63. 64. 65. 66. 67. 68. 69. 70. 71. 72. 73. 74. 75. 76. 77. 78. 79. 80. 81. 82. 83. 84. 85. 86. 87. 88. 89. 90. 91. 92. 93. 94. 95. 96. 97. 98. 99. 100. 101. 102. 103. 104. 105. 106. 107. 108. 109. 110. 111. 112. 113. 114. 115. 116. 117. 118. 119. 120. 121. 122. 123. 124. 125.

park.libricsoport.hu

www.facebook.com/parkkiado

Forgalmazza

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípus

Noto Serif – SIL Open Font License

Table of Contents

Szereplők és utalások az első rész eseményeire

Ifjúkor

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

88.

89.

90.

91.

92.

93.

94.

95.

96.

97.

98.

99.

100.

101.

102.

103.

104.

105.

106.

107.

108.

109.

110.

111.

112.

113.

114.

115.

116.

117.

118.

119.

120.

121.

122.

123.

124.

125.