Borítószöveg

Elena és Lila, akiket az előző részekből (Briliáns barátnőm és Az új név története) már jól ismerünk, nővé érett, méghozzá nagyon korán. Lila tizenhat évesen férjhez ment, kisfia született, aztán elhagyta a férjét és a jólétet, és egy gyárban dolgozik, embertelen körülmények között. Elena elkerült a telepről, a Pisai Egyetemen tanult, írt egy regényt, melynek sikere kitárta előtte egy jómódú, művelt világ kapuit. Más-más módon, de mindketten megpróbálták ledönteni a falakat, hogy végre kitörhessenek a nyomorból, a tudatlanságból és a kilátástalanságból. A két lányt ezúttal a hetvenes évek Olaszországában látjuk viszont a tőlük megszokott fékezhetetlen lendülettel, korábban elképzelhetetlen remények, kétségek, feszültségek, kihívások között. Továbbra is összeköti őket az elszakíthatatlan, ambivalens, néha lappangó, majd heves kitörésekben vagy találkozásokban újra felszínre kerülő, váratlan nézőpontokat rejtő örök kötelék.

A nemzetközi sikert a Nápolyi regények című négykötetes mű hozta meg a szerző számára. A tetralógiát számos nyelvre lefordították, Londonban színpadra állították, valamint az HBO és a RAI (olasz állami televízió) közösen 8 részes sorozatot forgatott az első kötetből (Briliáns barátnőm), amelynek premierje 2018. november 19-én lesz az HBO-n és az HBO GO-n. A forgalmazók az előzetes kritikák alapján sikerre számítanak, így a hosszú távú terv az, hogy a további köteteket is filmre viszik. Elena Ferrante a kortárs világirodalom nagy rejtélye. Annyi tudható róla, hogy Nápolyban született, és ő a Tékozló szeretet, az Amikor elhagytak és a Nő a sötétben szerzője. Első két regényét Mario Mártoné, valamint Roberto Faenza filmesítette meg. La Frantumaglia (Szilánkok) című műhelynaplójában levelezését, jegyzeteit, valamint kiadatlan írásait gyűjtötte össze. 2007-ben La spiaggia di nőtte (Éjjeli strand) címen egy gyerekkönyve is megjelent. Az Aki megszökik és aki marad a Nápolyi regények (2011-14) tetralógia harmadik kötete.

„Természetes sodrás, eleven, igen eredeti emberek, széles tabló, lelki mélyfúrás - semmi sem hiányzik, ami a nagy művekre jellemző szokott lenni.”

Török András, a Vademécum hírlevél szerkesztője

„Apró történések, hétköznapi emlékek építik fel a regényt. A két lány felnőtté válását egy olyan közegben követhetjük, amelyben bénító módon mindennapos a tehetetlenség, a fizikai és szexuális zaklatás. Ahol az ambíciók letörése vagy elhalása szokványosabb, mint azok kibontása.”

feminfo.444.hu

„A briliáns barátnő »legalább három évtizede mondogatja, hogy szeretne nyomtalanul eltűnni«, botrány nélkül kihullani a világból, megszűnni. Az elbeszélő bosszúja pedig az, derül ki a kötet felütéséből, s ez vetíti előre rivalizáló barátságuk komplikáltságát, hogy múltjuknak minden pillanatát előhíva, négy regényen át itt tartja őt, sőt eleven nyomok sorozataként szolgáltatja ki az élettörténetekre, titokzatos sorsokra fogékony olvasók számára.”

Visy Beatrix, Élet és Irodalom

„Ferrante sokat tud az emberi természetről, jellemről, a viselkedésről, gátlásokról, félelmekről. Arról, hogyan lehet megmutatni - korosztálytól függetlenül -, milyenek lehetünk vagy vagyunk a felnőtté válásunk és a már felnőtt létünk során. Nem fájdalommentesen teszi ezt, de óvatos finomsággal. Ismerem a könyveit, ezért is merem azt mondani, hogy értő kezek közé kerülünk. Jó őt olvasni.”

Elena Ferrante

Aid megszökik és aki marad

KÖZÉPIDŐ

Fordította MatoJcsi Balázs

Park Könyvkiadó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Elena Ferrante: Storia di chifugge e di chi resta Edizioni e/o, Roma, 2013

Copyright © 2013 by Edizioni e/o Hungárián translation © 2018 Matolcsi Balázs Magyar kiadás © 2018 Park Könyvkiadó, Budapest Borítóterv © Edizioni e/o

Borítófotó © Emanuele Ragnisco - www.mekkanografici.com ISBN 978-963-355-540-8 Szerkesztette Tönkő Vera

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Lovass Ildikó Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A történet szereplői és eseményei, valamint a műben leírt nevek és párbeszédek kizárólag a képzelet szüleményei. Mindenféle hasonlóság, egyezőség vagy összefüggés valós eseményekkel, helyszínekkel, nevekkel vagy személyekkel csakis

a véletlen műve.

Ha a szerző valóban létező intézményeket, újságokat, folyóiratokat, könyveket említ, kizárólag az elképzelt szereplők vonatkozásában teszi.

SZEREPLŐK ES UTALÁSOK AZ ELŐZŐ RÉSZEK ESEMÉNYEIRE

- Cerullo család (a suszter családja)

- Greco család (a portás családja)

- Carracci család (dón Achille családja)

- Peluso család (az asztalos családja)

- Cappuccio család (a bolond özvegy családja)

- Sarratore család (a vasutas-költő családja)

- Scanno család (a zöldséges családja)

- Solara család (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

- Spagnuolo család (a cukrász családja)

- Airota család

- Tanárok

- További szereplők

- Bámulatos az egész Airota család, mondtam, Pietro

- - Először letéped a fülét, aztán meg segítesz neki

- - Mennyit kér érte?

- Közben, egy újabb terhességtől rettegve, elkezdtem

- fújtatva feltápászkodott, még jobban elnehezítette

- - Hogy van anyád?

Cerullo család (a suszter családja)

Fernando Cerullo, cipész, Lila apja. Az elemi után nem taníttatta tovább a lányát

Nunzia Cerullo, Lila anyja. Támogatná a lányát, de nincs szava a férjével szemben

Raffaella Cerullo, becenevén Lina vagy Lila. 1944 augusztusában született. Hatvanhat éves, amikor nyomtalanul eltűnik Nápolyból. Kitűnő tanuló, tízévesen ír egy elbeszélést A kék tündér címmel. Az általános után nem folytatja az iskolát, kitanulja a cipészmesterséget. Nagyon fiatalon hozzámegy Stefano Carraccihoz, és sikeresen igazgatja előbb a csemegeboltot az újtelepen, majd a cipőüzletet a Mártírok terén. Egy ischiai nyaralás alkalmával beleszeret Nino Sarratoréba, és elhagyja miatta a férjét, de nem sokáig tart az együttélés Ninóval. Miután megszületik a fia, Gennaro, és megtudja, hogy Ada Cappuccio gyereket vár Stefanótól, végleg szakít a férjével. Enzo Scannóval San Giovanni a Teduccióba költözik, és beáll dolgozni Brúnó Soccavo szalámigyárába Rino Cerullo, Lila bátyja, szintén cipész. Az apjával együtt, Lilának és Stefano Carracci pénzének köszönhetően létrehozza a Cerullo cipészüzemet. Feleségül veszi Stefano húgát, Pinuccia Carraccit, megszületik a fiuk, Ferdinando, becenevén Dino. Lila elsőszülött fia, Rino az ő nevét viseli

További gyerekek

Greco család (a portás családja)

Elena Greco, becézve Lenuccia vagy Lenú. 1944 augusztusában született, e hosszú történet szerzője. Akkor kezdi el megírni, amikor megtudja, hogy örök barátnője, akit csak ő hívott Lilának, eltűnt. Az elemi iskola után Elena folytatja a tanulmányait, egyre növekvő sikerrel; a gimnáziumban csúnya összetűzésbe keveredik a hittantanárral a Szentlélek értelmezésének kapcsán, de rátermettségének és Galiani tanárnő segítségének köszönhetően nem lesz belőle baja. Nino Sarratore buzdítására, akibe titkon kislány kora óta szerelmes, valamint Lila hathatós segítségével megírja az esetet, de végül a lap, amelynél Nino dolgozik, nem hozza le a cikket. Ragyogóan tanul, és fáradozásai megkoronázásaként diplomát szerez a Pisai Egyetemen, ahol összejön Pietro Airotával, majd megjelenik a regénye, melyben a telep világát és kamaszkori ischiai élményeit mutatja be Péppé, Gianni és Elisa, Elena kisebb testvérei Az apa, portás a városházán Az anya, háztartásbeli. Sántasága taszítja Elenát

Carracci család (dón Achille családja)

Don Achille Carracci, a mesék mumusa, uzsorás, a feketepiac ismert alakja. Meggyilkolják

Maria Carracci, dón Achille felesége, Stefano, Pinuccia és Alfonso anyja. A család csemegeboltjában dolgozik Stefano Carracci, dón Achille fia, Lila férje. Kezeli Don Achille felhalmozott javait, sikeres kereskedővé válik, köszönhetően a két jól menő csemegeboltnak és a Mártírok téri cipőüzletnek,

melyet a Solara fivérekkel együtt irányít. Boldogtalan viharos házasságában, viszonya lesz Ada Cappuccióval, és amikor Ada teherbe esik, és Lila elhagyja, összeköltözik vele

Pinuccia, dón Achille lánya. Előbb a családi csemegeboltban dolgozik, aztán a Mártírok téri cipőüzletben. Hozzámegy Lila bátyjához, Rinóhoz, és megszületik a fiuk, Ferdinando, becenevén Dino

Alfonso Carracci, dón Achille fia. Elena padtársa. Marisa Sarratoréval jár, és üzletvezető a Mártírok terén

Peluso család (az asztalos családja)

Alfredo Peluso, asztalos. Kommunista. Don Achille meggyilkolásával vádolják, elítélik, börtönbe kerül, ahol meghal

Giuseppina Peluso, Alfredo felesége. A dohánygyárban dolgozik, a gyerekeinek és bebörtönzött férjének él, akinek a halála után öngyilkos lesz

Pasquale Peluso, Alfredo és Giuseppina legidősebb fia, kőműves, elszánt kommunista. Elsőként vette észre Lila szépségét, és elsőként vallott neki szerelmet. Gyűlöli a Solarákat. Korábban Ada Cappuccióval járt

Carmela Peluso, avagy Carmen, Pasquale húga, eladó egy rövidáruboltban, de később Lila felveszi Stefano új csemegeboltjába. Sokáig Enzo Scanno barátnője, de Enzo a katonai szolgálat után se szó, se beszéd elhagyja. Később összejön a benzinkutassal

További gyerekek

Cappuccio család (a bolond özvegy családja)

Melina, a bolond özvegy, Nunzia Cerullo rokona. Lépcsőházakat

takarít a régi telepen. Nino apjának, Donato Sarratorénak a szeretője volt. A Sarratore család a viszonyuk miatt költözött el a telepről, amibe Melina majdnem beleőrült A férje, rakodómunkás a zöldségpiacon, homályos körülmények között elhunyt

Ada Cappuccio, Melina lánya. Kislányként segített az anyjának lépcsőt mosni. Lilának köszönhetően beáll eladónak a régi telepen lévő csemegeboltba. Sokáig Pasquale Peluso barátnője, majd Stefano Carracci szeretője: amikor teherbe esik tőle, összeköltöznek. Megszületik a lányuk, Maria Antonio Cappuccio, Ada testvére, autószerelő. Elena régi udvar lója, rettentő féltékeny Nino Sarratoréra. Nem akar bevonulni katonának, de amikor Elena a Solara fivérekhez fordul, hogy járjanak közben az érdekében, súlyos megaláztatásnak veszi, és szakít vele. A katonaság alatt idegösszeroppanást kap, ezért korábban leszerelik; visszatér a telepre, és a nyomor elől Michele Solara szolgálatába szegődik, aki egy hosszú, titokzatos megbízásra Németországba küldi További gyerekek

Sarratore család (a vasutas-költő családja)

Donato Sarratore, vasutas, költő, újságíró. Nagy nőcsábász, Melina Cappuccio egykori szeretője. Elena ischiai nyaralása alkalmával kénytelen gyorsan elhagyni a szigetet, hogy elmeneküljön az ugyanabban a házban nyaraló Donato szexuális zaklatásai elől. A következő nyáron azonban Elena -a Lila és Nino közötti románc miatti elkeseredésében - odaadja magát neki egy este a tengerparton. Később Elena a könyvében megírja az esetet, így akar megszabadulni a rossz emléktől Lídia Sarratore, Donato felesége Nino Sarratore, Donato és Lídia öt gyereke közül a legidősebb. Utálja az apját. Kitűnő tanuló, sokáig folytat titkos viszonyt Lilával, amit egy rövidke együttélés követ, miután Lila terhes lesz tőle

Marisa Sarratore, Nino húga. Alfonso Carracci barátnője Pino, Clelia és Ciro Sarratore, Donato és Lídia kisebb gyerekei

Scanno család (a zöldséges családja)

Nicola Scanno, zöldséges, elviszi egy tüdőgyulladás Assunta Scanno, Nicola felesége, meghal rákban Enzo Scanno, Nicola és Assunta fia, szintén zöldséges. Annak idején, egy iskolai versenyen váratlanul bravúrosan szerepelt matematikából, Lila azóta kedveli. Sokáig Carmen Pelusóval jár, de a katonaságból visszatérve magyarázat nélkül szakít vele. A seregben újrakezdi a tanulást, és magántanulóként ipari szakértő diplomát szerez. Amikor Lila elhatározza, hogy végleg elhagyja Stefanót, felkarolja a kis Gennaróval együtt, és összeköltöznek San Giovanni a Teduccióban További gyerekek

Solara család (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Silvio Solara, a bár-cukrászda tulajdonosa. Fasiszta, királyságpárti, maffiózó, irányítja a feketekereskedelmet a telepen. Nem nézte jó szemmel a Cerullo cipészüzem létrejöttét Manuéla Solara, Silvio felesége, uzsorás, az egész telep retteg a piros fedeles határidőnaplójától

Marcello és Michele Solara, Silvio és Manuéla fiai. Beképzeltek, pökhendiek, mégis szeretik őket a lányok a telepen, kivéve természetesen Lilát. Marcello beleszeret Lilába, de Lila visszautasítja. Michele valamivel fiatalabb Marcellónál, megfontoltabb, okosabb, erőszakosabb. Gigliolával, a cukrász lányával jár, de az évek során beteges vonzódás alakul ki benne Lila iránt

Spagnuolo család (a cukrász családja)

Spagnuolo úr, a Solara bár-cukrászda cukrásza

Rosa Spagnuolo, a cukrász felesége

Gigliola Spagnuolo, a cukrász lánya, Michele Solara barátnője

További gyerekek

Airota család

Guido Airota, görögirodalom-tanár

Adélé, a felesége. Munkatársa a Lila regényét megjelentető kiadónak

Mariarosa Airota, a nagylányuk, művészettörténetet tanít Milánóban

Pietro Airota, Elena egyetemi társa, majd vőlegénye, fényes karrier előtt áll egyetemi tanárként

Tanárok

Ferraro, tanító és könyvtáros. Megjutalmazza a kis Lilát és Elenát, amiért falták a könyveket

Oliviero, tanítónő. Elsőként figyel fel Lila és Elena tehetségére. Lila tízévesen írt egy elbeszélést A kék tündér címmel, ami nagyon tetszett Elenának, így hát odaadta elolvasásra Oliviero tanárnőnek. De a tanárnő mérges volt, hogy Lilát nem küldik középiskolába a szülei, és soha egy szót sem szólt az elbeszélésről. Sőt nem törődött tovább Lilával, csak Elena útját egyengette. Nem sokkal azután, hogy Elena lediplomázik, meghal, hosszas betegeskedést követően Gerace, gimnáziumi tanár

Galiani, gimnáziumi tanárnő. Rendkívül művelt, kommunista. Rögtön elbűvöli Elena intelligenciája. Kölcsönad neki könyveket, mellé áll a hittantanárral szembeni vitájában, meghívja magához a gyerekei bulijába. A kapcsolatuk elhidegül, miután Nino belezúg Lilába, és elhagyja a lányát, Nadiát

További szereplők

Gino, a patikus fia. Elena első barátja

Nella Incardo, Oliviero tanárnő ischiai unokahúga, nyaranta szobákat ad ki a Sarratore családnak. Vendégül látta Elenát baranói házában egy tengerparti nyaralásra Armando, orvostanhallgató, Galiani tanárnő fia Nadia, diák, Galiani tanárnő lánya. Nino Sarratore barátnője.

Nino levélben szakít vele, Ischiáról, amikor beleszeret Lilába Brúnó Soccavo, Nino Sarratore barátja, egy gazdag iparmágnás fia San Giovanni a Teduccióból. Munkát ad Lilának a családi szalámigyárban

Franco Mari, diák, Elena pasija az egyetem első éveiben

Középidő

Lilát öt évvel ezelőtt, 2005 telén láttam utoljára. Reggel volt, sétáltunk az országút mentén, de, ahogyan már évek óta, nem volt meg köztünk az összhang. Csak én beszéltem, emlékszem: Lila dúdolgatott, köszöngetett mindenkinek, egyesek vissza se köszöntek, és csak nagy ritkán kiáltott közbe valamit, aminek nem sok köze volt ahhoz, amiről beszéltem. Sok csúnya dolog történt az évek alatt, néhány szörnyű is, és ahhoz, hogy újra rátaláljunk a kölcsönös bizalomra, meg kellett volna osztanunk egymással titkos gondolatainkat, de nekem nem volt erőm szavakat keresni, Lilának talán igen, de neki meg kedve nem volt, nem látta értelmét.

Mindenesetre én nagyon szerettem, és amikor Nápolyban jártam, mindig próbáltam találkozni vele, pedig, el kell mondanom, egy kicsit féltem tőle. Nagyon megváltozott. Mindkettőnket utolért már az öregség, de miközben én harcoltam a kilók ellen, ő továbbra is csont és bőr maradt. Rövid haja volt, maga vágta, galambősz, de nem azért, mert így tetszett neki, hanem mert nem érdekelte. Roppant megviselt arcán egyre inkább kiütköztek az apja vonásai. Idegesen, szinte rikoltozva nevetett és túl hangosan beszélt. Folyamatosan gesztikulált, olyan heves elszántsággal, mintha ketté akarná vágni a házakat, az utat, a járókelőket, engem.

Az iskola környékén jártunk, amikor a hátunk mögül felbukkant egy számomra ismeretlen fiatalember, és lihegve odakiáltott Lilának, hogy a templom mellett, a virágágyásban egy női holttestet találtak. Odasiettünk, Lila erőszakosan befurakodott a

bámészkodók közé, és magával rángatott engem is. A halott az oldalán feküdt, rettentő kövér volt, ódivatú, sötétzöld esőkabátot viselt. Lila azonnal felismerte, én nem: gyerekkori barátnőnk, Gigliola Spagnuolo volt, Michele Solara egykori felesége.

Évtizedek óta nem láttam. Szép arca megcsúnyult, a bokája hatalmasra duzzadt, egykor barna haja most tűzvörös volt, hosszú, mint lánykorában, de ritkás: szétterült a virágágyás göröngyein. Csak az egyik lábán volt cipő, barna, lapos sarkú, ütött-kopott, a másikon meg szürke, a nagylábujjánál lyukas pamutharisnya feszült; a másik cipő egy méterrel odébb árválkodott, mintha Gigliola valamiféle hirtelen fájdalom vagy ijedség miatt lerúgta volna magáról. Sírva fakadtam, Lila undorodva nézett rám.

Leültünk egy közeli padra, megvártuk, hogy Gigliolát elvigyék. Senki sem tudta, mi történhetett, hogyan halt meg. Aztán begubóztunk Liláékhoz, a szülei régi kis lakásába, ahol most a fiával, Rinóval lakott. Beszélgettünk Giglioláról, egykori barátnőnkről, Lila szapulta, azért, ahogyan élt, a kivagyiságáért, a gonoszságaiért. De ezúttal én nem tudtam figyelni, Gigliola arcára gondoltam, ahogy feküdt féloldalt a földön, és a hosszú, megritkult hajára, a fehéres foltokra a koponyáján. Mennyien nem élnek már kislány kori társaink közül, eltűntek a föld színéről, meghaltak betegségben, kikezdte őket a viszontagságok dörzspapírja, vagy mások ontották ki a vérüket. Egy ideig a konyhában ücsörögtünk leverten, egyikünk sem szánta rá magát, hogy leszedje az asztalt, aztán újra elindultunk.

Szép téli nap volt, nyugalmat árasztott a napsütés. A régi telep, velünk ellentétben, mit sem változott. Ugyanazok a szürke, alacsony házak, az udvar, játékaink színtere, az országút, az alagút sötét szájai, az erőszak. Viszont a környék átalakult. Eltűntek a tavak zöldes foltjai, az egykori konzervgyárat lebontották. A helyükön csupa üveg felhőkarcolók csillogtak, bizonyítékai a ragyogó jövőnek, melyben annak idején senki sem hitt. Hosszú évek alatt történt a változás, és én végigkövettem, néha kíváncsian, de legtöbbször szórakozottan. Kislányként úgy képzeltem, hogy a telepen túl Nápoly ezer csodát tartogat. A pályaudvarnál épülő felhőkarcolótól például tátva maradt a szám, évtizedekkel korábban: emelet emelet hátán, sudáron, szédítő magasságokig, legalábbis akkor úgy tűnt, a merész állomásépület mellett. Mindig rácsodálkoztam, ha arra jártam: nézd, milyen magas, mondtam Lilának, Carmennek, Pasqualénak, Adának, Antoniónak vagy bárki másnak akkori társaim közül, akikkel a tengerhez jártunk, a gazdag negyed mellé. Angyalok lakhatnak odafent, gondoltam, onnan gyönyörködnek a városban. Csodás lett volna felmenni, felmászni egészen a legtetejéig. A miénk volt az a toronyház, hiába esett messze a teleptől, láttuk, hogyan épül, napról napra. De félbemaradt az építkezés. És onnantól fogva valahányszor elém tárult, Pisából hazafelé, már nem is annyira a megújuló világ jelképét láttam benne, hanem sokkal inkább a tehetetlenség egy újabb fészkét.

Akkortájt döbbentem rá, hogy nincs nagy különbség a telep és Nápoly között, akadálytalanul csúszkál a fertő egyiktől a másikig. Egyre inkább valamiféle foszlós tésztának éreztem a várost, amely nem bírja az évszakok váltakozását, a meleget, a hideget és főképp a viharokat. Elöntötte a víz a pályaudvart, beomlott a fedett passzázs a múzeum mellett, egy földcsuszamlás miatt sokáig áram sem volt. Örökre megmaradtak bennem a veszedelmekkel teli sötét utcák, az egyre zabolátlanabbá cikázó autók, a kátyúk, a széles pocsolyák. A csordultig megtelt csatornákból fröcskölt, zubogott a víz. Lávaként hömpölygött a bűzös, szemetes, baktériumokkal teli folyam a vadonatúj, kecses házakkal teli domboldalról; gyarapította a tengert vagy pusztította a föld alatti világot. Szedte áldozatait a mocsok, a korrupció, az erőszak, mégis, a nép dalolva szavazta meg, újra és újra a politikusokat, akik elviselhetetlenné tették az életét. Valahányszor hazalátogattam, amint leszálltam a vonatról, óvatosan forgolódtam gyermekkorom helyszínein, vigyáztam, hogy kizárólag nyelvjárásban beszéljek, mintegy jelezve: közületek váló vagyok, ne bántsatok.

Amikor lediplomáztam és írtam egy elbeszélést, melyből egészen váratlanul néhány hónap alatt könyv lett, még sötétebben kezdtem látni egykori világomat. Miközben Pisában és Milánóban jól éreztem magam, és időnként boldognak is, a szülővárosomban egyfolytában attól féltem, hogy valamilyen előreláthatatlan esemény odaláncol, és elveszítek mindent, amit elértem. Nem mehetek vissza Pietróhoz, akivel készültünk hamarosan egybekelni; örökre bezárul előttem a takaros könyvkiadó kapuja; nem élvezhetem többé Adélé, a leendő anyósom kifinomultságát, egy olyan anyáét, amilyen az enyém sosem volt. Már korábban is zsúfoltnak éreztem Nápolyt, csupa tülekedés, a Garibaldi tértől a Forcella negyedig, a Duchescáig, a Lavinaióig és a Rettifilóig. A hatvanas évek végén, úgy tűnt, tovább nőtt a tömeg, és ellenőrizhetetlenül terjedt a türelmetlenség, az agresszió. Egyik délelőtt elkóboroltam a Mezzocannone útig, ahol néhány évvel korábban eladóként dolgoztam egy könyvesboltban. A kíváncsiság vezetett, hogy viszontlássam a régi munkahelyemet, na meg, főleg, az egyetemet, ahol sosem jártam. Össze akartam hasonlítani a pisaival, és titkon reméltem, hogy összefutok Galiani tanárnő gyerekeivel - Armandóval, Nadiával-, és eldicsekedhetek nekik, mire vittem. De az utcától, az egyetem látványától rám tört a szorongás: mindenütt hemzsegtek a nápolyi és délolasz diákok, jól öltözöttek, harsányak, magabiztosak, közönségesek, faragatlanok. Nyüzsögtek a bejáratoknál, az aulákban, a titkárság előtt, ahol hosszú, lármás sorok kígyóztak. Hárman-négyen összeverekedtek, pár lépésnyire tőlem, ki tudja, miért, mintha egymás puszta látványa robbantotta volna ki belőlük a sértéseket és az ütéseket, vérszomjas kanok, őrjöngve szidalmazták egymást, olyan nyelvjárásban, amit még én is alig értettem. Menekülőre fogtam, mint akit megérintett a veszély, azon a helyen, amelyet biztonságosnak, a józan ész tanyájának képzeltem.

Egyszóval, úgy tűnt, évről évre romlik a helyzet. Újra és újra felbolydult a város, az esős időszakban leomlott egy jókora bérház, eldőlt, mint amikor valaki egy ócska fotel szúette karfájára támaszkodik, és a karfa leszakad. Halottak, sebesültek. Meg ordibálás, dulakodások, levélbombák. Mintha a város egy fenevadat rejtegetne a zsigereiben, mely nem tud kiszabadulni, ezért pusztítja belülről, vagy rettenetes, gennyes pattanásokat okoz a felszínen, melyek, ha kifakadnak, mindenkit megmérgeznek, gyerekeket, felnőtteket, öregeket, más városok népét, a NATO amerikai embereit, mindenféle-fajta turistákat és az összes nápolyit. Hogyan lehet egy ilyen zűrzavaros és veszélyes helyen élni, a külvárosban, a központban, a dombokon, a Vezúv alatt? Milyen szörnyű élmény volt San Giovanni a Teduccio, de már az út is, amíg kijutottam oda. Milyen szörnyű élmény volt a gyár, ahol Lila dolgozott, és maga Lila is, Lila a kisfiával, Lila, aki egy nyomorúságos lakásban élt Enzóval, de az ágyát nem osztotta meg vele. Azt mondta, Enzo a számítógépek működését tanulmányozza, és ő szeretne segíteni neki. Belém ivódott a hangja, ahogy próbálja elkendőzni San Giovannit, a szalámikat, a gyár bűzét, a saját helyzetét, és tettetett jártassággal emlegeti a milánói egyetem kibernetikai központját, meg a szovjet kutatóközpontot, ahol a számítógépek gyakorlati alkalmazását kutatják a társadalomtudományok terén. Azt akarta bemesélni, hogy nemsokára Nápolyban is lesz egy ilyen kutatóközpont. Na persze, gondoltam, Milánóban lehet, a Szovjetunióban biztosan van, de itt nincs, ez csak a te zabolátlan elméd bolondériája, amibe belerángatod szegény Enzót is, aki lesi minden szavadat. Egy út van: el innen. Elhúzni örökre, messzi ettől az élettől, a gyerekkorunktól. Letelepedni ott, ahol a rend az úr, ahol tényleg minden lehetséges. És én megtettem. De csak azért, hogy évtizedekkel később ráébredjek, tévedtem, olyan az egész, mint egy lánc, egyre nagyobb láncszemekkel: a telep és a város, a város és Olaszország, Olaszország és Európa, Európa és a Föld. Ma már így látom: nem a telep beteg, nem Nápoly, hanem az egész világ, az univerzum vagy az univerzumok. És a játék lényege az, hogy leplezzük, önmagunk előtt is, a valóságot.

Lilának is elmondtam ezt azon a délutánon, 2005 telén, lelkesen, amolyan kárpótlásként, beismerésként, hogy ő kislány korunk óta tudta, anélkül hogy valaha elhagyta volna Nápolyt. De azonnal el is szégyelltem magam, hallottam a szavaimban az idősek ingerült borúlátását, hallottam azt a hangsúlyt, amelyet tudtam, hogy utál. És tényleg, ideges mosolyszerűségre rándult a szája, kivillantak viharvert fogai.

- Okoskodsz, osztod az észt? Mire készülsz? írni akarsz rólunk? Rólam akarsz írni?

- Nem.

- Mondd meg az igazat.

- Túlságosan bonyolult lenne.

- De gondolkodtál rajta, gondolkodsz rajta.

- Egy kicsit.

- Hagyj engem békén, Lenú. Hagyj békén mindnyájunkat. Nekünk csak az enyészet jár, semmi több, Gigliolának is, nekem is, a többieknek is.

- Ugyan már.

Mogorva arccal, nyitva felejtett szájjal kémlelt, alig látszott a pupillája.

- Jól van - mondta -, írj, ha annyira akarod, írj Giglioláról, írj, akiről akarsz. De rólam ne, meg ne próbáld, ígérd meg.

- Nem írok senkiről, rólad se.

- Rajtad tartom a szemem.

- Igen?

- Elmegyek hozzád, megnézem a számítógépedet, elolvasom a fájlokat, kitör löm őket.

- Na persze.

- Azt hiszed, nem vagyok rá képes?

- Tudom, hogy képes vagy rá, de meg tudom védeni magam.

Nevetett, a régi gonosz nevetésével.

- Tőlem nem.

Örökre megmaradt bennem ez a két szó, az utolsó két szó, amit mondott: tőlem nem. Már hetek óta írok fáradhatatlanul, vissza sem olvasom, nem vesztegetem rá az időt. Ha Lila még él - kávét kortyolgatva mélázom, bámulom a Principe Isabella híd pilonjait ostromló folyót-, nem fogja megállni, megjelenik, kutat a számítógépemben, elolvassa, amit írtam, és amilyen bogaras, felkapja a vizet a szószegésem miatt, közbelép, belejavít, hozzáír, és megfeledkezik a hóbortjáról, hogy nyomtalanul felszívódjon.

Elmosom a csészét, leülök az íróasztalhoz, újra írni kezdek, folytatom, attól a hideg, tavaszi estétől, amikor több mint negyven éve egy milánói könyvesboltban egy szódásüveg szemüvegű férfi mindenki előtt gúnyosan leszólta a könyvemet és engem is, s én csak hebegtem zavartan, remegve. De egyszer csak felállt Nino Sarratore, alig ismertem rá torzonborz, fekete szakálla miatt, és kőkeményen kiosztotta a támadómat. Egész lényem kiáltotta némán a nevét - mióta nem láttam?, négy-öt éve -, és noha megfagyasztott a feszültség, éreztem, hogy lángba borul az arcom.

Amint Nino befejezte a mondandóját, a férfi egy visszafogott intéssel jelezte, hogy válaszolni kíván. Nyilvánvaló volt, hogy a szívére vette Nino szavait, de túlságosan felkavart az érzelmek vihara ahhoz, hogy rögtön rájöjjek, miért. Természetesen észrevettem, hogy Nino felszólalása az irodalomról a politikára terelte a szót, méghozzá meglehetősen agresszívan, szinte udvariatlanul. Mindazonáltal akkor nemigen foglalkoztam a dologgal, nem tudtam megbocsátani magamnak, hogy nem védtem ki a támadást, és összezavarodtam a művelt közönség előtt. Pedig nem szoktam. A gimnáziumban is hátrányból indultam, de megoldottam azzal, hogy megpróbáltam utánozni Galiani tanárnőt, a hanghordozását, a szófordulatait. Pisában ez a női modell már kevésnek bizonyult, az egyetemen más volt a szint. Franco, Pietro, a legkiválóbb diáktársaim és természetesen a professzorok mindannyian roppant összetetten fejezték ki magukat, mesteri pallérozottsággal írtak, ragyogó logikájuk és rendszerező képességük Galiani tanárnőből hiányzott. De én felvettem a kesztyűt. És gyakran sikerült is hasonlítanom hozzájuk, sikerült úgy bánnom a szavakkal, hogy végleg elűzzem létünk ellentmondásosságait, a túláradó érzelmeket, az aggodalmaskodást. Egyszóval, képes voltam immár, szóban és írásban, széles körű és megfontolt, formailag letisztult, roppant választékos, kitartó érveléssel lehengerelni a beszélgetőpartnerem, és elvenni a kedvét az ellenkezéstől. De aznap este másképp alakultak a dolgok. Előbb Adélé és a barátai rémisztettek meg, akiket mind egy szálig finom, olvasott embereknek gondoltam, aztán meg a szemüveges alak. Visszaváltoztam egykori önmagámmá, a törekvő, telepi fruskává, a portás déli akcentussal beszélő lányává, aki maga sem érti, hogy került oda, eljátszani a fiatal, művelt írónő szerepét. így aztán elillant az önbizalmam, és meggyőződés nélkül, összevissza makogtam. És Nino tetézte a bajt. Összezavart a felbukkanása, és remek védőbeszédétől még inkább megkukultam. Ugyanonnan indultunk, mindketten megdolgoztunk ezért a nyelvezetért. De Nino nemcsak tökéletes természetességgel használta a választékosságot, könnyedén fordítva a vetélytársa ellen, de időnként, ha szükségét érezte, arcátlan flegmasággal szétzilálta, s ezáltal a szemüveges alak tudálékos stílusa régimódinak és talán kissé nevetségesnek hatott.

Ezért aztán, amikor láttam, hogy a szemüveges újra szót kér, azt gondoltam: annyira dühös, hogy most még inkább lehúzza majd a könyvem, csak hogy megalázza Ninót, aki kiállt mellettem.

De úgy tűnt, a pápaszemes alakot más foglalkoztatja: nem tért vissza a regényemre, meg sem említett engem, hanem egyes kifejezésekre összpontosított, melyeket Nino, habár mellékesen, többször is használt: a kiskirályok pökhendisége, hatalomellenes irodalom. Akkor jöttem rá, hogy a pápaszemest Nino felszólalásának politikai felhangja paprikázta fel. Nem tetszettek neki Nino szófordulatai, és ezt úgy juttatta kifejezésre, hogy mély hangját hirtelen gúnyos fejhangra cserélte: tehát az öntudat büszkeségét manapság pökhendiségnek nevezik, tehát már az irodalom is hatalomellenessé vált? Aztán finoman játszani kezdett a hatalom szóval, hála istennek, mondta, a hatalom még gátat vet a hiányos műveltségű fiataloknak, akik mindenféle dologról összehordanak hetet-havat, valamiféle egyetemi ellenkurzus badarságaira alapozva. Hosszasan taglalta a témát, a közönséghez beszélt, nem Ninóhoz vagy hozzám. Végül viszont a mellettem ülő idős kritikust vette célba, azután meg rögtön Adélét: talán az elejétől fogva őt akarta kikezdeni. Nem a fiatalokkal van bajom, mondta, hanem azokkal a kiművelt felnőttekkel, akik mindig készek érdekből meglovagolni a hülyeség legújabb hullámait. Aztán végre elhallgatott, és elindult kifelé a teremből, halkan, de határozottan ismételgetve: elnézést, szabad lesz, köszönöm.

A jelenlévők felálltak, hogy kiengedjék, ellenségesen, de egyben tiszteletteljesen. Ekkor végérvényesen világossá vált számomra, hogy tekintélyes figura a szemüveges, olyannyira, hogy zord köszönésféleségére Adélé szívélyesen felelt: köszönjük,

viszontlátásra. Talán ezért is lepett meg valamelyest mindenkit, amikor Nino odaszólt, egyszerre kemény és évődő hangon, a megszólítással tanúbizonyságát adva, hogy tudja, kivel beszél, professzor úr, hová megy, ne siessen, s hosszú lábával gyorsan ott termett, elállta az útját, szembeszállt vele, és amiket mondott neki az új nyelvezetével - bár a helyemről nemigen hallottam, és nem is nagyon értettem-, valóságos korbácsütésekkel érhetett fel. A szemüveges mozdulatlanul hallgatta, idegeskedés nélkül, aztán egy kézmozdulattal elhessegette Ninót, és elindult a kijárat felé.

Összezavarodva álltam fel az asztaltól, alig akartam elhinni, hogy Nino tényleg Milánóban van, méghozzá abban a teremben. Pedig ott volt, már jött is felém, mosolyogva, de kimért léptekkel, sietség nélkül. Kezet szorítottunk, tűzforró volt a keze, az enyém jéghideg, jaj, de jó, hogy látlak, ennyi idő után, mondtuk egymásnak. A tudat, hogy túl vagyok az est mélypontján, és hogy Nino ott áll előttem, teljes valójában, enyhítette a rosszkedvemet, de az izgatottságomat nem. Bemutattam a kritikusnak, aki nagylelkűen megdicsérte a könyvemet, egy barátom Nápolyból, mondtam, ugyanabba a gimnáziumba jártunk. Az idős professzor, bár Nino neki is odaszúrt párat, kedves volt, tetszett neki, ahogy Nino elbánt a szemüvegessel, rokonszenwel beszélt Nápolyról, úgy kezelte Ninót, mint egy szépreményű diákot, akit támogatni kell. Nino elmesélte, hogy évek óta Milánóban él, gazdaságföldrajzzal foglalkozik, az egyetemi piramis legeslegalján - mosolygott-, vagyis asszisztensként. Lehengerlőén beszélt, nyoma sem volt a kamaszkori kissé durcás hanghordozásának, és úgy tűnt, könnyebb vértezetet visel annál, amivel elvarázsolt a gimiben, mintha megszabadult volna a fölösleges súlyoktól, hogy gyorsabban és elegánsabban viaskodhasson. Megkönnyebbülve láttam, hogy nincs az ujján jegygyűrű.

Közben odajött Adélé egyik barátnője, dedikáltatni a könyvet, megdobbant a szívem, sosem dedikáltam még. Tétováztam, egyetlen pillanatra sem akartam szem elől téveszteni Ninót, ugyanakkor

szerettem volna árnyalni a képet: nyilván egy gyámoltalan fruskának látott. Magára hagytam tehát az idős professzorral -Tarratanónak hívták-és készségesen fogadtam az olvasóimat. Gondoltam, hamar letudom a dolgot, de vadonatújak voltak a könyvek, még nyomdaszagúak, alig hasonlítottak a rongyos, büdös kötetekre, melyeket annak idején kikölcsönöztünk Lilával a telepi könyvtárból, nem lett volna szívem elcsúfítani őket egy sebtiben odafirkantott aláírással. Elővettem a legszebb kézírásomat, még Oliviero tanárnő idejéből, frappáns ajánlásokat találtam ki, ami egy kis türelmetlenséget szított a sorban álló hölgyek között. Kalapált a szívem, a szemem sarkából Ninót figyeltem, féltem, hogy elmegy.

Nem ment el. Adélé odalépett hozzá és Tarratanóhoz, Nino tisztelettel, de fesztelenül fordult felé. Eszembe jutott, ahogy Nino a gimnázium folyosóján Galiani tanárnővel beszélgetett, és a fejemben máris egybeforrt az akkori briliáns diák és a mostani fiatalember. Gyorsan kitöröltem viszont a fejemből a gondolatot, akár valamiféle haszontalan széljegyzetet, hogy mennyi szenvedést okozott mindenkinek: egyetemistaként Ischián, férjezett barátnőm szeretőjeként, a Mártírok téri üzlet mosdójában rejtőzködő riadt srácként, a kis Gennaro apjaként, akit sosem látott. Nyilvánvalóan megrengette Lila betörése az életébe, de - akkor biztosnak láttam -számára ez csak egy kitérő volt. Bármennyire viharos lehetett, bármilyen mély nyomokat hagyhatott, vége. És örültem, hogy Nino visszatalált önmagához. El kell mondanom Lilának, gondoltam, hogy találkoztam vele, és jól van. Aztán meggondoltam magam: nem, nem mondom el neki.

Mire végeztem a dedikálással, kiürült a terem. Adélé finoman megfogta a kezem, nagyon megdicsért, azért, ahogyan a könyvemről beszéltem, és ahogyan válaszoltam a szemüveges alak gyalázatos - ezt a szót használta - felszólalására. Nem is ment jól, ellenkeztem (tudtam, hogy ez az igazság), erre Adélé odafordult Ninóhoz és Tarratanóhoz, akik persze nem győztek áradozni. Nino egyenesen azt mondta, nagy komolyan a szemembe nézve: maguk nem tudják, de már a gimnáziumban is ilyen volt, lenyűgözően okos, művelt, roppant bátor, gyönyörű lány. És miközben éreztem, hogy lángba borul az arcom, elkezdte mesélni, visszafogott iróniával, a régi összetűzésemet a hittantanárral. Adélé hallgatta, sokat nevetett. A családban, mondta, rögtön észrevettük Elena nagyszerűségét, aztán közölte, hogy asztalt foglaltatott vacsorára egy közeli étteremben. Megrémültem, zavartan elmormoltam, hogy elfáradtam és nem vagyok éhes, na meg olyan régen nem találkoztam Ninóval, sétálnék vele egyet lefekvés előtt. Tudtam, hogy udvariatlanság, az én tisztelemre szervezte Adélé a vacsorát, meg hogy megköszönje Tarratanónak a fáradozásait, de nem bírtam megállni. Adélé vetett rám egy gunyoros pillantást, aztán azt felelte, hogy természetesen jöhet a barátod is, és hozzátette, mintegy kárpótlásként az áldozatért: van egy szép meglepetésem a számodra. Aggodalmasan rápillantottam Ninóra: vajon eljön? Nem akarok zavarni, mondta, ránézett az órájára, és elfogadta a meghívást.

Elindultunk a könyvesboltból. Adélé ment elöl, tapintatosan, Tarratanóval, Nino meg én mögöttük. De gyorsan ráeszméltem, hogy nem tudok mit mondani Ninónak, féltem, hogy rosszul sülnek el a szavaim. Nino törte meg a csendet. Megint megdicsérte a könyvemet, aztán áttért az Airotákra, nagy tisztelettel beszélt róluk („a legműveltebb család azok közül, akik számítanak valamit Olaszországban”), elmondta, hogy ismeri Mariarosát („nem rejti véka alá a véleményét: két hete volt egy nagy vitánk”), és gratulált, mert megtudta Adélétól, hogy jegyben járok Pietróval (legnagyobb meglepetésemre ismerte Pietro könyvét a Bacchus-kultuszról); de a legnagyobb tisztelettel a családfőről, Guido Airota professzorról beszélt („egészen kivételes ember”). Kicsit bosszantott, hogy tudomást szerzett a jegyességemről, és zavart, hogy a könyvem dicsérete csak bevezetőnek szolgált Pietro családjának és könyvének magasztalásához. Félbeszakítottam, róla érdeklődtem, de csak egy hamarosan megjelenő rövidke, unalmas, muszájból megírt könyvéről beszélt. Nem hagytam annyiban, megkérdeztem, nem volt-e nehéz megszoknia Milánót. Szűkszavúan válaszolt, általánosságokkal, hogy bizony nem könnyű délről idekerülni, üres zsebbel. Aztán hirtelen megkérdezte: - Megint Nápolyban laksz?

- Most igen.

- A telepen?

- Igen.

- Én végleg megszakítottam a kapcsolatot az apámmal, és senkivel sem találkozom a családból.

- Sajnálom.

- Jobb így. Csak azt bánom, hogy semmit sem tudok Lináról.

Átfutott az agyamon, hogy tévedtem, nem tette túl magát Lilán, és

nem miattam jött el a könyvesboltba, hanem azért, hogy hírt halljon Liláról. De elhessegettem a gondolatot: ha tényleg tudni akarna Liláról, az évek alatt megtalálta volna a módját, és hevesen, mint aki gyorsan le akarja zárni a témát, odavetettem:

- Elhagyta a férjét, most mással él.

- Fia született vagy lánya?

- Fia.

Elhúzta a száját.

- Lina merész, túlságosan is. De képtelen behódolni a valóságnak, elfogadni másokat és önmagát. Nehéz volt szeretni.

- Hogy érted?

- Nem ismeri az önzetlenséget.

- Talán túlzol.

- Nem, tényleg baj van vele: a fejében meg mindenhol, még a szexben is.

Ezek az utolsó szavak - még a szexben is - nagyon szíven ütöttek. Nino tényleg negatívan értékeli a kapcsolatát Lilával? Tényleg azt jelenti, amit mondott, amivel felkavart, hogy ez a negatív megítélés érvényes a szexre is? Néztem Adélé és a barátja fekete alakját előttünk a sötétben. A zavarom aggodalommá vált, éreztem, hogy ez a még a szexben is csak a kezdet, Nino ennél is tovább akar menni. Évekkel korábban, az esküvőjük után, Stefano egyszer-kétszer kiöntötte nekem a szívét, panaszkodott Lilára, de a szexről sosem beszélt, a telepen senki sem tett volna ilyet a szeretett nővel. Elképzelhetetlen volt például, hogy Pasquale kibeszélje Adát, vagy hogy, ne adj’ isten, Antonio fecsegjen Carmennak vagy Gigliolának rólam. Pasik egymás közt megtették, alpári stílusban, ha nem szerették vagy már nem szerették a lányt, de egy másik nő előtt soha. Rájöttem viszont, hogy Nino, az új Nino teljesen természetesnek tartja, hogy megossza velem a kapcsolatuk intim részleteit. Zavart, nem akartam. Erről sem beszélhetek soha Lilának, gondoltam, és tettetett fesztelenséggel azt mondtam: rég volt, ne keseregjünk, mesélj inkább még magadról, mit dolgozol, milyen lehetőségek vannak az egyetemen, hol laksz, egyedül élsz? De túlzottan nagy hévvel kérdezgethettem, megérezte, hogy próbálok gyorsan kihátrálni. Gúnyosan elmosolyodott, válaszolt volna, de odaértünk az étteremhez, és bementünk.

Adélé kiosztotta a helyeket: én Nino mellett, szemben Tarratanóval, ő Tarratano mellett, szemben Ninóval. Rendeltünk, s közben megint a szódásüveg szemüvegű alakra terelődött a szó: megtudtam róla, hogy az olasz irodalom professzora, a Corriere della Sera állandó munkatársa, kereszténydemokrata. Ezúttal se Adélé, se a barátja nem fogta vissza magát. Kívül a könyvesbolt szertartásosságán mindennek elmondták a szemüvegest, és nem győzték dicsérni Ninót, amiért szembeszállt vele és elüldözte. Nagyokat derültek, ahogy felidézték Nino szavait, melyekkel rátámadt a távozó professzorra, s melyeket én akkor nem hallottam. Megkérték Ninót, hogy ismételje el pontosan, Nino húzódozott, azt mondta, nem emlékszik. De aztán végül beadta a derekát, és kibökte, mintha hirtelen mégis eszébe jutott volna: maga, csak hogy védje a hatalmat, minden megnyilvánulásában, kész volna felfüggeszteni a demokráciát. Onnantól fogva csak ők hárman beszéltek, egyre növekvő lelkesedéssel, titkosszolgálatokról, Görögországról, kínzásokról a görög börtönökben, Vietnamról, a váratlanul felerősödő diákmozgalmakról Olaszországban, Európában és az egész világon, Airota professzor cikkéről a Pontéban - Nino közölte, hogy tökéletesen egyetért vele -, a kutatás és az oktatás helyzetéről az egyetemeken.

- Megmondom a lányomnak, hogy tetszett magának - mondta Adélé -, Mariarosa rossznak találta.

- Mariarosát csak az hozza lázba, amit a világ nem tud megadni.

-Úgy van, jól látja.

Én semmit sem tudtam jövendőbeli apósom cikkéről, kellemetlenül éreztem magam, csöndben ücsörögtem. Előbb a vizsgák, aztán a szakdolgozat, majd a könyvem és a villámgyors megjelenése lefoglalta az időm nagy részét. Felületes értesüléseim voltak a világ dolgairól, alig-alig hallottam diákokról, tüntetésekről, összecsapásokról, sebesültekről, letartóztatásokról, vérengzésekről. Mivelhogy nem jártam már egyetemre, igazából csak a „nagy rakás pisai hülyeség” - szó szerint így nevezte - miatt bosszús Pietro morgolódásából tudtam meg valamennyit a nagy felfordulásról. Következésképp némiképp zavarosnak éreztem körülöttem a helyzetet. Asztaltársaim és főleg Nino viszont láthatóan remekül eligazodtak benne. Ültem mellette, hallgattam, összeért a karunk, csak a ruhánk, mégis felcsigázott ez az érintés. Megmaradt a számok iránti vonzódása: arról beszélt, milyen sokan lettek az egyetemisták, rengetegen, meg az egyetemek épületeinek valós befogadóképességéről, arról, hogy mennyire keveset dolgoznak igazából a hatalmasságok, meg azok, akik ahelyett, hogy tanítanának és kutatnának, inkább a parlamentben vagy az igazgatótanácsokban ücsörögnek, jó pénzért tanácsokat osztogatnak, vagy a saját pecsenyéjüket sütögetik. Adélé meg a barátja bólogatott, időnként közbeszóltak, de még a nevét se hallottam soha azoknak, akiket emlegettek. Kirekesztve éreztem magam. Már nem a könyvem ünnepélyes bemutatója uralta a gondolataikat, úgy tűnt, leendő anyósom a beígért meglepetésről is megfeledkezett. Kimegyek egy pillanatra, suttogtam, Adélé szórakozottan bólintott, Nino tovább szónokolt, szenvedélyesen. Tarratano megsejthette, hogy unatkozom, halkan, udvariasan megjegyezte: - Siessen vissza, nagyon érdekel a véleménye.

- Nincs véleményem - feleltem egy félmosollyal.

Ő is elmosolyodott:

- Egy írónak mindig van.

- Talán nem is vagyok író.

- Dehogynem.

Kimentem a mosdóba. Ninónak mindig is elég volt csak kinyitnia a száját, hogy érezzem a tudatlanságomat. Neki kell állnom tanulni, gondoltam, hogyan juthattam idáig? Persze, ha akarom, tudok egy kis jártasságot meg szenvedélyt tettetni. De ez így nem mehet tovább, túl sok mindent tanultam, ami nem ér semmit, és alig valamit, ami igen. Miután szakítottunk Francóval, elvesztettem azt a kevéske kíváncsiságomat is a világ iránt, ami általa ragadt rám. És a kapcsolatom Pietróval nem segített a dolgon, ami nem érdekelte Pietrót, az immár engem sem érdekelt. Mennyire más Pietro, mint az apja, a nővére, az anyja. És főleg mennyire más, mint Nino. Ha rajta múlik, a regényemet sem írtam volna meg. Szinte fanyalogva fogadta, mintha megszegtem volna vele az akadémiai illemszabályokat. De lehet, hogy eltúlzom, és csakis az én hibám. Korlátolt vagyok, egyszerre csak egyvalamire tudok koncentrálni, minden mást kizárok. De mostantól másképp lesz. Amint véget ér ez az unalmas vacsora, elkapom Ninót, és el sem engedem, sétálunk egész éjjel, kifaggatom, milyen könyveket olvassak, milyen filmeket nézzek, milyen zenét hallgassak. Belékarolok majd, és azt mondom: fázom. Kusza tervek, kósza mondatok. Elfojtottam az aggodalmamat, biztattam magam: ez lehet az egyetlen alkalom, holnap elutazom, nem látom többé.

Közben dühösen szemléltem magam a tükörben. Fáradt volt az arcom, az államon apró pattanások, a szemem körül lila karikák jelezték a közelgő menstruációt. Csúnya vagyok, alacsony, túl nagy a mellem. Már régen rá kellett volna jönnöm, hogy sosem tetszettem

Ninónak, nem véletlenül választotta helyettem Lilát. De mit ért vele? Baj van vele, még a szexben is, ezt mondta. Kár volt elterelnem a szót. Érdeklődést kellett volna mutatnom, hagynom kellett volna, hogy folytassa. Ha újra szóba hozza, gátlástalanabb leszek, megkérdezem: hogy lehet egy lánnyal baj a szexben? És mosolyogva megmagyarázom: azért kérdem, hogy esetleg én is változtassak, ha szükségesnek találom. Már ha tud az ember egyáltalán változni. Undorodva gondoltam vissza arra, ami annak idején a Maronti strandon történt köztem és Nino apja között. És eszembe jutottak a szeretkezések Francóval, Pisában, Franco picike szobájában a kiságyon. Talán minden alkalommal elrontottam valamit, csak Franco, noha észrevette, tapintatból nem szólt. És ha ma éjjel, tegyük fel, lefeküdnék Ninóval, megint hibáznék, Nino azt gondolná, hogy ugyanolyan rossz, mint Lilával, és a hátam mögött kibeszélne a barátnőivel az egyetemen, talán még Mariarosával is?

Ráeszméltem, hogy mennyire sértő volt Nino kijelentése, rá kellett volna szólnom, hogy abból a szexből, amit most ócsárolsz, született egy gyerek, a kis Gennaro, egy nagyon okos kisfiú: nem szép dolog ilyeneket mondani, nem lehet leegyszerűsíteni a kérdést jókra és rosszakra, Lila mindent feláldozott miattad. Elhatároztam, hogy amint megszabadulok Adélétól és a barátjától, és Nino visszakísér a szállodámba, megint felhozom a témát, és elmondom neki mindezt.

Kijöttem a mosdóból, visszamentem a terembe, és észrevettem, hogy a távollétemben változott a helyzet. Amikor jövendő anyósom meglátott, integetni kezdett, és vidáman, lángra gyűlt arccal azt mondta: végre megérkezett a meglepetés. Pietro volt a meglepetés, ott ült mellette.

A vőlegényem talpra ugrott, átölelt. Sosem meséltem neki semmit Ninóról. Antonióról szóltam néhány szót, és beszéltem neki egy keveset Francóról is: a pisai egyetemista körökben úgyis mindenki tudott a kapcsolatunkról. Ninót viszont meg sem említettem. Fájdalmas emlék volt számomra, kínos pillanatokkal, melyeket szégyelltem is. Ha mesélek róla, azzal bevallottam volna, hogy ősidők óta szeretek valakit, úgy, ahogyan őt sosem fogom. És ahhoz, hogy rendszert, értelmet adjak az elbeszélésemnek, szólnom kellett volna Liláról, Ischiáról, talán arról is, hogy lefeküdtem egy érett férfival, pontosan úgy, ahogy a könyvemben szerepel: a Maronti strandon történteket írtam meg, egy kétségbeesett fruska döntését, amit most, annyi idő után undorítónak érzek. Megtartottam tehát magamnak a titkaimat, nem tartoznak másra. De ha Pietro tudott volna a dologról, könnyen rájöhetett volna, mi az oka, hogy nem fogadom kitörő örömmel.

Visszaült az asztalfőre, az anyja és Nino közé. Befalt egy szelet húst, itta a bort, de közben aggodalmasan fürkészett, érezte a rosszkedvemet. Biztosan lelkiismeret-furdalása volt, mert későn érkezett, és lemaradt életem egyik fontos eseményéről, mert a hanyagságát annak jeleként értelmezhettem, hogy nem szeret, mert egyedül hagyott, a szerető támogatása nélkül, vadidegenekkel szemben. Nehéz lett volna megmagyarázni neki, hogy éppen azért sötét az arcom, azért a némaságom, mert nem maradt végig távol, mert közénk állt Ninóval.

És Nino tovább fokozta a boldogtalanságomat. Mellettem ült, de egyszer sem szólt hozzám. Úgy tűnt, örül Pietro érkezésének. Bort töltött, cigarettával kínálta, meg is gyújtott egyet neki, fújták a füstöt mindketten, összeszorított szájjal, és a Pisa-Milánó autóút fáradalmairól beszélgettek meg a vezetés öröméről. Mellbe vágott, hogy mennyire különbözőek: Nino szikár, esetlen, a hangja magas és szívélyes; Pietro zömök, hatalmas homlokát eltakarja torzonborz hajának mókás boglyája, húsos arca simára borotválva, a hangja mindig mély. Láthatóan örültek, hogy megismerték egymást, pedig Pietro amúgy eléggé magának való volt. Nino kérdezgette, élénken érdeklődött a kutatásai iránt (olvastam valahol egy cikket, amelyben szembeállítod a tejet meg a mézet a borral és a mámor minden formájával), nógatta, hogy meséljen róluk, és a vőlegényem, aki általában nemigen beszélt ezekről a dolgokról, most beadta a derekát, megnyílt, és nyájasan belekezdett. De még mielőtt belemelegedett volna, Adélé közbelépett: - Elég a fecsegésből - mondta a fiának. - Hol marad a meglepetés Elenának?

Meghökkenve néztem rá. Van még más meglepetés is? Nem elég, hogy Pietro órákon át vezetett, megállás nélkül, hogy legalább a tiszteletemre rendezett vacsorára ideérjen? Kíváncsivá tett a vőlegényem: bosszús arcot öltött, mint mindig, amikor nyilvánosan dicsérnie kellett önmagát, és bejelentette, majdhogynem suttogva, hogy kinevezték egyetemi tanárnak, állást kapott Firenzében. így mondta, egyszerűen, ahogy szokta. Sosem dicsekedett, nem is igen tudta, mennyire elismerik tudósként, elhallgatta előlem a kőkemény próbákat, melyeket saját magának állított. Most is olyan szenvtelenül közölte a hírt, mintha számára nem sokat jelentene, mintha csak az anyja kényszerítette volna, hogy elmondja. Pedig hatalmas megtiszteltetés volt, ilyen fiatalon, anyagi biztonságot jelentett, meg azt, hogy elhagyhatja Pisát, kívül kerülhet azon a társadalmi-politikai közegen, amely már hónapok óta, nem tudom, miért, idegesítette. És legfőképp azt jelentette, hogy ősszel vagy legkésőbb a jövő év elején összeházasodunk, és én otthagyom Nápolyt. Ez utóbbit sem említette, csak gratuláltak bőszen Pietrónak, meg nekem is. Nino is, de rögtön utána ránézett az órájára, mondott néhány csípős mondatot az egyetemi karrierekről, és kijelentette, hogy roppantul sajnálja, de mennie kell.

Mindannyian felálltunk. Nem tudtam, mit tegyek, hasztalan kerestem a tekintetét, majd megszakadt a szívem. Vége az estének, füstbe ment a tervem, meghiúsultak a vágyaim. Már az utcán voltunk, reméltem, hogy legalább megadja a telefonszámát, a címét. De csak megszorította a kezem, és a legjobbakat kívánta. Úgy éreztem, minden mozdulatával szándékosan távol tart magától. Búcsúzásképpen egy félmosollyal fölemeltem a kezem, és mintha egy tollat tartanék benne, integettem, szinte könyörögtem: tudod, hol lakom, írj, kérlek. De már hátat is fordított.

Megköszöntem Adelének és a barátjának a sok fáradozást, amit értem és a könyvemért tettek. Mindketten hosszasan, őszintén dicsérték Ninót, úgy beszéltek róla, mintha legalábbis én tehetnék róla, hogy ilyen intelligens és rokonszenves. Pietro nem szólt semmit, az anyja a lelkére kötötte, hogy ne maradjon sokáig, mindketten Mariarosánál szálltak meg, csak egy kissé ideges kézmozdulattal válaszolt. Rögtön rávágtam: nem kell, hogy elkísérj, menj csak anyáddal. Meg sem fordult a fejükben, hogy komolyan mondtam, hogy boldogtalan vagyok, és inkább egyedül lennék.

Egész úton kiállhatatlan voltam. Hőzöngtem, hogy nem szeretem Firenzét, pedig dehogynem. Hogy nem akarok többet írni, tanítani akarok, pedig dehogy. Hogy fáradt vagyok, leragad a szemem, pedig dehogy. És a tetejébe, amikor Pietro egyszer csak kijelentette, hogy szeretne eljönni hozzánk, megismerni a szüléimét, felkiáltottam: elment az eszed, semmi dolgod a szüleimmel, és nekik sem veled. Erre riadtan megkérdezte: - Nem akarsz már hozzám jönni?

Majdnem kicsúszott a számon, hogy nem, nem akarok, de még időben visszanyeltem, tudtam, hogy ez sem igaz. Halkan azt feleltem:

- Bocsáss meg, rosszkedvem van, dehogynem akarok - és megfogtam a kezét, ujjaimat az ujjai köré fontam.

Okos, intelligens, rendkívül művelt, jólelkű srác volt. Szerettem, nem akartam neki fájdalmat okozni. Mégis, miközben fogtam a

kezét, miközben megerősítettem, hogy hozzámegyek, immár biztosan tudtam, hogy ha nem jelent volna meg kicsivel korábban az étteremben, aznap este megpróbáltam volna becserkészni Ninót.

Nehéz volt bevallanom magamnak. Persze szemétség lett volna, Pietro nem ezt érdemelte, de örömest megtettem volna, lelkiismeret-furdalás nélkül. Megtaláltam volna a módját, hogy magamra rántsam Ninót, annyi idő eltelt az általános iskola, a gimnázium, az ischiai nyaralás, a Mártírok tere óta. Megszereztem volna, habár nem tetszett, nyugtalanított az a mondata Liláról. Megszereztem volna, és Pietrónak sosem mondtam volna el. Talán Lilának igen, valamikor, öregen, amikor, gondolom, úgysem számít már egyikünknek sem. Az idő meghatározó, mint mindenben. Egyéjszakás kaland lett volna, reggel kisétált volna az ajtón. Jól ismertem, az ábrándjainak élt, lehetetlen lett volna megtartanom örökre, egy nagy gyerek volt, gyermeki vágyakkal, semmi kézzel fogható, semmi jövőkép. Pietro viszont maga volt a valóság, masszív, mint egy határkő, egy számomra teljesen új terület, az észérvek földjének határán, melyet a családjától származó szabályok irányítanak, értelmet adva mindennek. Náluk a nagy eszmények uralkodtak, a jó név kultusza, a szilárd elvek. Airotáéknál semmi sem lógott a levegőben. A házasság, például, számukra egyfajta hozzájárulást jelentett egy világi csatához. Pietro szüleinek csak polgári esküvője volt, és Pietro, a jelentős vallásos műveltsége ellenére, vagy talán éppen amiatt, inkább lemondott volna rólam, mintsem hogy templomban esküdjön. Ugyanez vonatkozott a keresztségre: Pietro nem volt megkeresztelve, és Mariarosa sem, úgyhogy kettőnk esetleges gyermekei sem lettek volna. Pietro egész lényét, minden lépését mintha valamiféle felsőbb elrendelés vezette volna, mely ugyan nem isteni, hanem családi eredetű volt, de mindenképpen eltöltötte azzal a bizonyossággal, hogy az igazság és igazságosság oldalán áll. A szexben viszont, nem is tudom, amolyan óvatos duhaj volt. Eleget tudott a kapcsolatomról Franco Marival, hogy kikövetkeztesse, nem vagyok szűz, de sosem említette, soha egy fél szemrehányás, egy pikírt megjegyzés, egy kaján mosoly. Azt hiszem, korábban nem volt barátnője, elképzelni sem tudtam, hogy kurvázna, sőt kizártnak tartottam, hogy életében valaha akár csak egyetlen percig is más férfiakkal nőkről beszélgetett volna. Utálta a sikamlós kiszólásokat. Utálta a pletykálkodást, a harsányságot, a bulikat, a tékozlás minden formáját. Noha roppant jómódú volt, próbált - ebben nem értett egyet a szüleivel és a nővérével - egyfajta aszkétasággal élni a bőségben. És kivételes kötelességtudata volt, sosem hagyott volna cserben, sosem csalt volna meg.

Szóval nem akartam elveszíteni. Pedig a sok tanulás ellenére mégis nyers természetem távol állt az ő módszerességétől, és őszintén szólva nem tudtam, meddig bírom a sarkosságát. De Pietro jelentette nekem a bizonyosságot, hogy elmenekülhetek apám elvtelen opportunizmusától és anyám bumfordiságától. így hát kiűztem Ninót a fejemből, belekaroltam Pietróba, és elmormoltam: igen, házasodjunk össze minél előbb, el akarok költözni otthonról, jogosítványt szerezni, utazni, telefont akarok, tévét, sosem volt semmim. Erre felvidult, nevetett, helyeselt minden kívánságomra, amit nagy hirtelen összehordtam. Aztán pár lépésre a szállodától megállt, és rekedt hangon eldörmögte: aludhatok veled? Még egy utolsó meglepetés aznap estére. Zavartan meredtem rá: én sokszor hajlottam volna a szerelmeskedésre vele, mindig ő visszakozott; de ott és akkor, Milánóban, a szállodában, a sokkoló könyvesbolti csetepaté után, Nino után nem volt hozzá kedvem. Ha már ennyit vártunk, feleltem, várhatunk még egy kicsit. Megcsókoltam egy sötét zugban, aztán a szálloda kapujából figyeltem, ahogyan távolodik a Garibaldi úton, időnként visszafordul, és bátortalanul búcsút int. Néztem, ahogy kacsázik a lúdtalpával, a szénaboglya hajával, és meglágyult a szívem.

Mozgalmas időszak következett, repültek a hónapok, nem volt olyan nap, hogy ne történt volna velem valami, jó vagy rossz. Visszatértem Nápolyba, de nem ment ki a fejemből Nino, a következmények nélküli találkozásunk, és időnként rám tört a vágy, hogy elrohanjak Lilához, megvárjam, míg hazaér a munkából, és elmeséljem neki, amit el lehet mesélni, anélkül, hogy fájdalmat okoznék. Aztán letettem róla: ha csak megemlítem Ninót, az is feltépheti a sebeket. Lila élje csak a saját életét, Nino is, nekem ezer dolgom van. Rögtön a hazatérésem estéjén például közöltem a szüleimmel, hogy nemsokára eljön hozzánk Pietro, hogy megismerje őket; valószínűleg még az idén összeházasodunk, és Firenzében fogok élni.

Nem látszott rajtuk se öröm, se elégedettség. Hozzászokhattak, gondoltam, hogy folyton jövök-megyek, ahogy kedvem tartja, hogy egyre kevésbé tartozom a családhoz, és nemigen törődöm a mindennapos gondjaikkal. Ezért aztán nem csodálkoztam, hogy csak apám heveskedett egy kicsit, mindig is idegesítették az olyan helyzetek, amelyek készületlenül érték.

- Mit keres az én lakásomban egy egyetemi tanár? - kérdezte bosszúsan.

- Hogyhogy mit? - csattant fel anyám. - Hogyan kérje meg Lenuccia kezét, ha nem jön ide?

Szokás szerint agilisabb, gyakorlatiasabb, eltökéltebb volt apámnál, szinte az érzéketlenségig. De miután elhallgattatta, s apám

elment aludni, és Elisa, Péppé meg Gianni is ágyba bújt az étkezőben, nekem támadt. Suttogva üvöltött, sipított, kivörösödött szemmel: te semmibe veszel minket, az utolsó pillanatban közölsz mindent, kinek képzeli magát a kisasszony, csak mert tanult, mert könyveket ír, mert egy professzor lesz a férje? Pedig, kedvesem, ebből a hasból születtél, az én vérem vagy, úgyhogy szállj le a magas lóról, és vésd jól az eszedbe, hogy ha te okos vagy, akkor az vagyok én is, aki a méhében hordott, ugyanolyan okos vagyok, vagy még okosabb is, mert ha megtehettem volna, én is a te utadat jártam volna, világos? Aztán, ha lúd, legyen kövér, még a fejemhez vágta, hogy miattam van, azért, mert csak magamra gondoltam, és elmentem, hogy a testvéreim bukdácsolnak az iskolában; végül pénzt kért, sőt szinte követelt, venni akar egy tisztességes ruhát Elisának, mondta, meg egy kicsit rendbe kell tenni a lakást, ha már a nyakára hozom a vőlegényemet.

A testvéreim iskolai nyűgeit elengedtem a fülem mellett. Pénzt viszont adtam neki, gyorsan, még ha nem is volt igaz, hogy a lakásra kell, mindig kitalált valamit, hogy megfejjen. Habár sosem mondta, bántotta a csőrét, hogy a postán tartom a pénzem, és nem adom oda neki rögtön, mint amikor a papírboltos nő lányaira vigyáztam a tengernél vagy a könyvesboltban dolgoztam a Mezzocannone úton. Talán így akar meggyőzni, gondoltam, hogy ahogyan a pénzem, úgy én is hozzá tartozom, örökre, akkor is, ha férjhez megyek.

Nyugodt maradtam, és egyfajta kárpótlásként közöltem vele, hogy bevezettetem nekik a telefont és veszek részletre egy tévét. Meglepődött, hirtelen csodálattal nézett rám, ami sehogy sem illett a korábbi szavaihoz.

- Tévét és telefont ide mihozzánk?

- Persze.

- Te fizeted?

- Én.

- Mindig, az esküvő után is?

- Igen.

- Tudja a professzor úr, hogy nincs egy vasunk se hozományra, se a lakodalomra?

- Tudja, és nem lesz lakodalom.

Megint elkomorodott, lángra gyűlt a szeme.

- Hogyhogy nem lesz lakodalom? Fizettesd ki vele.

- Nem, megleszünk nélküle.

Dühbe gurult, provokált, mindenáron olyan válaszokat akart belőlem kihúzni, amelyek még inkább felpaprikázzák.

- Emlékszel Lina esküvőjére, emlékszel, micsoda lagzit csaptak?

- Igen.

- És te, aki ezerszer különb vagy nála, nem akarsz lakodalmat?

- Nem.

így ment egy darabig, amíg el nem határoztam, hogy nem kortyolgatom apránként a haragját, ráteszek még egy lapáttal, jöjjön, aminek jönnie kell.

- Mama - mondtam-, nemcsak lagzi nem lesz, de templomi esküvő sem, a városházán kelünk egybe.

Mintha egy szélvihar szélesre tárt volna aj tót-ablakot, és végigsöpört volna a szobán. Anyám, noha amúgy nemigen érintette meg a vallás, teljesen kikelt magából, üvölteni kezdett, vörös fejjel, előrehajolva, borzalmas sértéseket vágott a fejemhez. Ordított, hogy a házasság nem ér semmit, ha a pap nem szentesíti. Ha nem isten színe előtt esküszöm, sosem leszek feleség, csak kurva, és szinte repült, a rossz lába ellenére, hogy felébressze apámat és a testvéreimet, hadd hallják, bekövetkezett, amitől mindig is tartott: agyamra ment a sok tanulás, hiába kaptam meg mindent, ribancként viselkedem; ki sem mer lépni majd a lakásból szégyenében, hogy ilyen istentelen lánya van.

Apám kábán, alsógatyában, és a testvéreim próbáltak rájönni, már megint mi rossz fát tettem a tűzre, és csitítgatták anyámat, de hiába. Üvöltött, hogy takarodjak a szeme elől, most rögtön, még mielőtt kitenném a gyalázatnak, hogy a lánya, az ő lánya is csak ugyanolyan ágyas, mint Lila meg Ada. Közben, noha igazából semmit sem tett, hogy felpofozzon, csapkodta a levegőt, mintha az árnyalakomat csépelné. Jó időbe beletelt, amíg lenyugodott, Elisának köszönhetően, aki óvatosan megkérdezte: - De te akarsz a városházán esküdni, vagy a vőlegényed?

Elmagyaráztam neki, és egyben mindenkinek, hogy számomra az

egyház már régóta nem jelent semmit, de nekem édes mindegy, hogy az oltár előtt vagy a városházán esküszöm; azonban a vőlegényem mindenképpen csak civil esküvőt akar, roppant jártas vallási kérdésekben, és úgy véli, hogy a szentséges egyház a saját sírját ássa azzal, hogy beleüti az orrát az állam dolgába. Egyszóval, zártam rövidre, vagy a városházán esküszünk, vagy nem vesz el feleségül.

Ekkor apám, aki addig anyám pártján állt, elhallgatott, nem visszhangozta tovább anyám sértéseit és sirámait.

- Nem vesz el?

- Nem.

- És akkor mi lesz, elhagy?

- Együtt fogunk élni Firenzében, házasság nélkül.

Anyámnak több se kellett, végképp elvesztette a fejét, ordított,

hogy meg ne próbáljam, mert fogja a nagykést, és elvágja a torkomat. Apám viszont idegesen beletúrt a hajába, és odafordult anyámhoz:

- Hallgass már egy kicsit, ne húzz fel, gondolkodjunk. Tudjuk jól, hogy hiába esküszik az ember az oltár előtt, hiába rázza a rongyot a

lagzin, nagyon rossz vége lehet.

Nyilvánvalóan Lilára célzott ő is, még mindig rajta csámcsogott az egész telep, és anyám végre megértette. A pap nem garancia, semmi sem garancia ebben a csúnya világban. Abbahagyta az üvöltést, és hagyta, hogy apám mérlegelje a helyzetet, s ha úgy látja, engedjen. De közben azért tovább járkált fel-alá, bicegve, a fejét rázva, morogva szidta jövendőbeli uramat. Professzor? Kommunista? Professzor és kommunista? A lófaszt. Miféle professzor az ilyen? így a seggfejek gondolkodnak. Miket beszélsz, vágott vissza apám, tanult ember, nagyon is jól tudja, miféle ocsmányságokat művelnek a papok, ezért akarja csak a városházán kimondani az igent. Persze, igazad van, sok kommunista így csinálja. És igazad van, így olyan, mintha a lányunk nem volna házas. De én bizalmat szavaznék a professzor úrnak: szereti Lenucciát, nem hiszem, hogy hagyná, hogy ribancnak nézzék. Különben ha benne nem is bízunk - de én bízom, pedig még nem is ismerem: fontos ember, mifelénk a lányok nem is álmodnak ilyenről-, bízzunk legalább a hivatalban. Én ott dolgozom, a városházán, és biztosíthatlak, az ottani esküvő ugyanannyit ér, mint a templomi, talán még többet is.

Órákon át vitatkoztak. A testvéreim egy idő után kidőltek, elmentek aludni. Én maradtam, hogy megnyugtassam a szüléimét, és meggyőzzem őket, fogadják el azt, ami számomra abban a pillanatban a legerősebb jele volt, hogy beléphetek Pietro világába. És a tetejébe így végre egyszer merészebbnek éreztem magam Lilánál. Úgyhogy ha újra összefutnék Ninóval, gondoltam, elejteném neki: látod, hová vezetett az a vitám a hittantanárral, minden döntésnek megvan a maga története, életünk sok-sok pillanata összezsúfolódik egy sarokban a kitörésre várva, és végül elérkezik a kitörés. Nem, ez így túlzás, valójában egyszerűbb volt az egész. Már legalább tíz éve a gyermekkorom időközben meglehetősen halovánnyá vált Istene bebújt egy kuckóba, mint valami beteg aggastyán, és így semmiféle szükségét nem éreztem a házasság egyházi megszentesítésének. Egyetlen dolog lebegett a szemem előtt: elhagyni Nápolyt.

Aznap éjjel persze nem csitult el teljesen családom berzenkedése, amiért csak polgári esküvőt terveztem, de legalább csillapodott. Másnap anyám úgy nézett rám, hogy azt éreztem, bármi, ami a keze ügyébe kerül - kávéfőző, tejescsésze, cukortartó, a vekni friss kenyér -, tovább hergeli, hogy képen töröljön vele. De nem kezdett el újra üvölteni. Én nemigen törődtem vele, jó korán elmentem otthonról, intézkedni a telefon bevezetésének ügyében. Utána a Port’Álba felé vettem az irányt, végigjártam a könyvesboltokat. Eltökéltem magamban, hogy rövid idő alatt elérem, hogy félszegség nélkül tudjak szembenézni a milánói estéhez hasonlatos helyzetekkel. Vettem egy rakás magazint meg könyvet, leginkább találomra, a megérzéseimre hallgatva, elköltöttem egy halom pénzt. Hosszú tétovázás után, Nino szavainak hatására, melyek gyakran eszembe jutottak, végül megvettem a Három értekezés a szexualitásról-1 is - szinte semmit sem tudtam Freudról, és amit tudtam, az sem vonzott -, és még néhány, a szexről szóló kötetet. Gondoltam, végigtanulmányozom őket, ahogyan régebben az iskolai anyagokat, a vizsgákra, a szakdolgozathoz, ahogyan Galiani tanárnő újságait, vagy a marxista szövegeket, melyeket évekkel korábban Francótól kaptam. Meg akartam tanulni a való világot. Nem is tudom, igazából mennyit tudtam róla akkoriban. Ott voltak a viták Pasqualéval meg Ninóval is. A kubai és a latin-amerikai helyzet. A telep menthetetlen nyomora, Fila elveszített harca. Az iskola, amely nem kért a testvéreimből, akik kevésbé voltak kitartóak nálam, kevésbé hajlottak a lemondásra. És voltak a hosszú beszélgetések Francóval meg néha Mariarosával, immár egyetlen gőzfoszlányba összemosódva (a világ mélységesen igazságtalan, meg kell változtatni, de mind az amerikai kapitalizmus és a sztálinista bürokrácia békés együttélése, mind az európai és különösen az olasz munkáspártok reformpolitikája egyfajta alárendelt kivárásra kárhoztatja a proletariátust, és így kioltja a forradalom tüzét, és ha győzedelmeskedik a hanyatlás, ha győz a szociáldemokrácia, évszázadokon át a tőke lesz az úr, és a munkásosztály a fogyasztási kényszer prédájává válik). Ezek az ingerek hatottak rám, nyilvánvalóan jó ideje dolgoztak bennem, időnként magukkal is ragadtak. De ezúttal, azt hiszem, a régi megfelelési vágy ösztönzött, legalábbis kezdetben, hogy sürgősen felfrissítsem a tudásomat. Régóta szilárd meggyőződésem volt, hogy minden tanulható, még a politikai hevület is.

Miközben fizettem, megpillantottam a regényemet egy polcon, gyorsan elkaptam a tekintetem. Valahányszor megláttam a könyvemet valamelyik kirakatban, a többi, frissen megjelent regény között, valamiféle félelemmel vegyes büszkeséget éreztem, átjárt az aggodalomba átcsapó öröm. Merthogy a regényem véletlenül született, húsz nap alatt, csak úgy, egyfajta orvosságként depresszió ellen. És persze tudtam jól, mi az igazi irodalom, sokat foglalkoztam a klasszikusokkal, és sosem jutott eszembe, miközben írtam, hogy valami értékeset alkotok. De elragadott az erőfeszítés, hogy találjak valami formát. És a lelkesedésből megszületett a könyv, egy tárgy, amely én voltam. Én voltam ott, kitéve, és a látványtól nagyokat dobbant a szívem. Úgy éreztem, van valami a könyvekben, nemcsak az enyémben, hanem általában a regényekben, ami őszintén felkavar, egy csupasz, lüktető szív, ugyanaz, amelyik majdnem kiugrott a mellkasomból, abban a távoli pillanatban, amikor Lila felvetette, hogy írjunk együtt egy történetet. Aztán én tényleg megírtam. De vajon ezt akarom? írni, nem csak úgy, írni, jobban, mint korábban? És tanulmányozni a múlt és a jelen történeteit, hogy megértsem, hogyan működik a világ, és tanulni, megtanulni róla mindent, azért, hogy eleven, lüktető szíveket alkossak, ahogyan senki más nem volna képes, még Lila se, ha lehetősége nyílna rá?

Kiléptem a könyvesboltból, megálltam a Cavour téren. Szép nap volt, a Foria út a Galéria támasztódúcai ellenére természetellenesen tisztának és méltóságteljesnek látszott. Erőt vettem magamon, ahogy mindig, és előhúztam a nem sokkal korábban vásárolt füzetet, neki akartam állni, hogy mint az igazi írók, feljegyezzem a gondolataimat, megfigyeléseimet, mindazt, aminek hasznát vehetem. Az utolsó betűig elolvastam az Unitát, kijegyzeteltem belőle, amit nem tudtam. A Ponté hasábjain megtaláltam Pietro apjának cikkét, kíváncsian átfutottam, de nem találtam annyira jelentősnek, amennyire Nino, sőt kifejezetten taszított, legalább két okból: egyrészt, mert Guido Airota ugyanazt a szakmai nyelvezetet használta, amit a szemüveges alak Milánóban, csak még merevebben; másrészt, mert az egyik kiszólásában a diáklányokról („újdonsült tömeg - írta -, szemlátomást nem a módosabb körökből, lánykák, szegényes ruházattal, szerény neveltetéssel, akik a tanulmányaik roppant fáradságaiért cserébe a háztartási rituálékon túlmutató jövőt remélnek”) mintha rám is utalt volna, akarattal vagy puszta véletlenségből. Ezt is feljegyeztem a füzetembe (mi vagyok én az Airotáknak, éles látásuk vagy széles látókörük ékes bizonyítéka?), és nem túl rózsás hangulatban, sőt egy kissé bosszúsan belelapoztam a Corriere della Serába.

Emlékszem, langyos volt a levegő, és megmaradt bennem egy illat - kitalált vagy valós? -, az újságpapír és a frissen sült pizza illatának keveréke. Nézegettem a címeket, oldalról oldalra, és hirtelen elállt a lélegzetem. Ott volt a fényképem, négy sűrűn teleírt hasáb fogta körül. A háttérben a telep egy darabkája látszott és az alagút. Ez volt a cím: Egy nagyravágyó lány pikáns emlékei. Elena Greco első regénye. A szemüveges alak írta a cikket.

Miközben olvastam, elöntött a hideg veríték, az ájulás kerülgetett. A szemüveges arra használta fel a könyvemet, hogy rávilágítson, az elmúlt évtizedben az élet minden jelentős területén, társadalmi és kulturális szinten, a gyáraktól az irodákig, az egyetemekig, a könyvkiadókig, a filmiparig, minden megroggyant az elkényeztetett és értékek nélküli ifjúság nyomása alatt. Időnként idézett is tőlem, mintegy bizonyságul, hogy méltó képviselője vagyok elfuserált nemzedékemnek. A cikk végén így jellemzett: „Egy fruska, aki középszerű alpárisággal próbálja elkendőzni a tehetség hiányát.”

Kitört belőlem a sírás. Ennél durvább kritikát nem olvastam, mióta megjelent a könyvem, ráadásul nem is holmi másodrendű lapban jelent meg, hanem az ország legismertebb újságjában. És egy ilyen sértő szöveg mellett különösen elviselhetetlennek éreztem a mosolygós képemet. Elindultam gyalog hazafelé, és kidobtam az újságot. Féltem, hogy anyám elolvassa a kritikát, és felhasználja ellenem. Gondolom, betette volna az albumjába, hogy az orrom alá dörgölhesse, valahányszor meggyűlik velem a baja.

Otthon egyetlen terítéket találtam az asztalon, az enyémet. Apám elment dolgozni, anyám átugrott valamelyik szomszédasszonyhoz megkérdezni valamit, a testvéreim már ebédeltek. Ettem tésztát és krumplit, közben újra beleolvastam itt-ott a könyvembe. Kétségbeesve tépelődtem: talán tényleg nem ér semmit, talán csak azért adták ki, hogy szívességet tegyenek Adelének. Hogyan foganhattak meg az agyamban ilyen vérszegény mondatok, ilyen elcsépelt gondolatok? És milyen rendezetlen a szöveg, mennyi fölösleges vessző, nem írok többet. Ücsörögtem a könyvtől és a kajától elkeseredetten, amikor megjelent Elisa egy cetlivel a kezében. Spagnuolo asszony küldte, aki nagylelkűen megengedte, hogy nála keressen telefonon, akinek sürgős dolga van velem. Három név is volt a papíron: keresett Gina Medotti, a kiadó sajtófelelőse, Adélé és Pietro.

A három név, Spagnuolo asszony nehézkes kézírásával, felszínre hozott egy gondolatot, amely addig a mélyben lappangott. A szódásüveg szemüvegű alak gonosz szavai gyorsan terjednek, egyetlen nap alatt elérnek mindenhová. Már olvasta őket Pietro, a családja, a kiadó vezetősége. Talán Ninóhoz is eljutottak. Talán a pisai tanáraimhoz is. Galiani tanárnő és a gyerekei is biztosan látták már a cikket. És esetleg Lila is. Újra sírva fakadtam, megrémisztve Elisát.

- Mi baj van, Lenü?

- Nem érzem jól magam.

- Főzzek egy kamillateát?

- Igen.

De nem volt rá idő. Kopogtak, Rosa Spagnuolo állt az ajtóban. Vidáman, a lépcsőktől kissé lihegve közölte, hogy megint keres a vőlegényem, vonalban van, milyen szép a hangja, milyen szép az északi akcentusa. Átrohantunk hozzájuk, ezerszer is elnézést kértem a kellemetlenségért. Pietro próbált megnyugtatni, azt üzeni az anyja, mondta, hogy ne lógassam az orrom, az a legfontosabb, hogy beszéljenek a könyvről. Erre én, Spagnuolo asszony elképedésére, aki szelíd lánynak ismert, felcsattantam: mit érdekel, hogy beszélnek róla, ha ócsárolják. Újra nyugtatgatott, és hozzátette: holnap megjelenik egy cikk az Unitábán. Fagyosan elköszöntem, azt mondtam: jobb lenne, ha mindenki leszállna rólam.

Éjjel le sem hunytam a szemem. Reggel nem bírtam ki, elrohantam megvenni az Unitát. Gyorsan végiglapoztam, még az iskola mellett lévő újságosbódé előtt. Megláttam a fényképemet, ugyanazt, amelyiket a Corrierében, de most nem a cikk közepén volt, hanem fent, a cím mellett: Lázadó fiatalok, öreg reakcionisták. Elena Greco könyvéről. A szerzőről még sosem hallottam, de nagyon szépen írt, a szavai mintha hájjal kenegettek volna. Nem győzte magasztalni a könyvemet és leszólni a nagy tekintélyű szemüveges professzort. Új erőre kapva mentem haza, talán egyenesen jókedvűen. Lapozgattam a könyvemet, és ezúttal rendezettnek, mesterinek találtam. Anyám epésen megkérdezte: mi van, nyertél a lottón? Nem szóltam semmit, a konyhaasztalon hagytam az újságot.

Késő délután újfent megjelent Spagnuolo asszony, megint kerestek telefonon. Szabadkoztam, zavarban voltam, de Spagnuolo asszony kijelentette, hogy ezer örömmel segít egy ilyen derék lánynak, és elhalmozott dicséretekkel. Gigliolának nem volt szerencséje, sóhajtott fel a lépcsőházban, az apja tizenhárom évesen befogta maga mellé a Solarák cukrászdájába, még szerencse, hogy összejött Michelével, különben gürcölhetett volna egész életében. Kitárta a lakásajtót, odavezetett a folyosón a falra szerelt telefonhoz. Észrevettem, hogy odarakott egy széket, hogy kényelmesen beszélhessek: nagyon tisztelt, amiért tanultam, a tanulást a telepen az eszes fiúk fortélyának tekintették, hogy megússzák a kétkezi munkát. Hogyan magyarázzam meg Spagnuolo asszonynak - gondoltam -, hogy én hatéves korom óta a betűk és számok rabja vagyok, hogy akkor van jókedvem, ha sikerül összekombinálnom őket, hogy ez az öröm ritka és múlékony, és nem tart tovább egy óránál, egy délutánnál, egy éjszakánál?

- Olvastad? - kérdezte Adélé.

- Igen.

- Örülsz?

- Igen.

- Akkor van még egy jó hírem: szépen fogy a könyv, ha így haladunk, újra kiadjuk.

- Mit jelent ez?

- Azt, hogy a barátunk a Corrierétől azt hitte, tönkretesz minket, de a mi malmunkra hajtotta a vizet. Szia, Elena, élvezd a sikert.

Tényleg jól fogyott a könyv, a következő napokban meg is győződhettem róla. A leglátványosabb jel Gina telefonhívásainak megszaporodása volt, egyszer egy cikkre hívta fel a figyelmem valamelyik újságban, másszor meghívást tolmácsolt könyvesboltokba vagy kultúrházakba, és sosem mulasztotta el kedvesen megjegyezni: szárnyal a könyv, Greco kisasszony, gratulálok. Mindig megköszöntem, de nem voltam boldog. Az újságcikkeket felületesnek találtam, mindegyik ugyanazt szajkózta, vagy az Unitá lelkesült, vagy a Corriere destruktív stílusában. És noha Gina minden alkalommal elmondta, hogy a negatív vélemények is lendítenek a szekéren, mégis rosszulestek, és alig vártam, hogy egy-két támogató mondatot olvashassak, melyek ellensúlyozzák a támadóakat és javítanak a hangulatomon. Mindenesetre nem rejtegettem tovább anyám elől a rosszindulatú kritikákat, odaadtam neki mindent, jót és rosszat egyaránt. El is kezdte őket olvasni, szótagonként, bosszús tekintettel, de négy-öt sornál tovább sosem jutott: vagy talált gyorsan valamit, amibe beleköthetett, vagy elővette az albumot, hogy ne kelljen tovább kínlódnia az olvasással. Végig meg akarta tölteni, és dohogott, ha nem adtam neki új anyagot, félt, hogy üres oldalak maradnak benne.

A leggonoszabb kritika a .Romában jelent meg. Pontról pontra követte a Corriere cikkét, választékos stílusban, de lényegében egyetlen gondolatot sulykolt: a nők lassan elveszítik minden

önmérsékletüket, ennek ékes bizonysága Elena Greco obszcén regénye, a szintúgy közönséges Jó reggelt, búbánat! silány utánzata. De nem a tartalom sebzett meg leginkább, hanem a szerző neve: Nino apja írta, Donato Sarratore. Eszembe jutott, kislányként mennyire lenyűgözött, hogy verseskötetet írt; eszembe jutott, hogy egyenesen megdicsőült a szememben, amikor felfedeztem, hogy újságokba is ír. Miért most ez a kritika? Bosszút akart állni, mert magára ismert a főszereplőt elcsábító hitvány családapában? Legszívesebben felhívtam volna, hogy jól kiosszam, ordítva, nyelvjárásban. Csak Nino miatt nem hívtam fel. Ahogy Ninóra gondoltam, fontos felfedezést tettem: kettőnk sorsa nagyban hasonlít. Mindketten elutasítottuk a szülői mintát: én mindig is próbáltam tartani a távolságot anyámtól, ő végleg megszakította a kapcsolatát az apjával. Megvigasztalt ez a hasonlóság, lassan elpárolgott a haragom.

De azzal nem számoltam, hogy a telepen a Romát olvassák a legtöbben. Már aznap este szembesültem vele. Gino, a patikus fia, aki a súlyzózástól valóságos izompacsirtává vált, kiállt az apja üzletének ajtajába, fehér orvosi köpenyben, habár még nem szerzett diplomát, és amikor meglátott, azt mondta, az újságot lobogtatva, egészen komoly hangon, mert időközben kisebb karriert futott be a szocialista mozgalomban: láttad, miket írnak rólad? írnak sok mindent, feleltem, hogy lerázzam, odaintettem neki, és faképnél hagytam. Összezavarodott, dünnyögött valamit, aztán kibökte, kifejezetten kajánul: el kell olvasnom a könyvedet, igencsak érdekes lehet.

De ez még csupán a kezdet volt. Másnap odalépett hozzám az utcán Michele Solara, erősködött, hogy meghív egy kávéra. Bementünk hozzájuk a bárba, és miközben Gigliola szótlanul és miattam meg talán a vőlegénye miatt is roppant bosszúsan nekiállt kiszolgálni minket, belekezdett: Lenú, Gino mutatott nekem egy cikket, az van benne, hogy írtál egy könyvet, ami nem való tizennyolc éven aluliaknak. Lám, lám, ki gondolta volna? Ezt tanultad Pisában? Ezt tanították neked az egyetemen? Hihetetlen. Szerintem titkos egyezséget kötöttetek Linával: ő megteszi az ocsmányságokat, te pedig megírod. így van? Mondd meg az igazat. Elvörösödtem, nem vártam meg a kávét, elköszöntem Gigliolától, és elindultam kifelé. Vidáman utánam kiáltott: mi van, megsértődtél, gyere vissza, vicceltem.

Nem sokkal később következett a találkozás Carmen Pelusóval. Anyám elküldött a Carracci család új csemegeboltjába, mert ott olcsóbb volt az olaj. Délután volt, vevő egy szál se. Carmen nem győzött dicsérni, de jól nézel ki, mormolta, megtiszteltetés, hogy a barátnőd lehetek, más örömöm úgyse volt soha az életben. Aztán kibökte, hogy olvasta Sarratore cikkét, de csak azért, mert az egyik beszállító a boltban felejtette az újságját. Micsoda aljasság, mondta, és őszintének tűnt a felháborodása. De látta ám az Unitát is, a bátyja, Pasquale adta neki oda a cikket, remek, és gyönyörű a fénykép is. Szép vagy, mondta, bárhol, bármikor. Hallotta anyámtól, hogy nemsokára férjhez megyek egy egyetemi tanárhoz, és hogy Firenzében fogok élni, úriasszonyként. Ő is férjhez megy, a benzinkutas sráchoz, de még nem tudja, mikor, nincs pénzük. Aztán mindenféle átmenet nélkül szidni kezdte Adát. Amióta Ada elorozta Lila helyét Stefano oldalán, rossz idők járnak. Dirigál az üzletekben is, piszkálja, ugráltatja, figyeli, és meggyanúsította lopással. Úgyhogy elég volt, mondta, itt hagyom őket, és elmegyek a pasim mellé dolgozni a benzinkútra.

Hallgattam, és eszembe jutott, amikor Antonióval össze akartunk házasodni, és mi is benzinkutasok akartunk lenni. Elmeséltem Carmennek, hogy felvidítsam, de még komorabbá vált, dünnyögött: persze, hogyne, még mit nem, te meg a benzinkút, jó neked, hogy dobbantottál ebből a nyomorból. Aztán elmotyogott néhány homályos mondatot: nagyon igazságtalan a világ, Lenú, nagyon, nem mehet ez így tovább, torkig van az ember. Miközben beszélt, előhúzta a fiókból a könyvemet: a borítója gyűrött volt és koszos. Akkor láttam először valakinek a kezében a telepiek közül, meglepett, mennyire feketék és megviseltek az első oldalak, és mennyire hófehér és rendezett a többi. Esténként olvasgatom, mondta, vagy itt a boltban, ha nincsenek vevők. De még csak a harminckettedik oldalon tartok, alig van időm, mindent nekem kell csinálnom, reggel hattól este kilencig a Carracciknak gürcölök. Aztán kajánul megkérdezte: sok van még a zaftos részig? Sokat kell még olvasnom?

A zaftos részig.

Nem sokkal később összefutottam Adával meg a karon ülő Mariával, Stefano és Ada lányával. Nehezemre esett udvariaskodni, azok után, amiket Carmen mondott. Dicsértem a kislányt, a ruhácskáját, a szép kis fülbevalóját. De Ada undok volt. Antonióról beszélt, levelezünk, mondta, nem igaz, hogy megnősült és gyerekei születtek, mert te kiégetted az agyát, nem tud már szeretni. Aztán rátért a könyvemre. Nem olvastam, mondta, de úgy hallottam, nem olyan könyv, amit otthon tart az ember. Szinte haragosan folytatta: isten ments, hogy a lányom, ha nagyobb lesz, megtalálja. Sajnálom, nem veszem meg. De azért örülök, tette hozzá, hogy pénzt keresel vele, minden jót.

Ezek az események, egyik a másik után, elültették bennem a kételyt, hogy csak azért veszik a könyvemet, mert az újságok, az ellenségesek és a pártolók egyaránt, megemlítik, hogy pikáns részeket tartalmaz. Az is fölmerült bennem, hogy Nino csak azért hozta szóba Lila szexualitását, mert azt hitte, hogy olyasvalakivel, aki ilyeneket ír, gond nélkül beszélhet róla. És ahogy így elmélkedtem, újra feltámadt a vágyam, hogy viszontlássam a barátnőmet. Vajon ő is megszerezte a könyvemet, ahogyan Carmen? Elképzeltem, ahogyan esténként, miután hazaér a gyárból - Enzo magányosan az egyik szobában, Lila a gyerekkel a másikban -kimerültén, mégis eltökélten a könyvemet olvassa, nyitva felejtett szájjal, összeráncolt homlokkal, ahogyan összpontosítani szokott. Vajon mit szól hozzá? Számára is a zaftos részekre korlátozódik a regényem? De talán nem is olvassa, kétlem, hogy volna rá pénze, hogy megvegye, kellene vinnem neki egy példányt ajándékba. Először jó ötletnek tűnt, de végül elvetettem. Továbbra is mindenki másnál fontosabbnak éreztem Lilát, de nem tudtam rászánni magam, hogy megkeressem. Nem volt időm, túl sok mindent kellett hamarjában megfontolnom és megtanulnom. Meg aztán a legutóbbi találkozásunk után - Lila a kabátjára felhúzott köpenyében, a gyár udvarán, a tűz mellett, melyben A kék tündér lapjai lángoltak-, mely végérvényes búcsút jelentett a gyermekkorunk utolsó maradványaitól, megerősítést, hogy immár más irányba tartunk, talán Lila azt mondaná: nincs időm olvasni a könyvedet, látod, milyen életet élek. Úgyhogy inkább törődtem a magam dolgával.

Közben a könyv, bármi volt is az oka, egyre jobban fogyott. Egyszer felhívott Adélé, és a szokásos gunyoros kedvességével azt mondta: ha így folytatódik, dúsgazdag leszel, és mit fogsz kezdeni szegény Pietróval? Aztán, láss csodát, közölte, hogy a férje is beszélni akar velem. Izgatott lettem, korábban alig váltottam pár szót Airota professzorral, és akkor is mindig zavarba jöttem. De Pietro apja roppant szívélyes volt, gratulált a sikeremhez, gúnyolódott a becsmérlőim szemérmességén, a hosszúra nyúlt olasz középkorról beszélt, és dicsért, amiért hozzájárulok az ország modernizálásához, meg más ilyesmiket mondott. Magáról a regényről nem szólt semmit, nyilván nem olvasta, nagyon elfoglalt volt. De azért jólesett, hogy jelezni akarta nekem a támogatását és a tiszteletét.

Ugyanilyen kedves volt Mariarosa is, ő sem fukarkodott a dicséretekkel. Először úgy tűnt, a könyvemről akar beszélni, részletesen, aztán hirtelen váltott, és izgatottan közölte, hogy meghívna az egyetemre: fontosnak találja, mondta, hogy részese legyek az események feltartóztathatatlan áramlásának. Gyere már holnap, biztatott, látod, mi történik Franciaországban? Képben voltam, folyton anyám zsírfoltos, kék zsebrádióját hallgattam, amit a konyhában tartott, igen, feleltem, csodálatos, Nanterre, a barikádok a Latin negyedben. De Mariarosa még tájékozottabbnak és jóval lelkesebbnek tűnt. Azt tervezte, hogy a társaival együtt elmegy Párizsba, engem is hívott, van még hely a kocsiban, mondta. Bogarat ültetett a fülembe. Fölmenni Milánóba, át Franciaországba, eljutni a felbolydult Párizsba, átvészelni a rendőrök kegyetlenkedéseit, teljes valómmal belezuhanni az elmúlt hónapok izzó magmájába, újraélni az évekkel korábbi utazásomat Francóval. De jó lenne útra kelni Mariarosával, minden ismerősöm közül a legelfogulatlanabb, legmodernebb lánnyal, aki tökéletesen tisztában van a világ dolgaival, és keni-vágja a politikai kifejezéseket, majdnem, mint a férfiak. Csodáltam, lányok nem tűntek ki a nagy felfordulásban. A veszélyekre, az erőszakra fittyet hányó ifjú hősök mind fiúk voltak, Rudi Dutschke, Dániel Cohn-Bendit, és mint a háborús filmekben, melyekben csak férfiak szerepeltek, nehéz volt azonosulni velük, de lehetett őket szeretni, átvenni a gondolataikat, küzdeni értük. Eszembe jutott, hogy Nino is Mariarosa társai között lehet. Lehetséges, hogy ismerik egymást. Jó volna találkozni vele, együtt átélni a kalandot, dacolni a veszélyekkel. így telt el a nap. Már csöndes volt a konyha, a szüleim aludtak, a fivéreim még csavarogtak valahol, Elisa mosakodott, bezárkózva a mosdóba. El innen, holnap reggel.

Elmentem, de nem Párizsba. A választások zűrzavara után Gina elküldött egy körútra, népszerűsíteni a könyvemet. Firenzében kezdtem. Az Airoták egyik barátjának barátnője, egy tanárnő meghívott a főiskolára, ahol egy, a felbolydult egyetemeken akkoriban divatos ellenkurzuson találkoztam a diákokkal, úgy harminccal, fiúkkal és lányokkal vegyesen. Mellbe vágott, hogy a lányok közül sokan még rosszabbak voltak, mint ahogyan jövendő apósom jellemezte őket a Pontéban: slamposak, rosszul sminkeltek, rendetlenek, túl izgágák, dühösek a tanárokra, a vizsgákra. A tanárnő buzdítására nagy lelkesen beszélni kezdtem a diákmozgalmakról, különösen a franciaországi eseményekről. Elmeséltem, amit én is épp csak megtanultam, jól ment, meggyőződéssel és világosan beszéltem, úgy éreztem, a lányok csüggenek a szavaimon, csodálják a tudásomat, azt, hogy ügyesen megragadom a világ bonyolult kérdéseit, és egységes képet formálok belőlük. De a könyvről, gyorsan ráeszméltem, nem akarózott szót ejtenem, féltem a telepiekéhez hasonló reakcióktól, saját gondolatok helyett inkább csak összefoglaltam a Quaderni piacentini vagy a Monthly Review írásait. Csakhogy azért hívtak meg, hogy a könyvről beszéljek, valaki már föl is tette a kezét, szót kért. Az első kérdések mind arról szóltak, hogy a könyvem főszereplőjének hogyan sikerült végül kitörnie a környezetből, ahová született. Csak a vége felé kérdezte meg egy nagyon magas és vékony lány, ideges vihogásokkal meg-megtörve a mondandóját, hogy miért tartottam szükségesnek egy kényes részt beleírni az egyébként szolid történetbe.

Zavarba jöttem, talán el is pirultam, szociológiai okokról hebegtem, végül aztán kinyögtem, hogy szerintem őszintén kell beszélni mindenről, amit az ember megtapasztal, arról is -hangsúlyoztam -, ami kimondhatatlannak tűnik, s ezért elhallgatjuk, még önmagunk előtt is. Ez tetszett a diákoknak, jobb kedvre derültem. A tanárnő is megdicsért, azt mondta, elgondolkodik a szavaimon, és majd megírja nekem, mire jutott.

A tanárnő elismerése összerendezte a fejemben kavargó néhány gondolatot, melyek aztán visszatérő motívumokká váltak. Gyakran használtam őket a közönségtalálkozókon, néha viccesen, néha drámaian, néha mesterkélten, néha kiszínezve. Emlékszem egy torinói estére egy könyvesboltban, különösen jól sikerült, fesztelenül válaszolgattam a népes közönségnek. Kezdtem természetesnek venni, hogy valaki rákérdez, kedvesen vagy provokatívan, a tengerparti szexjelenetre, megvolt rá a kész, egyre kifinomultabb válaszom, amely mindig sikert aratott.

A kiadó kérésére Torinóba elkísért Tarratano, Adélé idős barátja. Büszke vagyok, mondta, hogy elsőként figyeltem fel erre a regényre, és ugyanazokkal a lelkes szavakkal mutatott be a közönségnek, mint korábban Milánóban. Az est után gratulált, azt mondta, rengeteget fejlődtem az elmúlt rövidke időben. Aztán megkérdezte, a szokásos barátságos hangján: miért engedi ennyire, hogy az erotikus részt kényes témaként kezelje a közönség, miért így kezeli maga is? Nem kellene, magyarázta: először is, a regény nem csak arról a jelenetről szól, vannak benne annál sokkal jobbak és érdekesebbek; meg aztán, ha itt-ott merésznek tűnik is, leginkább azért van, mert egy ifjú hölgy írta; az obszcenitás, folytatta, nem idegen az igényes irodalomtól, a valóban művészi elbeszélés, még ha túlmegy is a szemérmesség határain, sosem kellemetlen.

Összezavarodtam. Azt mondja ez a végtelenül művelt ember, hogy a könyvem bűnei bocsánatos bűnök, és hibázom, hogy mindig főbenjáró bűnként emlegetem őket. Eltúlzom. Átveszem a közönség földhözragadtságát, felületességét. Elég volt, döntöttem el magamban: nem lehetek ennyire alázatos, meg kell tanulnom ellentmondanom az olvasóimnak, nem szabad lesüllyednem a szintjükre. Legközelebb keményebb leszek, ha valaki szóba hozza azokat a részeket.

A vacsora alatt - a sajtóiroda a szálloda éttermében foglalt nekünk asztalt - félig zavarban, félig derűsen hallgattam Tarratano idézeteit Henry Millertől, annak bizonyítékaként, hogy lényegében igenis szemérmes író vagyok, meg a fejtegetéseit, drága kislányom megszólítással, miszerint a húszas, harmincas évek számos jeles írónője tudott úgy írni a szexről, ahogyan nekem jelenleg eszembe sem jutna. Feljegyeztem az írók nevét a füzetembe, de közben arra gondoltam, hogy Tarratano a dicséretek ellenére nem tart különösebben tehetségesnek; csak egy lányka vagyok a szemében, akinek érdemtelenül ölébe hullott a siker; még az olvasóimat leginkább lebilincselő oldalakat sem tartja sokra, a tudatlanokat talán megbotránkoztatják, de őt nem.

Fáradt vagyok, mondtam, és segítettem felállni Tarratanónak, aki egy kissé felöntött a garatra. Alacsony férfi volt, az ínyencekre jellemző tekintélyes pocakkal. Jókora fülét borzas fehér hajtincsek borították, vörös arca volt, keskeny szája, nagy orra és roppant élénk szeme; az ujjai megsárgultak a sok dohányzástól. A liftben megpróbált átölelni és megcsókolni. Kiszabadítottam magam, de nem adta fel, alig bírtam lerázni. Még ma is emlékszem a nekem nyomódó hasára, borgőzös leheletére. Akkoriban meg sem fordult volna a fejemben, hogy egy ilyen tekintélyes, művelt, idős ember, aki ráadásul jövendőbeli anyósom jóbarátja, így kivetkőzhet magából. A folyosón aztán bocsánatot kért, a bor miatt történt, mondta, és sietve bezárkózott a szobájába.

Másnap, reggeli közben és a kocsiban egész úton Milánó felé magáról mesélt, nagy átéléssel, élete legizgalmasabb időszakáról, az 1945 és 1948 közötti időkről. Őszinte keserűséget éreztem a hangjában, ami azonban eltűnt, amikor ecsetelni kezdte, ugyanolyan őszinte lelkesedéssel, az újdonsült forradalmi hangulatot, a fiatalokat és idősebbeket egyaránt magával ragadó hevületet. Végig bólogattam, szíven ütött, hogy mennyire meg akar győzni, hogy az én jelenem igazából az ő most visszatérő, lelkesítő múltja. Egy kicsit szántam. Az egyik futólagos utalása gyors számolásra sarkallt: ötvennyolc éves volt.

Milánóban a kiadótól pár lépésre szálltam ki az autóból. Elköszöntem kísérőmtől, kissé kába voltam, rosszul aludtam. Az utcán megpróbáltam végleg megszabadulni az undortól, amit a Tarratanóval való testi érintkezés okozott, de nem sikerült, továbbra is éreztem a szégyenfoltot és egyfajta homályos összefüggést a telep iránti viszolygásommal. Akiadóban kitörő örömmel fogadtak. A néhány hónappal korábbi udvarias hangulat mostanra átcsapott valamiféle általános elégedettségbe: örültek, hogy felfedezték a tehetségemet. Még a telefonközpontos nő is, az egyetlen, aki korábban lekezelően bánt velem a kiadónál, kijött a kabinjából, és átölelt. És a szerkesztő, aki annak idején finoman átírt egyet s mást a könyvemben, meghívott ebédelni.

Beültünk egy közeli, kicsike, félig üres étterembe, és a szerkesztő, miután újra hangsúlyozta, hogy van valami titokzatos vonzerő

abban, ahogy írok, két fogás között felvetette, hogy nem kellene sokáig ülnöm a babérjaimon, jól tenném, ha lassan elgondolkodnék egy újabb regényen. Aztán emlékeztetett, hogy háromra várnak az egyetemen. Ezúttal nem Mariarosa keze volt a dologban, a kiadó szervezte meg saját csatornám keresztül a találkozót a diákok egy csoportjával. Kit kell keresnem az egyetemen?, kérdeztem. Jeles asztaltársam büszkén azt felelte: a fiam fogja várni a bejáratnál.

Visszatértünk a kiadóba, fogtam a cókmókomat, és elmentem a szállodába. Nem volt sok időm, pár perc múlva indulnom kellett az egyetemre. Elviselhetetlen volt a hőség. Az egyetemen ezernyi sűrűn teleírt plakát fogadott, vörös zászlókkal meg harcoló népekkel, különféle kezdeményezésekkel; és főleg hangzavar, nevetés, vibráló nyugtalanság. Keringtem egy kicsit, útbaigazítást remélve. Egy barna srác nekem rohant, megtántorodott, visszanyerte az egyensúlyát, kiviharzott az utcára, mintha üldöznék, pedig senki sem volt a nyomában. Egy magányos trombita kristálytiszta hangja belehasított a fojtogató levegőbe. Egy aprócska szőke lány egy hatalmas lakatban végződő láncot húzott maga után nagy zajjal, és lelkesen ordított, ki tudja, kinek: jövök már. Emlékszem minderre, mert miközben vártam, hogy valaki felismerjen, odajöjjön hozzám és eligazítson, elővettem a füzetkémet, és feljegyeztem ezt-azt. De eltelt fél óra, és senki sem törődött velem. Jobban szemügyre vettem a falragaszokat, reméltem, hogy rábukkanok valahol a nevemre, a regényem címére. Hiába. Idegesített egy kicsit, de nem akartam kérdezősködni a diákoktól, szégyelltem volna a könyvemet emlegetni vitatémaként ott, ahol a falragaszok sokkal fontosabb dolgokról szóltak. Ráeszméltem, hogy bosszantó módon ellentétes érzelmek között egyensúlyozom: erős rokonszenvet éreztem a szavaikban és tetteikben is nyíltan lázadó fiatalokkal; ugyanakkor féltem, hogy a káosz, mely elől kislány korom óta menekültem, utolér, éppen itt, és beletaszít a zűrzavarba, és egy felülbírálhatatlan hatalom - egy Pedellus, egy Professzor, a Rendőrség - vétkesnek talál - engem, engem, aki mindig jó voltam - és megbüntet.

Olajra lépek, gondoltam, mit érdekel engem az a néhány, nálam alig valamivel fiatalabb arc, akiknek megint elismételhetem a szokásos ostobaságokat. Visszamegyek a hotelbe, élvezem a helyzetet, hogy sikeres író vagyok, aki sokat utazik, étteremben eszik, szállodában alszik. De ekkor megjelent öt-hat, elszánt arcú lány a táskáikkal, és szinte akaratlanul elindultam utánuk, a hangzavar, a kiáltozás, a trombitaszó felé. Kisvártatva egy zsúfolt terem elé értünk, ahonnan dühödt morajlás hallatszott. És mivelhogy a lányok bementek, óvatosan beléptem én is.

Ádáz csata dúlt különböző csoportok között, többfelé a tömött teremben, és a katedrát megszálló kisebb csoportosulás tagjai között is. Az ajtó közelében maradtam, hogy könnyen kereket oldhassak: máris taszított a füst, a leheletek, az izgatottság erős szagainak forró felhője.

Próbáltam rájönni, mi történik. Azt hiszem, eljárási kérdésekről vitatkoztak, de olyan légkörben - egyesek ordítottak, mások hallgattak, vagy gúnyolódtak, röhögtek, cikáztak a teremben, mint küldöncök a csatatéren, vagy oda se figyeltek, tanultak-, hogy teljesen lehetetlennek tűnt bármiféle összhang. Reménykedtem, hogy valahol megpillantom Mariarosát. Kezdtem hozzászokni a ricsajhoz, a szagokhoz. Rengetegen voltak a teremben, jórészt fiúk, szépek, csúnyák, elegánsak, szakadtak, erőszakosak, félénkek, jókedvűek. Kíváncsian szemügyre vettem a lányokat, olyan érzésem támadt, hogy csak én vagyok magányos. Néhányan közülük -például azok, akiket követtem - mindig együtt maradtak, együtt osztogatták a szórólapokat a teremben, együtt kiáltoztak, együtt nevettek, és ha pár méternyire el is távolodtak egymástól, szemmel tartották egymást, hogy el ne keveredjenek. Talán régi barátnők voltak, talán alkalmi ismerősök, de úgy tűnt, egymásból, a csapatukból nyernek megerősítést, hogy ott a helyük a káoszban, de csakis akkor, ha nem válnak szét, mintha előzetesen, egy biztonságosabb helyen megegyeztek volna, hogy ha bármelyikük elmegy, megy utána a többi is. Más lányok, egyedül, esetleg kettesével, elvegyültek a fiúk csoportjaiban, kihívó kacérsággal, vidáman, a biztonságos távolságra fittyet hányva; boldogok voltak, büszkék, elszántak.

Én más vagyok, gondoltam, nem illek ide, nincs jogom velük kiáltozni, se velük maradni, ezekben a szagokban és kipárolgásokban, melyek Antonio leheletét, testének szagát és kipárolgásait juttatták eszembe, régről, amikor a tavaknál ölelkeztünk. Szánalmas vagyok, állandóan tanultam, agyonnyomott a megfelelési kényszer. Alig jártam moziba. Sosem vettem lemezeket, pedig szerettem volna. Nem rajongtam énekesekért, nem rohantam koncertekre, nem gyűjtöttem autogramokat, sosem részegedtem le, alig szerelmeskedtem, azt is vonakodva, titokban, rémülten. Ezek a lányok viszont, ki mennyire, jobb körülmények között nőhettek fel, és nálam felkészültebben jutottak el idáig, s talán nem kisiklásként élték meg a jelenlétüket ezen a helyen, ebben a környezetben, hanem helyes és sürgető választásként. Most, hogy van egy kis pénzem, gondoltam, és ki tudja, mennyit keresek majd, valamit behozhatok a lemaradásomból. Vagy talán nem, túlságosan művelt vagyok, túlságosan tudatlan, túlságosan merev, túlságosan hajlamos gondolatokat és adatokat elraktározva lehűteni az életet, túlságosan közel járok az esküvőhöz és a megállapodottsághoz, egyszóval túlságosan és megrögzötten ragaszkodom egy régi, az itteniek fényében idejétmúlt rendhez.

Megrémisztett ez a gondolat. El innen, gyorsan, mondtam magamban, minden szó vagy mozdulat az eddigi erőfeszítéseim megcsúfolása. Mégis beljebb csúsztam a zsúfolt terembe.

Rögtön felfigyeltem egy nagyon szép, kecses, nálam biztosan fiatalabb, hosszú, fekete hajú lányra. Nem bírtam levenni róla a szemem. Állt a roppant harcias srácok között, szorosan mögötte pedig, akár egy testőr, egy barna, harminc körüli alak, szivarral a szájában. És ami miatt, a szépségén kívül, a lány kitűnt ebből a környezetből: egy pár hónapos csecsemőt tartott a karjában, szoptatta, s közben figyelte a szócsatát, és időnként maga is bekiabált valamit. Amikor a csöppség, egy kék foltocska, rózsás, fedetlen lábacskával, elvált a mellbimbótól, a lány nem rakta vissza a mellét a melltartóba, úgy maradt, duzzadt keble kibukott fehér, kigombolt blúzából, homloka összeráncolva, szája nyitva felejtve; aztán észrevette, hogy a fia már nem szopik, és gépiesen megpróbálta visszahúzni a mellére.

Felkavart a látvány. Az anyaság eltévedt ikonjának tűnt a lány a zajos, füstös teremben. Fiatalabb volt nálam, kecses, mégis látszott rajta az anyai felelősség. Meg leginkább az, hogy nem akar a gyermekét békésen babusgató kismamának látszani. Visított, gesztikulált, szót követelt, dühödten nevetett, megvetéssel rámutatott valakire. Mégis, a fia a része volt, kereste a mellét, megtalálta. Retten együtt egy vibráló, törékeny képet alkottak, féltem, hogy hirtelen darabjaira hullik, mintha egy üveglapra festették volna: a kisfiú kiesik az anyja karjából, vagy fejbe találja egy könyök, egy rossz mozdulat. Megkönnyebbültem, amikor megláttam mellette Mariarosát. Végre megvan. Milyen eleven, milyen színes, milyen szívélyes: úgy tűnt, nagy az összhang közte és a fiatal anyuka között. Integettem, nem vett észre. Beszélt még egy kicsit a lány fülébe, eltűnt, újra felbukkant a katedránál kakaskodók között. Közben az egyik oldalajtón keresztül becsörtetett egy újabb csapat, és a megjelenésük kissé lecsillapította a kedélyeket. Mariarosa intett egyet, megvárta a visszajelzést, fogta a megafont, és szólt néhány szót, ami végleg megnyugtatta a sokaságot a zsúfolt teremben. Rám tört az érzés, pár másodpercre, hogy Milánó, a világ feszültsége és az én izgatottságom együtt olyan erővel bír, ami kiűzheti a fejemből a benne lakozó árnyakat. Hányszor jutott eszembe azokban a napokban az első találkozásom a politikával? Mariarosa átadta a megafont az egyik mellette álló srácnak: rögtön felismertem, Franco Mari volt, akivel az első pisai éveimben jártam.

Semmit sem változott: ugyanaz a meleg, meggyőző hang, ugyanaz a jól felépített beszéd: általánosságoktól indult, aztán következetesen, lépésről lépésre eljutott a mindennapok tapasztalataiig, és kielemezte őket. Most, ahogy írok, ráeszmélek, hogy a kinézetére alig-alig emlékszem, csak a sápadt, csupasz arcára, rövid hajára. Pedig ő volt addig az egyetlen, akivel testünk úgy fonódott össze, mintha házasok volnánk.

Ahogy befejezte a beszédet, odamentem hozzá, kigyúlt a szeme meglepetésében, magához ölelt. De nemigen tudtunk beszélgetni, egy alak rángatta a karját, egy másik keményen odamondogatott neki, többször rá is mutatott vádlón, mintha rettenetes bűnökért kellene felelnie. Ott maradtam a katedránál a tumultusban, és, nagy bosszúságomra, szem elől tévesztettem Mariarosát. De ezúttal ő vett észre, megragadta a karomat.

- Mit keresel itt? - kérdezte vidáman.

Nem mondtam el neki, hogy találkozóm lett volna, és csak véletlenül keveredtem ide. Rámutattam Francóra:

- Őt ismerem.

- Franco Marit?

- Igen.

Lelkendezett egy kicsit Francóról, aztán odasúgta nekem: ezért még megüthetem a bokám, én hívtam meg, nézd, micsoda felfordulás. És mivelhogy Franco nála tölti az éjszakát, és csak másnap indul vissza Torinóba, rágni kezdte a fülem, hogy én is

aludjak nála. Belementem, kár volt kifizetni a szállodát.

Sokáig tartott a gyűlés, volt néhány roppant feszült pillanat, végig kitartott a nyugtalanság. Sötétedéskor hagytuk el az egyetemet. Franco mellett csatlakozott Mariarosához a kismama is, Silviának hívták, és a harminc körüli, szivarozó alak, akit már a teremben is kiszúrtam, Juan, egy venezuelai festő. Együtt elmentünk egy vendéglőbe, a sógornőm ismerte. Beszélgettem Francóval, és rájöttem, hogy tévedtem, nem ugyanolyan volt, mint régen. Mintha egy maszk került volna az arcára, talán ő maga vette fel, egy maszk, amely bár tökéletesen illeszkedett egykori vonásaihoz, eltüntette a nagyvonalúságát. Merevebb volt, visszafogott, mérlegelt. Rövid, látszólag bizalmas párbeszédünk alatt egyszer sem utalt a korábbi kapcsolatunkra, és amikor sajnálkoztam, hogy miért nem írt nekem, odamorogta, hogy így kellett lennie. Az egyetemről is homályosan beszélt, kiderült, hogy nem szerezte meg a diplomát.

- Van más dolgom - mondta.

-Mi?

Odafordult Mariarosához, mintha zavarta volna a beszélgetés túlságosan személyes hangvétele:

- Elena azt kérdezi, mi a dolgunk?

- A forradalom - felelte Mariarosa derűsen.

Erre odavetettem, gúnyosan:

- És a szabad időtökben?

Közbeszólt Juan, nagy komolyan, a mellette ülő Silvia kisfiának ökölbe zárt kezét rázogatva gyengéden:

- A szabad időnkben előkészítjük a forradalmat.

Vacsora után mindannyian beültünk Mariarosa autójába, Sant’Ambrogióban lakott, egy hatalmas, régi lakásban. A venezuelai festőnek volt ott egy stúdiófélesége, egy rettentően rendetlen szoba. Behívott minket Francóval, megmutatta a munkáit: városi jeleneteket ábrázoló, óriási, túlzsúfolt, szinte fényképszerű aprólékossággal készült táblaképek, melyekre azonban, elrontva a hatást, festékestubusokat, ecseteket, színskálákat, gyantás csuprokat, rongyokat aggatott. Mariarosa nagyon dicsérte, de úgy tűnt, főleg Francónak különösen sokat ad a véleményére.

Figyeltem őket, és nem értettem. Nyilvánvaló volt, hogy Juan ott él, és Silvia is, aki tökéletesen fesztelenül mozgott a lakásban, karján a gyerekkel, Mirkóval. Először azt hittem, hogy a festő és az ifjú anya egy pár, és albérletben laknak az egyik szobában, de hamar elvetettem az ötletet. A venezuelai egész este csupán felületes előzékenységet mutatott Silvia iránt, miközben Mariarosát gyakran átkarolta, sőt egyszer meg is csókolta a nyakát.

Először Juan műveiről beszélgettünk. Franco mindig is irigylésre méltó jártasságot mutatott a vizuális művészetekben, és ez a jártasság éles kritikai érzékkel párosult. Érdeklődve hallgattuk mindannyian, kivéve Silviát, mert a gyerek, aki addig angyalian viselkedett, hirtelen bőgni kezdett, és sehogy sem lehetett megnyugtatni. Reméltem, hogy Franco szót ejt a könyvemről is, biztos voltam benne, hogy ugyanolyan okos dolgokat mondana róla, amilyeneket, noha egy kissé nyersen, Juan műveiről. De senki sem szólt a könyvemről, és miután a venezuelai egyszer egy ideges kitöréssel válaszolt Franco egyik eszmefuttatására a művészet és a társadalom viszonyáról, nemzetünk kulturális elmaradottsága került terítékre, meg a választások utáni politikai felállás, a szociáldemokrácia dominószerű bukása, a diáktüntetések és a rendőrségi elnyomás, meg az úgynevezett francia minta. Kettejük eszmecseréje gyorsan átcsapott vitába. Silviának fogalma sem volt, miért üvölt Mirko, kiment, visszajött, szidta a gyereket, mintha már értené, föl-alá járkált a folyosón, aztán tisztába tette a fiát egy másik szobában, és közben szüntelenül mondta neki a magáét. Ezalatt Mariarosa arról beszélt, hogy a Sorbonne-on óvodákat hoztak létre a sztrájkoló diákok gyerekeinek, meg hogy a kora júniusi esős hidegben Párizst még mindig megbénítja az általános sztrájk, nem, nem személyes tapasztalat, egy barátnője írta neki levélben. Franco és Juan fél füllel hallgatta a két lányt, de nem vesztették el a fonalat saját vitájukban, sőt egyre hevesebben vitatkoztak.

Az lett a vége, hogy mi hárman, lányok bamba üszőként vártuk, hogy a két bika fitogtassa az erejét és kidühöngje magát. Idegesített a helyzet. Vártam, hogy Mariarosa megint belefolyjon a beszélgetésbe, hogy én is bekapcsolódhassak. De Franco és Juan nem hagyott nekünk teret, közben a gyerek visított, és Silvia egyre durvábban bánt vele. Eszembe jutott, hogy Lila még nála is fiatalabb volt, amikor megszületett Gennaro. És ráeszméltem, hogy már a gyűlésen arra sarkallt valami, hogy párhuzamot vonjak kettejük között. Talán a magányos anyaság, melyet Lila átélt Nino eltűnése és a Stefanóval való szakítás után. Vagy a szépsége: ha ott lett volna a gyűlésen Gennaróval, még vonzóbb, még elszántabb anyának látszott volna, mint Silvia. De Lila már kívül volt a körön. Ha a hullám, melyet abban a teremben éreztem, el is jutott volna San Giovanni a Teduccióba, ahol Lila tengődött, észre sem vette volna. Kár, hibásnak éreztem magam. Ki kellett volna ragadnom onnan, elrabolni, magammal vinni, utazni. Vagy legalább megerősíteni magamban a jelenlétét, összevegyíteni a hangját az enyémmel. Már hallottam is, ahogyan beszél hozzám: ha hallgatsz, ha hagyod, hogy csak azok ketten beszéljenek, ha úgy viselkedsz, mint egy szobanövény, legalább segíts egy kicsit ennek a lánynak, gondolj bele, mit jelent egy kisgyerek. Egyszóval, összekeveredtek bennem terek és idők, távoli hangulatok. Lelpattantam, gyengéden és aggodalmasan elvettem Silviától a gyereket, ő meg örömmel rám bízta.

Micsoda jóvágású gyerek, emlékezetes pillanat volt. Mirko rögtön elvarázsolt, a rózsás kis húsredőkkel a csuklóján, a lábán. Elbűvölt a szemformája, a rengeteg haja, a hosszú, kecses lábfeje, az illata. Nem győztem suttogni a fülébe a bókjaimat, miközben járkáltam vele a lakásban. A fiúk hangja távolinak tűnt, és az eszmék is, melyekről vitatkoztak, a hevességük is, és történt valami, ami új volt a számomra. Élveztem a dolgot. Éreztem a csöppség melegét, olyan volt, akár egy feltartóztathatatlan lángnyelv, éreztem minden mozdulatát, mintha az érzékeim felélénkültek volna, mintha a karomban az élet parányi, tökéletes darabkája szinte fájdalmasan kiélesedett volna, és éreztem az örömöt, meg a felelősséget, hogy megvédjem a lakás sötét sarkaiban leselkedő mindenféle gonosz árnytól. Mirko megérezhette ezt, lecsillapodott. Ez is örömmel töltött el, büszke voltam, hogy sikerült megnyugtatnom.

Silvia Mariarosa térdén ülve hallgatta a fiúk vitáját, időnként idegesen közbekiáltott, s amikor visszamentem a szobába, felém fordult, és meglátta, milyen élvezettel szorítom magamhoz a kicsit. Felugrott, kikapta a kezemből, nyersen odavetett nekem egy köszönömöt, és elvitte a fiát lefektetni. Kellemetlen érzés volt, mint valami veszteség. Mirko melegsége lassan elhagyott, visszaültem a többiekhez, rosszkedvűen, zavaros gondolatokkal. Vissza akartam kapni a gyereket, reméltem, hogy újra sírni kezd, és Silvia a segítségemet kéri. De hát mi lelt? Gyereket szeretnék? Anya szeretnék lenni, szoptatni, dajkálni akarok? Házasság és rögtön terhesség? És ha anyám bukkan elő a hasamból, épp amikor már azt hittem, hogy biztonságban vagyok?

Nemigen tudtam figyelni a francia példára, Franco és Juan torzsalkodására. De nem akartam csöndben maradni. Szerettem volna mondani valamit, arról, amit hallottam és olvastam a párizsi eseményekről, a mondandóm csonka mondatokban kavargott a fejemben. És meglepett, hogy Mariarosa, az okos, szabadelvű Mariarosa hallgatott, nem tett mást, csak időről időre megerősítette Francót egy szép mosollyal, amitől Juan idegessé és időnként bizonytalanná vált. Ha ő nem szól, majd szólok én, mondtam magamban, különben minek jöttem ide, miért nem mentem inkább szállodába? Volt válaszom a kérdéseimre. Meg akartam mutatni annak, aki a régi énemet ismerte, hogy mivé lettem. Rá akartam ébreszteni Francót, hogy nem kezelhet már kislányként, azt akartam, hogy észrevegye, teljesen más ember lettem, azt akartam, hogy kimondja Mariarosa előtt, tiszteli ezt a más embert. így hát, miután a csöppség csöndben volt valahol Silviával, és már nem volt szükségük rám, vártam még egy kicsit, aztán megtaláltam a módját, hogy ellentmondjak az egykori pasimnak. Improvizáltam, nem a szokásos szilárd meggyőződéseim sarkalltak, csak egyetlen cél, Franco ellen beszélni, és megtettem, volt a fejemben jó pár szófordulat, színlelt magabiztossággal vegyítettem őket. Nagyjából azt mondtam, hogy meglep, milyen fokra jutott az osztályharc Franciaországban, és hogy egyelőre elég bizarrnak találom a diákok és a munkások szövetségét. Határozottan beszéltem, féltem, hogy valamelyik fiú félbeszakít, és újra egymásnak esnek. De figyelmesen hallgattak, mindenki, még Silvia is, aki időközben visszatért, szinte lábujjhegyen, a kicsi nélkül. Sem Franco, sem Juan nem látszott ingerültnek, sőt Juan még bólogatott is, amikor kétszer-háromszor kimondtam a nép szót. Ez persze felpaprikázta Francót. Azt akarod mondani, hogy a helyzet nem ténylegesen forradalmi, hangsúlyozta gúnyosan, és én ismertem ezt a hangszínét: védekezésképp piszkálódott. Egymásnak feszültünk, szó szót követett: nem tudom, mit jelent, hogy ténylegesen, azt jelenti, hogy muszáj cselekedni; tehát ha nem muszáj, vársz karba tett kézzel; nem, a forradalmár feladata, hogy mindig megtegyen mindent, ami lehetséges; Franciaországban a diákok megtették a lehetetlent, az oktatás gépezete tönkrement, és sosem lehet már megjavítani; belátod, hogy megváltoztak a dolgok, és még fognak is változni; igen, de senki sem kért pecsétes papírt tőled vagy bárki mástól, garanciaképpen, hogy a helyzet ténylegesen forradalmi, a diákok cselekedtek, és kész; nem igaz; de igaz. És így tovább. Végül aztán egyszerre hallgattunk el.

Furcsa vita volt, nem a tartalma miatt, hanem mert meleg hangon vitatkoztunk, de udvariaskodás nélkül. Mariarosa szemében érdeklődés gyűlt, rájött, hogy köztem és Franco közt több lehetett, mint egy szokásos egyetemista barátság. Gyertek, segítsetek egy kicsit, mondta Silviának és Jüannak. Elő kellett vennie a létrát, hogy ágyneműt keressen nekem és Francónak. Silvia és Juan követte Mariarosát, Juan súgott valamit a fülébe.

Franco a padlót bámulta egy pillanatig, összeszorította a száját, mintha el akarna fojtani egy mosolyt, és kedvesen megjegyezte:

- Ugyanaz a kispolgár vagy, aki voltál.

Annak idején gyakran ragasztotta rám ezt a címkét, ezzel ugratott, amikor féltem, hogy rajtakapnak vele a szobájában. Kihasználtam, hogy nem hallják a többiek, visszavágtam:

- Te vagy a kispolgár, a származásodban, a kultúrádban, a viselkedésedben.

- Nem akartalak megsérteni.

- Nem sértődtem meg.

- Megváltoztál, agresszív vagy.

- Ugyanolyan vagyok, mint voltam.

- Otthon nálatok minden rendben?

- Igen.

- És az a barátnőd, akivel olyan jóban voltál?

Meghökkentett ez a logikai ugrás. Beszéltem neki Liláról? Miket

mondtam? És miért jutott most eszébe? Hol van a kapocs, amit ő lát valahol, én meg nem?

- Jól van - feleltem.

- Mit csinál?

- Egy szalámigyárban dolgozik Nápoly külvárosában.

- Nem egy szatócshoz ment hozzá?

- Nem működött a házasságuk.

- Ha Nápolyban járok, mutasd be nekem.

-Jó.

- Add meg a telefonszámodat, a címedet.

- Rendben.

Fürkészett egy kicsit, kereste a szavakat, melyekkel a legkevesebb fájdalmat okozza, aztán megkérdezte:

- A barátnőd elolvasta a könyvedet?

- Nem tudom, te elolvastad?

- Persze.

- És milyen?

-Jó.

- Miért jó?

- Vannak benne jó részek.

- Melyikek?

- Azok, ahol felruházod a főszereplőt a képességgel, hogy a maga módján forrassza egybe a dolgok darabkáit.

- Más nem?

- Nem elég?

- Nem: látom, hogy nem tetszett.

- Mondtam, hogy jó.

Ismertem, nem akart megalázni. Feldühített a dolog, azt mondtam:

- Nagy port kavart a könyv, viszik, mint a cukrot.

-Akkor jó, nem?

- De, csak nem neked. Mi bajod vele?

Megint összeszorította a száját, aztán elszánta magát:

- Nem valami nagy szám, Elena. A szerelmi kalandocskák és a rögeszmés társadalmi felkapaszkodás alatt elsikkad, amiről tényleg érdemes volna beszélni.

- Vagyis?

- Hagyjuk, késő van, pihenjünk. - Megpróbált szívélyesen ironikus arcot ölteni, de igazából ugyanolyan hangon folytatta, az új stílusában, mint akinek küldetése van a világban, és minden mással csak ímmel-ámmal foglalkozik: - Megtetted, amit lehetett, nem? De lássuk be, ez nem a regényírás kora.

Éppen ekkor jött vissza Mariarosa, Juan és Silvia, tiszta törülközőkkel és hálóruhákkal. Mariarosa biztosan hallotta az utolsó mondatot, nyilván rájött, hogy a könyvemről beszélünk, de nem szólt egy szót sem. Mondhatta volna, hogy neki tetszett, hogy regényeket bármikor lehet írni, de nem tette. Ezek szerint a rokonszenv és a kedves szavak mögött a politikai szenvedélyben égő művelt körökben a könyvemet jelentéktelen fércmunkának tartották, és azokat a részeket, amelyek miatt ismert lett, vagy valamelyik jóval emelkedettebb írás utánzatainak tekintették, még ha az eredetit egyébként nem is olvastam, vagy rájuk sütötték Franco lekicsinylő bélyegét: szerelmi kalandocskák.

Jövendőbeli sógornőm futólagos szívélyességgel megmutatta a fürdőszobát és a szobámat. Elköszöntem Francótól, korán reggel indulnia kellett. Csak megszorítottam a kezét, de rajta sem látszott, hogy meg akarna ölelni. Eltűnt az egyik szobában Mariarosával, és Juan komor arcából és Silvia csüggedt tekintetéből rájöttem, hogy a vendég és a háziasszony együtt alszik.

Beléptem a szobámba, állott füstszag fogadott és vetetlen ágy, se éjjeliszekrény, se lámpa, csak egy bágyadt körte a plafon közepén, a padlón halomban újságok, a Menabö, a Nuovo Impegno, a Marcatré számai, meg drága művészeti könyvek, némelyik rongyosra olvasva, és több olyan, amelyiket nyilvánvalóan még ki sem nyitott senki. Az ágy alól előkerült egy csikkekkel teli hamutál, kinyitottam az ablakot, és kiraktam a párkányra. Levetkőztem. Túl hosszú és túl szűk volt a hálóruha, amit Mariarosa adott. Mezítláb kimentem a fürdőbe, végig a folyosón a félhomályban. Nem zavart, hogy nincs fogkefe, nem neveltek rá a fogmosásra, csak Pisában vált szokásommá.

Lefeküdtem, és megpróbáltam gondolatban kicserélni az új Francót arra a gazdag és nagylelkű srácra, aki évekkel korábban szeretett, segített, vett nekem mindenfélét, tanított, elvitt Párizsba a politikai összejövetelekre meg Versailles-ba, a szülei házába nyaralni. De nem sikerült. Felülkerekedett a jelen, a lázongások, a kiáltozás a zsúfolt teremben, a fejemben kavargó politikai frázisok, melyek rázúdulnak a könyvemre, és lesajnálják. Illúzió volt csak az irodalmi jövőm? Igaza van Francónak, van más teendő, nem regényeket kell most írni? Hogyan gondol vissza rám? Mire emlékszik a szerelmünkből, ha egyáltalán emlékszik még valamire? Panaszkodik rám vajon Mariarosának, ahogyan Nino panaszkodott nekem Lilára? Teli voltam szomorúsággal és kétséggel. Keserű lett az este, melyet édesnek, talán kicsit édesbúsnak képzeltem. Alig vártam, hogy elteljen az éjszaka, és visszatérhessek Nápolyba. Fel kellett kelnem, hogy leoltsam a lámpát. Sötétben tapogatóztam vissza az ágyamhoz.

Nem jött álom a szememre. Egyre csak forgolódtam, az ágy és a szoba más testek szagát őrizte, az otthonomhoz hasonló, de ismeretlenek, talán visszataszító alakok nyomaiból összetevődő intimitást. Elszenderedtem, de gyorsan felriadtam, valaki bejött a szobába. Ki az, mormoltam. Juan volt, megkérdezte, köntörfalazás nélkül, könyörgő hangon, mintha egy nagy szívességet kérne, valamiféle gyorssegélyt: - Álhatók veled?

Annyira abszurdnak tűnt a kérése, hogy visszakérdeztem, hogy felébredjek teljesen és megértsem:

- Aludni?

- Igen, befekszem melléd, nem zargatlak, csak nem akarok egyedül lenni.

- Szó se lehet róla.

- Miért?

Nem tudtam, mit feleljek.

- Menyasszony vagyok - mormogtam.

- Na és? Csak alszunk.

- Menj innen, légy szíves, nem is ismerlek.

- Juan vagyok, láttad a műveimet, mi kell még?

Hallottam, hogy leül az ágyra, láttam sötét alakját, éreztem nikotinos leheletét.

- Kérlek - dünnyögtem -, álmos vagyok.

- író vagy, a szerelemről írsz. Minden, ami az emberrel történik, táplálja a képzeletet és segít alkotni. Engedj magadhoz, és erről is mesélhetsz.

Az ujjai hegyével megérintette a lábamat. Nem tűrtem, felugrottam, felkapcsoltam a lámpát. Ott ült az ágyon alsónadrágban és trikóban.

- Kifelé - sipítottam, olyan határozottan, hogy érezhette, nem sok választ el attól, hogy üvöltsék és rátámadjak, minden erőmmel.

Felállt, és utálkozva azt mondta:

- Bigott vagy.

Kiment. Becsuktam az ajtót, kulcs nem volt.

Döbbent voltam, dühös, rémült, véres mondatok kavarogtak a fejemben nyelvjárásban. Vártam egy kicsit, mielőtt visszafeküdtem volna az ágyba, nem kapcsoltam le a lámpát. Milyennek látszom, mit képzelt rólam Juan, hogyan jutott eszébe ez a kérés? A könyvem sugallta, hogy szabadelvű nő vagyok? Vagy az esti politikai vita? Nemcsak az érvek körforgásának tekintette a szavaimat, egy játéknak, melyben megmutatom, hogy nem maradok el a férfiak mögött, hanem az egész személyiségemre következtetett belőlük, beleértve a szexuális nyitottságot is? Egyfajta összetartozás, hasonló felfogás vezette Jüant a szobámba, gátlások nélkül, ugyanaz, amely Mariarosát arra ösztönözte, hogy a szobájába fogadja Francót, szintén gátlások nélkül? Vagy átragadt rám a zsúfolt egyetemi terem erotikus túlfűtöttsége, és most ez sugárzik belőlem, észrevétlenül? A múltkor Milánóban kész lettem volna lefeküdni Ninóval, megcsalni Pietrót. De a régi szenvedély magyarázat a vágyra és a megcsalásra, míg önmagában a szex, a zabolátlan vágy az orgazmusra nem: nem vonzott, nem voltam rá felkészülve, undorodtam tőle. Miért fogdosott Adélé barátja Torinóban, miért fogdosott most Juan, mit mutattam nekik, mit akartak ők mutatni nekem? Hirtelen eszembe jutott a régi affér Donato Sarratoréval. Nem is annyira az a bizonyos este a strandon Ischián, amit leírtam a regényemben, hanem amikor Sarratore beosont hozzám, Nella konyhájába, alighogy lefeküdtem aludni, és csókolgatni meg simogatni kezdett, és engem akaratom ellenére elöntött a gyönyör. Van valamilyen kapocs az akkori megrökönyödött, ijedt kislány és a liftbéli meg a mostani támadást elszenvedő nő között? Egyívású volna a nagy tudású professzor, Tarratano, a venezuelai művész, Juan és Nino apja, a vasúti kalauz, fűzfapoéta, korrupt firkász?

Nem tudtam elaludni. Nem elég az idegesség, a fejemben cikázó ellentétes gondolatok, még Mirko is megint rázendített. Újra feltört bennem az erős érzés, amit akkor éreztem, amikor a karomban tartottam, és mivel tovább bömbölt, nem bírtam megállni, felkeltem, és elindultam a hang irányába, egy ajtó felé, ahonnan fény szűrődött ki. Kopogtam, tessék, szólt ki Silvia nyersen. A szoba barátságosabb volt az enyémnél, egy régi szekrény, egy komód, egy franciaágy, Silvia azon ült rózsaszín baby-dollban, keresztbe tett lábakkal, gyászosan, kétoldalt lelógó karral, kézfeje a lepedőn, és a meztelen combján, mint valami fogadalmi ajándék, Mirko, szintén meztelenül, szederjes arccal, feketén tátongó szájjal, összeszűkült szemmel, rugdalózva, kapálózva. Silvia ellenségesen fogadott, de gyorsan megenyhült. Nem vagyok jó anya, mondta, fogalmam sincs, mit kellene tennem, kétségbe vagyok esve. Végül elmormolta: mindig ez megy, hacsak nem eszik, lehet, hogy rosszul van, még meghal itt nekem az ágyon, és ahogy beszélt, nagyon más volt, mint Lila, csúnya, elcsúfította a szája ideges rángatózása, a kimeresztett szeme. Aztán kitört belőle a sírás.

Együtt sírt anya és fia, elérzékenyültem, legszívesebben megöleltem, magamhoz szorítottam, dédelgettem volna őket. Ideadod egy kicsit?, suttogtam. Bólintott, két hüppögés között. Elvettem a gyereket a térdéről, magamhoz öleltem, újra éreztem az illatát, a melegségét, hallottam a hangját, mintha a belső energiái a szétválásunk után most örömmel tértek volna vissza hozzám.

Járkáltam fel-alá a szobában, egy akkor kitalált, hevenyészett litániaszerűséget mormolva, mint valami hosszú, eltúlzott szerelmi vallomást. Mirko csodák csodájára megnyugodott, elaludt. Óvatosan letettem az anyja mellé, pedig nagyon nem akarózott megválnom tőle. Féltem visszamenni a szobámba, valahol a lelkem mélyén biztos voltam benne, hogy ott találom Jüant, maradni akartam.

Silvia megköszönte, hálálkodás nélkül és hűvösen megdicsért: okos vagy, mindent tudsz, kivívod magadnak a tiszteletet, igazi anyatípus vagy, szerencsések a leendő gyerekeid. Szabadkoztam, megyek, mondtam. Idegesen megragadta a kezem, megkért, hogy maradjak: érzi, hogy itt vagy, mondta, tedd meg érte, hogy nyugodtan aludjon. Azonnal beleegyeztem. Lefeküdtünk, a kicsi közöttünk, lekapcsoltuk a lámpát. De nem aludtunk, magunkról meséltünk egymásnak A sötétben Silvia kevésbé volt ellenséges, elmondta, mennyire viszolygott, amikor kiderült, hogy terhes. Leplezte a szerelme előtt, és saját maga előtt is, biztos volt benne, hogy elmúlik, mint egy betegség, csak ki kell várni. Csakhogy közben a teste reagált, átalakult. El kellett mondania otthon. A szülei, egy igen tehetős monzai házaspár, jelenetet rendeztek, elköltözött tőlük. De ahelyett hogy beismerte volna önmagának, hogy hagyta telni a hónapokat, csodára várva, és csak azért nem számolt az abortusszal, mert félt a fájdalomtól, bebeszélte magának, hogy akarja a gyereket, a férfiért, aki teherbe ejtette. A férfi azt mondta: ha te akarod, és szeretsz, én is akarom. Szerelmesek voltak, komolyan gondolták. De néhány hónap múlva, még mielőtt megszületett volna a gyerek, elillant a szerelem, mindkettejükből, hiába próbálkozott még keservesen Silvia, nem maradt belőle semmi, csak sértettség. Silvia egyedül maradt, és ha eddig átvészelte valahogy, az Mariarosának köszönhető: nagyon dicsérte, csupa elragadtatással beszélt róla, remek tanár, tényleg a diákok érdekeit nézi, felbecsülhetetlen támasz.

Bámulatos az egész Airota család, mondtam, Pietro a vőlegényem, ősszel összeházasodunk. Felcsattant: irtózom a házasságtól és a családtól, ósdi szokás. Aztán hirtelen elkomorult:

- Mirko apja is az egyetemen dolgozik.

- Igen?

- A tanárom volt, úgy ismertem meg. Magabiztos volt, felkészült, nagyon okos, nagyon szép. Jobb nem is lehetett volna. És már az összetűzések kezdete előtt megmondta: neveljétek át a tanáraitokat, ne hagyjátok magatokat állatként kezelni.

- A gyerekkel törődik valamennyit?

Felnevetett a sötétben, keserűen elmormolta:

- Egy férfi, túl az őrült pillanatokon, amikor beléd hatol, mindig kívül marad. Ezért aztán amikor már nem szereted, irtózol a gondolattól is, hogy egykor akartad. Tetszettem neki, tetszett nekem, ennyi. Velem napjában többször megesik, hogy tetszik valaki. Veled nem? Tart egy ideig, aztán elmúlik. Csak a gyerek marad meg, a lényed egy része, az apja viszont idegen volt, és idegen lett. Még a neve sem úgy hangzik, mint régen. Nino, mondogattam, amint felébredtem, ezt ismételgettem magamban mint valami varázsszót. Most viszont elszomorít, ha hallom.

- Mirko apját Ninónak hívják?

- Igen, mindenki ismeri az egyetemen.

- Milyen Nino?

- Nino Sarratore.

Korán reggel leléptem, Silvia még aludt, a kicsivel a mellkasán. A festőnek nyomát sem láttam. Csak Mariarosától tudtam elköszönni, aki még korábban kelt, hogy kivigye Francót a pályaudvarra, és már vissza is ért. Álmos volt, fásuknak tűnt. Megkérdezte:

- Jól aludtál?

- Sokat beszélgettem Silviával.

- Mesélt Sarratoréról?

- Igen.

- Tudom, hogy barátok vagytok.

- Nino mondta?

- Igen. Csevegtünk rólad egy kicsit.

- Igaz, hogy Mirko az ő fia?

- Igen. - Visszanyelt egy ásítást, elmosolyodott. - Nino vonzó pasi, buknak rá a lányok, rángatják ide-oda. És amilyen idők járnak, hála az égnek, az ember megkapja, amire vágyik, főleg ha olyan életörömöt és tettrekészséget áraszt, mint Nino.

A mozgalomnak égető szüksége van ilyen figurákra, mondta. De foglalkozni kell vele, fel kell építeni, irányítani kell. A nagy tehetségeket vezetni kell, mondta, kihozni belőlük a demokrata polgárt, a gazdasági szakembert, az újítót.

Sajnálkoztunk egy kicsit, hogy most ilyen kevés időnk jutott egymásra, és megfogadtuk, hogy legközelebb jobban csináljuk. Elmentem a csomagomért a szállodába, aztán irány Nápoly.

A hosszú vonatúton esett le igazán, hogy Nino másodszor is apa

lett. Egyfajta egyhangú szürkeség ölelte körül Silviát, Lilát, Mirkót, Gennarót. Mintha az ischiai szenvedély, a foriói szerelmes éjszaka, a titkos találkák a Mártírok terén, Lila terhessége megfakult és valamiféle önműködő szerkentyűvé egyszerűsödött volna, melyet, miután elhagyta Nápolyt, Nino újra működésbe hozott Silviával, és ki tudja, még mennyi lánnyal. Bántott a dolog, mintha Lila ott rejtőzött volna valahol a fejemben, és éreztem volna az érzéseit. Éreztem a keserűséget, amit ő érzett volna, ha tudomást szerez Nino újabb gyermekéről, dühös voltam, mintha a saját sérelmem volna. Nino nemcsak Lilát árulta el, hanem engem is. Ugyanúgy megalázott minket, szerettük, ő is, én is, anélkül hogy igazán viszonozta volna. Hiába az erények tehát, Nino üres, felszínes ember, egy állatias lény, aki izzadságot és testnedveket áraszt, és mint egy-egy röpke gyönyör maradványait, női méhekben megfogant, táplált, megformálódott eleven anyagot hagy maga után. Eszembe jutott, amikor évekkel korábban felkeresett a telepen, beszélgettünk az udvarban, Melina meglátta az ablakból, és összetévesztette az apjával. Donato egykori szeretője észrevette azokat a hasonlóságokat, melyek szerintem nem is léteztek. De most már világos, tévedtem, Melinának volt igaza. Nino egyáltalán nem menekült az apjától, nehogy ugyanolyanná váljon, Nino már maga volt az apja, csak nem akarta elismerni.

Mégsem tudtam utálni. A melegtől átforrósodott vonaton felidéztem az estét, amikor viszontláttam a könyvesboltban, beillesztettem azoknak a napoknak az eseményeibe, szavaiba, mondataiba. Megint utolért a szex, elkapott, mocskos és csábító, mindenhol jelen volt, megszállottan, a gesztusokban, a szavakban, a könyvekben. A válaszfalak egyre inkább ledőlnek, az illemszabályok láncai elszakadnak. És Nino lubickolt ebben a világban, mint hal a vízben. Részese volt a sokszagú egyetemi csetepaténak, beleillett Mariarosa lakásának rendetlenségébe, és nyilván össze is feküdt Mariarosával. Az eszével, a vágyaival, a vonzerejével magabiztosan, érdeklődve mozgott ebben a közegben. Talán tévesen kapcsoltam össze az apja piszkos vágyaival, Nino viselkedése más kultúrához tartozott, Silvia és Mariarosa a bizonyíték: bolondultak érte a lányok, és Nino kihasználta ezt, semmi önkény, semmi bűn, csak a vágy. Ki tudja, talán amikor közölte velem, hogy Lilával a szexben is baj van, azt akarta mondani, hogy az elvárások ideje lejárt, hogy a gyönyört felelősséggel megtölteni balgaság. És noha az apja természetét örökölte, Nino egészen más szenvedéllyel fordult a nők felé.

Mire Nápolyba értem, az énem egyik fele, meglepetésemre és csalódottságomra, meghátrált, és arra jutott, hogy amennyire Nino képes szeretni, és amennyire szeretik a lányok, nincs abban semmi rossz, ha élvezi az életet azzal, akivel lehet. És miközben a telep felé tartottam, ráeszméltem, hogy éppen azért, mert minden lány imádja, és mindegyiket megkaphatja, én, aki mindig is akartam, most még inkább akarom. Ezért aztán elhatároztam, hogy mindenképpen elkerülöm. De Lilával mi legyen? Hallgassak, mondjak el neki mindent? Majd ha találkozunk, eldöntőm.

Otthon nem volt időm vagy nem is akartam ezen rágódni. Pietro felhívott, közölte, hogy a jövő héten jön megismerni a szüléimét. Elkerülhetetlen sorscsapásnak tekintettem a dolgot, nekiláttam szállodát keresni, suvickolni a lakást, nyugtatgatni a családomat. Utóbbi hiábavaló fáradozásnak bizonyult, sőt még romlott is a helyzet. Megszaporodtak a telepen a rosszindulatú pletykák a könyvemről és rólam, arról, hogy folyton egyedül utazgatok. Anyám próbálta menteni a menthetőt, és mindenkinek eldicsekedett, hogy nemsokára férjhez megyek, de hogy az istentelen döntésünk nehogy további bonyodalmakhoz vezessen, kitalálta, hogy nem Nápolyban lesz az esküvő, hanem Genovában. Ez persze olaj volt a tűzre, még inkább felerősödtek a pletykák, anyám még ingerültebbé vált.

Egyik este rám támadt, különösen gorombán, azt mondta, hogy sokan olvassák a könyvemet, felháborodnak rajta, és beszélnek mindenfélét a háta mögött. A testvéreim - ordította - kénytelenek voltak elagyabugyálni a hentes kölykeit, akik lekurváztak, és ez még nem minden: Elisa egyik osztálytársának beverték a képét, mert azt kérte Elisától, hogy csinálja vele azokat az ocsmányságokat, amiket a nővére szokott.

- Miket írtál? - sipított.

- Semmit, mama.

- Te is azokat a disznóságokat csinálod, amiket leírtál?

- Milyen disznóságokról beszélsz, olvasd el inkább.

- Nincs időm a marhaságaidra.

- Akkor meg hagyj békén.

- Ha apád megtudja, miket beszélnek rólad, elzavar itthonról.

- Nem kell, elmegyek magamtól.

Este volt, elmentem járni egyet, nehogy anyám fejére olvassak olyasmiket, amiket később megbánok. Sétáltam a parkban, az országútnál, és éreztem, hogy folyton bámulnak az emberek, egy számomra már idegen világ dühödt árnyai. Aztán összefutottam Gigliolával, hazafelé tartott a munkából. Egy házban laktunk, együtt mentünk tovább, de féltem, hogy előbb-utóbb beszól valamit. Nem szólt be, ellenkezőleg, félszegen - az erőszakos, néha alattomos Gigliola - azt mondta: - Olvastam a könyvedet, jó, hogy volt bátorságod leírni azokat a dolgokat.

Megmerevedtem.

- Milyen dolgokat?

- Amiket a strandon csinálsz.

- Nem én csinálom, hanem a szereplőm.

- Mindegy, nagyon jól leírtad, Lenú, pont ugyanolyan mocskosán, amilyen a valóságban. Ezeket a titkokat csak mi, nők ismerjük. -Aztán meghúzta a karomat, meg kellett állnom. - Mondd meg Linának, ha látod, hogy igaza volt, elismerem. Jól tette, hogy nem törődött a férjével, az apjával, az anyjával, a bátyjával, Marcellóval, Michelével és ezzel az egész szarral. Példát kellett volna vennem rólatok, okosak vagytok, nekem is el kellett volna húznom innen. De hát hülyének születtem, nincs mit tenni.

Más lényegeset nem mondott már egyikőnk sem, elbúcsúztunk a lépcsőfordulóban, Gigliola elindult felfelé a lépcsőn. De a szavai megragadtak a fejemben. Szíven ütött, hogy önhatalmúlag összeboronálta Lila hanyatlását az én felemelkedésemmel, mintha az ő helyzetéhez képest mindkettő ugyanannyira pozitív volna. És leginkább az maradt meg bennem, hogy mennyire képes azonosítani a könyvemben leírt mocskosságokat a saját maga által megtapasztalt mocskosságokkal Ez új volt nekem, nem tudtam, hogyan értékeljem. Aztán egy időre meg is feledkeztem róla, megérkezett Pietro.

Kimentem elé az állomásra, és elkísértem a Firenze útra a szállodába, melyet apám tanácsára választottam. Pietro még a családomnál is idegesebbnek látszott. Leszállt a vonatról, szokásosan slamposan, a melegtől kivörösödött arccal, egy jókora bőröndöt vonszolva. Venni akart egy csokor virágot anyámnak, és szokásától eltérően nem tágított, amíg elég nagy és elég drága nem lett a csokor. A szállodában magamra hagyott a hallban a virággal, megígérte, hogy mindjárt jön, fél óra múlva jelent meg, kék öltönyben, fehér ingben, égszínkék nyakkendővel, szépen kifényesített cipőben. Kitört belőlem a nevetés, megkérdezte: nem jó? Megnyugtattam, hogy remekül néz ki. De az utcán magamon éreztem a férfiak tekintetét, hallottam a kihívó kacajokat, mintha egyedül lennék, sőt talán még rámenősebbek voltak, mintha jelezni akarnák, hogy a kísérőm nem érdemel tiszteletet. Pietro, kezében a nagy csokor virággal - nem engedte, hogy én vigyem -, ízig-vérig elegánsan nem illett bele a városomba. Szabad kezével átölte a vállam, mégis úgy éreztem, inkább nekem kell védelmeznem őt.

Elisa nyitott ajtót, aztán megjelent apám meg a többi testvérem, mindannyian ünnepi öltözékben, mindannyian roppant szívélyesen. Végül előkerült anyám is, bicebóca lépteinek zaját épp csak megelőzte a vécéöblítő hangja. Berakta a haját, kirúzsozta a száját, kicsit kipirosította az arcát, egykoron szép lány lehetett, gondoltam. Dölyfösen elfogadta a virágot, beültünk az étkezőbe, ahonnan az alkalom tiszteletére eltűntek az összecsukható ágyak, melyeket esténként szoktunk szétnyitni. Ragyogott minden, az asztal gondosan megterítve. Anyám és Elisa napokig sütött-főzött, ettől aztán végtelenül hosszúra nyúlt a vacsora. Pietro igencsak meglepett, nagyon nyitott volt. Kérdezgette apámat a munkájáról a városházán, adta alá a lovat, olyannyira, hogy apám átváltott nyelvjárásra az akadozó olaszáról, és nekiállt tréfás történeteket mesélni az alkalmazottakról, Pietro meg, noha nem sokat értett belőle, nagy lelkesen hallgatta. Ráadásul sosem láttam még ennyit enni, és nemcsak agyondicsérte anyámnak és Elisának az összes fogást, de a hozzávalók felől is érdeklődött, mintha maga is tervezné, hogy mihamarább elkészíti őket, pedig még egy tojást sem tudott megfőzni. A tepsis rakott krumplit addig magasztalta, amíg anyám szedett neki még egy jókora adagot, és megígérte, ha a szokásos kelletlen hangján is, hogy csinál majd még, mielőtt Pietro elutazna. Gyorsan kellemessé vált a légkör. Még Péppé és Gianni sem lépett le a barátaikkal lógni.

Vacsora után következett a lényeg. Pietro halálosan komoly ábrázatot öltött, és megkérte apámtól a kezemet. Pontosan így fogalmazott, izgatott hangon, ami Elisa szemébe könnyeket, az öcséim arcára vigyort csalt. Apám zavarba jött, hebegett-habogott, örülök, hogy egy ilyen komoly és j óravaló professzor megtisztel ezzel a kéréssel. Reméltem, hogy ezzel végre le is zárul az este, de ekkor közbeszólt anyám, komoran: - Mi nem helyeseljük, hogy nem akartok templomi szertartást, az esküvő pap nélkül nem esküvő.

Csend. A szüleim titkos egyezséget köthettek, hogy anyám szóvá teszi a dolgot. De apám nem bírta megállni, küldött Pietrónak egy félmosolyt, hogy jelezze, habár beletartozik a felesége által mi-ként emlegetettekbe, kész nagyobb belátást tanúsítani. Pietro viszonozta a mosolyt, de felmérte, hogy ezúttal nem apámmal kell beszélnie, egyedül anyámhoz fordult. Meséltem neki a szüleim ellenkezéséről, nem érte váratlanul. Beszélni kezdett, egyszerűen, kedvesen és szokása szerint tökéletesen világosan. Azt mondta, megérti a szüléimét, de ő is megértést kér. Azt mondta, mélységesen tisztel mindenkit, aki őszintén bármilyen istenre hagyatkozik, de ő nem érzi, hogy ezt kellene tennie. Azt mondta, ha az ember nem hívő, nem azt jelenti, hogy nem hisz semmiben, neki is megvannak a meggyőződései, és megingathatatlanul hisz az irántam való szerelmében. Azt mondta, hogy ez a szerelem fogja megszilárdítani a frigyünket, nem az oltár, a pap, egy tisztségviselő a városházán. Azt mondta, elvi okokból utasítja el az egyházi szertartást, és én biztosan nem tudnám szeretni, vagy legalábbis kevésbé szeretném, ha kiderülne, hogy elvek nélküli ember. Végül azt mondta, hogy nyilvánvalóan maga anyám sem bízná rá a lányát olyasvalakire, aki kész ledönteni létének akárcsak egyetlen tartóoszlopát is.

Erre apám buzgón bólogatni kezdett, az öcséim tátott szájjal hallgattak, Elisa újra elérzékenyült. De anyámat nem hatotta meg. Babrálta egy kicsit a jegygyűrűjét, aztán farkasszemet nézett Pietróval, és ahelyett hogy visszatért volna a dologra, megenyhülve vagy tovább vitatkozva, hideg elszántsággal nekiállt engem magasztalni. Én már kislányként különleges voltam. Én olyanokat tudtam, amit semelyik másik lány nem tudott a telepen. Én voltam és én vagyok az ő büszkesége, az egész család büszkesége. Én sosem okoztam neki csalódást. Én kivívtam magamnak a jogot, hogy boldog legyek, és ha valaki rosszul bánik velem, annak ő ezerszeresen fogja visszafizetni.

Hökkenten hallgattam. Próbáltam rájönni, komolyan beszéle, avagy, szokása szerint, világossá akarja tenni Pietrónak, hogy tőle aztán lehet bármekkora szaktekintély és hadoválhat itt bármit, nem ő tesz szívességet a Grecóknak, hanem a Grecók neki. Nem tudtam rájönni. A vőlegényem viszont elhitte minden szavát, nem győzött bólogatni. Amikor anyám végre elhallgatott, Pietro közölte, hogy tudja, mekkora érték vagyok, és hálás neki, amiért ilyennek nevelt. Azután benyúlt a zakója zsebébe, elővett egy kék tokot, és bátortalanul felém nyújtotta. Mi lehet, gondoltam, adott már egy gyűrűt, ad még egyet? Kinyitottam a tokot. Tényleg egy gyűrű volt benne, egy csodaszép, vörös arany gyűrű, a foglalatában egy gyémántokkal körbezárt ametiszt. A nagymamámé volt, mormolta, anyám anyjáé, és a családban mindenki örül, hogy most a tiéd lesz.

Az ajándék pontot tett a szertartás végére. Folytattuk a poharazást, apám újabb mókás történeteket mesélt az életéből és a munkájáról, Gianni megkérdezte Pietrót, hogy melyik csapatnak szurkol, Beppe kihívta szkanderozni. Közben én segítettem a húgomnak leszedni az asztalt. A konyhában aztán elkövettem a hibát, hogy megkérdeztem anyámtól: - Milyen?

- A gyűrű?

- Pietro.

- Csúnya, görbe a lába.

-Apa se volt jobb.

- Mi bajod van apáddal?

- Semmi.

- Akkor hallgass, csak velünk vagy ilyen fölényes.

- Nem igaz.

- Nem? És miért hagyod, hogy parancsoljon neked? Neked is vannak elveid, nem csak neki. Állj ki magadért.

Közbeszólt Elisa:

- Mama, Pietro egy úr, és te nem tudod, milyen egy igazi úr.

- Mert te tudod? Vigyázz, kicsi vagy még, tudd, hogy hol a helyed, vagy kapsz egy pofont. Láttad, milyen a haja? Egy úrnak ilyen a

haja?

- Az urak nem a szépségük miatt urak, mama, ez egy típus.

Anyám úgy tett, mintha pofon akarná vágni, a húgom nevetve

kirángatott a konyhából, vidáman azt mondta:

- Szerencsés vagy, Lenú. Milyen finom ember ez a Pietro, és mennyire szeret. Még a nagymamája gyűrűjét is neked adta, megmutatod?

Visszamentünk az ebédlőbe. A fiúk mindannyian szkanderozni akartak a vőlegényemmel, meg akarták mutatni, hogy legalább erő dolgában különbek a professzornál. Pietro nem hátrált meg. Levette a zakóját, feltűrte az ingét, leült az asztalhoz. Vesztett Péppé ellen, vesztett Gianni ellen, és vesztett apám ellen is. De meglepett, mennyire komolyan vette a versengést. Kivörösödött, a homlokán kidülledt egy ér, vitatkozott, mert az ellenfelei szemérmetlenül csaltak. És főleg, hősiesen állta a sarat, pedig a két öcsém folyton gyúrt, apám meg puszta kézzel csavarta ki a talpfacsavart. Végig attól féltem, hogy azért se enged, inkább törjön el a keze.

Pietro három napig maradt. Apám és a két öcsém hamar megkedvelte. Utóbbiak különösen örültek, hogy Pietro nem játssza az eszét, és jól kijön velük, pedig az iskola már lemondott róluk. Anyám viszont továbbra is barátságtalan volt vele, csak az elutazása előtti napon enyhült meg. Vasárnap volt, apám kitalálta, hogy megmutatja a vejének Nápoly szépségét. Pietro örömmel beleegyezett, és felvetette, hogy ehetnénk valahol a városban.

- Étteremben? - kérdezte anyám a homlokát ráncolva.

- Igen, asszonyom, van mit ünnepelni.

- Főzök inkább én, megígértem, hogy csinálok neked tepsis rakott krumplit.

- Nem, köszönöm, így is rengeteget dolgozott már.

Miközben készülődtünk, anyám félrevont, és megkérdezte:

- Ő fizet?

- Igen.

- Biztos?

- Biztos, mama, ő hívott meg minket.

Jó korán bementünk a központba, ünnepi ruhában. És történt valami, ami nagyon meglepett. Apám játszotta az idegenvezető szerepét. Megmutatta a vendégnek az Anjou-erődöt, a királyi palotát, a királyok szobrait, a Castel dell’Ovót, a Caracciolo utat, a tengert. Pietro érdeklődve hallgatta, de egy idő után, noha először járt a városunkban, tapintatosan átvette a szót, és mesélni kezdett Nápolyról. Tetszett. Sosem mutattam különösebb érdeklődést gyerekés kamaszkorom környezete iránt, csodálkoztam, hogy Pietro ilyen tiszteletteljes hozzáértéssel beszél róla. Kiderült, hogy ismeri Nápoly történelmét, irodalmát, a meséit, legendáit, számos anekdotát, a látogatható és az elhanyagolt műemlékeit. Gondoltam, azért ismeri a várost, mert egyébként is mindent tud, meg talán azért is tanulmányozta, a megszokott módszerességével, mert az én városom, mert a hangom, a gesztusaim, az egész testem viselte a hatását. Természetesen apám rögtön trónfosztottnak érezte magát, a testvéreim unták. Észrevettem, intettem Pietrónak, hogy hagyja abba. Elvörösödött, azonnal elhallgatott. De anyám a kiszámíthatatlan húzásainak egyikével belekapaszkodott Pietro karjába, és azt mondta: - Folytasd, tetszik, senki sem mesélt még nekem ezekről a dolgokról.

A Santa Lucia negyedben beültünk egy étterembe, apám (sosem járt még ott, de jókat hallott róla) nagyon dicsérte.

- Rendelhetek, amit akarok? - súgta a fülembe Elisa.

- Igen.

Kellemesen telt az idő. Anyám sokat ivott, összehordott hetet-havat, apám és a két öcsém újra viccelődni kezdett egymással és Pietróval. Én le sem vettem a szemem a jövendőbelimről, biztos voltam benne, hogy szeretem; olyan ember, aki tisztában van az értékeivel, mégis, ha úgy adódik, el tudja engedni magát. Tetszett, hogy szívesen hallgat meg másokat, erre akkor figyeltem fel, és tetszett a megértő hangja, mint valami laikus gyóntatóé. Talán rá kellett volna vennem, hogy maradjon még egy napot, hogy elvigyem Lilához, és elmondjam a barátnőmnek: itt van, akivel összekötöm az életemet, elmegyek vele Nápolyból, mit szólsz, jól teszem? Éppen ezen morfondíroztam, amikor észrevettem, hogy az egyik közeli asztalnál öt-hat diák, akik egy pizzázással ünnepeltek valamit, nevetgélve felénk kacsingat. Rögtön rájöttem, hogy Pietrón nevetnek, a bokros szemöldökén, a homlokába lógó bozontos haján. Alig pár perc múlva a két öcsém felállt, odamentek a diákokhoz, és a szokásos faragatlan stílusukban számon kérték őket. Nagy perpatvar kerekedett, üvöltözés, néhány ökölcsapás. Anyám is besegített a fiainak, üvöltve szórta a szidalmakat, apám és Pietro rohant, hogy elráncigálják őket a diákok asztalától. Pietrót szinte szórakoztatta a dolog, úgy tűnt, nem is sejti az összetűzés okát. Amikor kijöttünk az étteremből, meg is kérdezte viccelődve: ez valami helyi szokás, hogy felálltok, és megveritek a szomszéd asztalnál ülőket? Ezen aztán jót mulattak, és még inkább egymásra találtak a két öcsémmel. De amint lehetett, apám félrevonta Peppét és Giannit, és leteremtette őket, hogy neveletlenül viselkedtek a professzor úr jelenlétében. Hallottam, ahogy Péppé szinte suttogva mentegetőzik: Pietrót cikizték, papa, mi a faszt csinálhattunk volna? Tetszett, hogy Pietrót mondott, és nem professzort: tudatni akarta, hogy már családtagnak tekinti a vőlegényemet, egy roppant értékes barátnak, akit, még ha egy kicsit tényleg különc is a kinézete, senki sem gúnyolhat a jelenlétében. De ez az incidens meggyőzött, hogy jobb, ha nem viszem el Pietrót Lilához: tudtam jól, hogy gonosz, kinevette volna Pietrót, mint a srácok az étteremben.

Este, a szabadban töltött nap után kimerültén, ettünk valamit otthon, aztán újra útra keltünk, elkísértük a jegyesemet a szállodába. Búcsúzáskor anyám, aki nagyon elemében volt, váratlanul két cuppanós csókot nyomott Pietro arcára. De útban vissza a telepre, miközben mindannyian az egekig dicsértük Pietrót, ő hallgatott. Aztán mielőtt bevonult volna a hálószobába, rosszindulatúan megjegyezte: - Piszok szerencsés vagy, nem érdemied meg ezt a szegény fiút.

Egész nyáron jól fogyott a könyv, sok helyre meghívtak, szerte az országban, hogy beszéljek róla. Megtanultam kiállni a regényemért, hűvös távolságtartással, nemegyszer jéggé dermesztve a túlságosan tolakodó közönséget. Gyakran eszembe jutottak Gigliola szavai, melyeket összevegyítettem, egybegyúrtam az enyéimmel.

Szeptember elején Pietro átköltözött Firenzébe, egy apró szállodába a pályaudvar mellett, és nekiállt albérletet keresni. Talált is egy kis lakást a Santa Maria dél Carmine környékén, rögtön elmentem megnézni. Egy lerobbant lyuk volt, két sötét szobával. Parányi konyha, ablak nélküli fürdőszoba. Amikor Liláékhoz jártam tanulni az új lakásba, Lila megengedte, hogy elnyújtózzam a szépséges fürdőkádban, és élvezzem a langyos vizet, a sűrű habot. A firenzei lakásban ütött-kopott volt a megsárgult kád, és ülve is alig fért el benne az ember. De visszanyeltem a csalódottságomat, és rábólintottam: kezdődött az egyetem, Pietrónak dolgoznia kellett, nem vesztegethetett több időt lakáskeresésre. Na meg a szüleim nápolyi lakásához képest a firenzei valóságos palota volt.

De pont mielőtt Pietro aláírta volna a bérleti szerződést, megjelent Adélé, és velem ellentétben nem fogta vissza magát. Kulipintyónak nevezte a lakást, amely tökéletesen hasznavehetetlen két olyan ember számára, aki ideje nagy részét otthoni munkával tölti. Ezért aztán megtette, amit a fia nem, bár ő is megtehette volna. Fölemelte a telefont, és Pietro színlelt ellenkezésével mit sem törődve mozgósított néhány befolyásos firenzei ismerőst. Pillanatok alatt talált San Niccolöban, baráti szívességként, nevetséges összegért egy ötszobás, világos lakást hatalmas konyhával és csinos fürdőszobával. De nem érte be ennyivel: a saját költségén elvégeztette a szükséges javításokat, segített nekem berendezni a lakást. Javaslatokat tett, tanácsokat adott, irányított. Gyakran éreztem viszont, hogy nem bízik sem az engedelmességemben, sem az ízlésemben. Ha igent mondtam valamire, ki akarta deríteni, hogy tényleg egyetértek-e vele, ha nemet mondtam, addig győzködött, amíg be nem adtam a derekam. Egyszóval, nagyrészt az történt, amit ő akart. Igazából ritkán ellenkeztem, zokszó nélkül követtem, sőt próbáltam tanulni tőle. Lenyűgözött a beszédritmusával, a gesztusaival, a frizuráival, a mindig gyönyörű ruháival, cipőivel, brosstűivel, nyakláncaival, fülbevalóival. Neki meg tetszett, hogy szorgalmas tanítványként viselkedem. Rábeszélt, hogy vágassam le a hajam rövidre, hogy vegyek jó pár ruhát az ízlése szerint egy őrült drága üzletben, ahol nagy kedvezményeket szokott kapni, vett nekem egy cipőt, amit magának szánt volna, de úgy találta, hogy nem illik a korához, és még egy fogorvos barátjához is elvitt.

Közben az esküvő, egyrészt a lakás miatt, merthogy Adélé újabb csinosításokat tartott szükségesnek, másrészt Pietro rengeteg munkája miatt átcsúszott őszről tavaszra, anyám így meghosszabbította a pénzemért folytatott háborúját. Próbáltam elkerülni a komolyabb összetűzéseket, és mutatni, hogy nem feledkeztem meg a családomról. A telefon bekötésével egy időben kifestettem a folyosót és a konyhát, az étkezőbe sötétvörös, virágmintás tapétát rakattam, vettem egy kabátot Elisának és részletre egy tévét. És végre magamat is megajándékoztam valamivel: beiratkoztam egy autós iskolába, könnyen levizsgáztam, megszereztem a jogosítványt. Anyám fortyogott: - Szereted szórni a pénzt? Minek neked jogosítvány, ha nincs is

autód?

- Majd lesz.

- Hát kocsit akarsz venni? Mennyi pénzed van igazából?

- Nem tartozik rád.

Pietrónak volt kocsija, majd használom azt, gondoltam, ha összeházasodtunk. Pietro másodszorra kocsival jött le Nápolyba, a szüleivel, hogy ők is megismerkedjenek a családommal, vezethettem egy kicsit a telep és az újtelep utcáin. Kihajtottam az országútra, el az iskola és a könyvtár előtt, át az újtelepre, ahol Lila asszonyként lakott, és visszajöttem a park mellett, és a vezetés az egyetlen kellemes emlék, amit arról a napról őrzök. Borzalmas délután volt, amit egy végeláthatatlan vacsora követett. Retten Pietróval mindent elkövettünk, hogy oldjuk a légkört, de a hosszú csendek jelezték, hogy a két család két külön világ. Végül az Airoták elmentek, egy rakás ételmaradékkal felmálházva, amit anyám tukmált rájuk, és én hirtelen úgy éreztem, mindent elhibáztam. Én ebből a családból származom, Pietro abból, mindketten magunkban hordozzuk az őseinket. Hogyan működhet a házasságunk? Mi vár rám? A hasonlóságok legyőzhetik a különbségeket? Képes leszek még egy könyvet írni? Mikor, miről? És Pietro támogat majd? És Adélé? És Mariarosa?

Egyik este, éppen hasonló gondolatok keringtek a fejemben, valaki felszólt nekem az utcáról. Rohantam az ablakhoz, rögtön felismertem Pasquale Peluso hangját. Nem egyedül volt, ott állt mellette Enzo. Megijedtem. Enzónak ilyenkor nem San Giovanni a Teduccióban kellene lennie Lilával és Gennaróval?

- Le tudsz jönni? - kiáltotta Pasquale.

- Mi történt?

- Lina nincs jól, látni szeretne.

Jövök, mondtam, és már száguldottam is lefelé a lépcsőn, hiába

ordított anyám, hogy hová mész ilyenkor, gyere vissza.

Jó ideje nem láttam se Pasqualét, se Enzót, de nem udvariaskodtunk: Lila miatt jöttek, rögtön róla beszéltek. Pasquale Che Guevara-szakállt növesztett, jól állt neki, a szeme így nagyobbnak és élénkebbnek tűnt. A dús szőrzet eltakarta a rossz fogait, még nevetés közben is. Enzo viszont semmit sem változott, csöndes volt és visszafogott, mint mindig. Már Pasquale öreg tragacsában ültünk, amikor bevillant, hogy milyen furcsa együtt látnom őket. Biztos voltam benne, hogy a telepen hallani sem akar senki Liláról és Enzóról. És tessék, nem így van: Pasquale látogatja őket, elkísérte Enzót, Lila együtt küldte el őket hozzám.

Enzo mesélte el, hogy mi történt, a szokásos tárgyilagos, rendszerezett módján: Pasquale egy építkezésen dolgozott San Giovanni a Teduccio környékén, és megbeszélték, hogy náluk vacsorázik. De Lila, aki általában fél öt körül ért haza a gyárból, hétkor, amikor Enzo és Pasquale megérkezett, még nem volt otthon. Üres lakás fogadta őket, Gennaróra a szomszédasszony vigyázott. Nekiláttak főzni, Enzo megetette a gyereket. Lila kilenc felé került elő, holtsápadtan, roppant idegesen. Enzo és Pasquale próbálták kérdezgetni, hogy mi baja, de nem válaszolt. Egyetlen mondatot mondott csak rémülten: leszakadnak a körmeim. Dehogy szakadtak le, Enzo megvizsgálta Lila mindkét kezét, az összes körme a helyén volt. Erre Lila bedühödött, és bezárkózott a szobájába Gennaróval. Nem sokkal később kikiabált a fiúknak, hogy menjenek, nézzék meg, itthon vagyok-e, sürgősen beszélni akar velem.

Megkérdeztem Enzótól:

- Veszekedtetek?

- Nem.

- Rosszul lett vagy megsérült a munkában?

- Nem hiszem... nem tudom.

Közbeszólt Pasquale:

- Ne idegeskedjünk. Fogadjunk, hogy amint meglátja Lenüt, megnyugszik? Nagyon örülök, hogy megtaláltunk, híres lettél, biztosan sok dolgod van.

Szabadkoztam, de fölemlegette azt a régi cikket az Unitából, Enzo meg bólogatott, ő is olvasta.

- Lila is látta - mondta.

- És mit szólt?

- Nagyon tetszett neki a fénykép.

- De úgy néztél ki rajta - dörmögött Pasquale -, mint egy diáklány. Megírhatnád az újságnak, hogy már lediplomáztál.

Zsörtölődött, hogy az Unitá is túl sokat foglalkozik a diákokkal. Enzo helyeselt, olyasmi beszélgetés zajlott közöttük, amilyeneket Milánóban is hallottam, csak persze bárdolatlanabb nyelvezettel. Különösen Pasquale igyekezett méltó témákkal traktálni, mert ugyan a barátjuk voltam, de mégiscsak szerepeltem az újságban, méghozzá fényképpel. Na meg talán így akarták elűzni az aggodalmat, az övékét és az enyémet.

Hallgattam őket, és hamar rájöttem, hogy a politikai szenvedély erősítette meg újra a kapcsolatukat. Gyakran találkoztak munka után, pártgyűléseken, meg valamilyen bizottságban. Hallgattam, ahogy beszélnek, udvariasságból néha közbekérdeztem, válaszoltak, de közben azon járt az agyam, hogy miféle nyavalya gyötörheti a mindig bivalyerős Lilát. Megérkeztünk San Giovanniba, úgy láttam, büszkék rám, különösen Pasquale csüggött a szavaimon, és folyton hátrapislantott a visszapillantó tükörben. Habár a szokásos tudálékosságával beszélt - a kommunista párt telepi szervezetének titkára volt - igazából mégis az én politikai egyetértésem erősítette meg, hogy jó úton jár. Olyannyira, hogy amint világosan érezte a támogatásomat, elmesélte, kissé bánatosan, hogy Enzóval és több társával kemény harcot vív a párton belül, merthogy a pártvezetés, mondta a homlokát ráncolva és nagyot csapva a kormányra, Aldo Moro füttyentésére vár, akár egy engedelmes kutya, ahelyett hogy felhagyna végre a halogatással, és csatába indulna.

- Mit gondolsz? - kérdezte.

- így van - feleltem.

- Okos vagy - dicsért meg ünnepélyesen, miközben mentünk felfelé a koszos lépcsőkön -, mindig is az voltál. Ugye, Enzo?

Enzo bólintott, de éreztem, hogy lépcsőfokonként növekszik benne a Lila iránti aggodalom, ahogyan bennem is növekedett, és bűntudata volt, amiért a beszélgetés elterelte a figyelmét. Benyitott a lakásba, itt vagyunk, kiáltotta, és rámutatott egy ajtóra. A felső rész csiszolt üvegén át halovány fény szűrődött ki. Halkan bekopogtam, és beléptem.

Lila az ágyon feküdt, talpig felöltözve. Gennaro mellette aludt. Gyere, mondta Lila, tudtam, hogy eljössz, adj egy csókot. Arcon csókoltam, leültem a fia üres kiságyára. Mennyi idő telt el az utolsó találkozásunk óta? Még soványabb volt, még sápadtabb, a szeme vörös, az orrcimpája repedezett, hosszú kézfején mindenütt vágások nyomai. Már folytatta is, halkan, hogy fel ne ébressze a gyereket: láttalak az újságokban, milyen jól nézel ki, milyen szép a hajad, mindent tudok rólad, tudom, hogy férjhez mész, egy professzorhoz, remek, Firenzébe költözöl, bocsáss meg, hogy iderángattalak, ilyen későn, nem forog az agyam, olyan, mint a málló tapéta, jaj, de jó, hogy itt vagy.

- Mi történt? - kérdeztem, és a keze után nyúltam, hogy megsimogassam.

Csak egy kérdés volt, egy gesztus, de Lila összehúzta a szemét, zavartan elkapta a kezét.

- Nem vagyok jól - mondta -, de várj, ne ijedj meg, mindjárt megnyugszom.

Megnyugodott. Azt mondta, halkan, szinte szótagolva:

- Azért zargattalak, Lenú, mert meg kell ígérned valamit, egyedül benned bízom: ha történne velem valami, ha kórházba kerülök, ha bolondokházába zárnak, ha eltűnök, vedd magadhoz Gennarót, viseld gondját, neveld fel. Enzo derék ember, jószívű, megbízom benne, de nem tudja megadni a gyereknek azt, amit te igen.

- Miket beszélsz? Mi baj van? Ha nem mondod el, nem értem.

- Előbb ígérd meg.

- Rendben.

Megint ideges lett, megijesztett.

- Nem, ne azt mondd, hogy rendben; ígérd meg, itt és most, hogy magadhoz veszed a fiamat. És ha pénzre lenne szükséged, keresd meg Ninót, mondd meg neki, hogy segítenie kell. De most ígérd meg: felnevelem a gyereket.

Bizonytalanul ránéztem, megígértem. Megígértem, és egész éjjel hallgattam a történetét.

Talán utoljára mesélek Liláról ilyen aprólékos részletességgel. A későbbiekben egyre megfoghatatlanabbá vált számomra, egyre kevesebbet tudtam róla. Elváltak útjaink, messzire kerültünk egymástól. Hiába éltem más városokban, hiába nem találkoztunk szinte soha, hiába, hogy nem jelentkezett, az árnyéka inspirált, nyomasztott, büszkeséggel töltött el, lelohasztott, nem hagyott nyugodni.

Erre az inspirálásra most, amikor mindezt írom, még inkább szükségem van. Azt akarom, hogy Lila itt legyen. Azt akarom, hogy fűzzön hozzá valamit a történetünkhöz, hogy kitöröljön belőle, hogy belevesse magát, közreműködjön, hogy hozzátegye azt, amit tud, amit mondott, amit gondolt; amikor farkasszemet nézett a fasiszta Ginóval; amikor találkozott Nadiával, Galiani tanárnő lányával; amikor visszatért a Viktor Emánuel úti lakásba, ahol korábban nem találta a helyét; amikor nyersen ecsetelte az erotikus élményeit. A zavaromról, a fájdalmamról, a kevéske dologról, amit közbevetettem, miközben hallgattam, majd később szólok.

Amint A kék tündér hamuvá lett a gyárudvaron lobogó tűzben, Lila visszament dolgozni. Nem tudom, mennyire hatott rá a találkozásunk, néhány napig biztosan rosszkedvű volt, de sikerült megállnia, hogy ne kérdezze meg magától, miért. Megtanulta, hogy okokat keresni fájdalmas, és várta, hogy a boldogtalansága általános levertséggé, majd búskomorsággá, végül a mindennapok nyűgévé váljon: gondoskodni Gennaróról, bevetni az ágyat, kitakarítani, mosni és vasalni a kicsire, Enzóra és saját magára, megfőzni az ebédet hármuknak, rábízni a kicsit a szomszédasszonyra ezer intelemmel, rohanni a gyárba, tűrni a fáradtságot és a megaláztatásokat, hazamenni és foglalkozni a fiával meg egy kicsit Gennaro játszótársaival is, elkészíteni a vacsorát, enni, megint hármasban, lefektetni Gennarót, miközben Enzo leszedi az asztalt és elmosogat, aztán vissza a konyhába segíteni Enzónak a tanulásban, mert tudta, mennyire jólesik neki a segítsége, és, bármilyen fáradt volt is, nem akarta cserben hagyni.

Mit látott Enzóban? Azt hiszem, lényegében azt, amit Stefanóban és Ninóban is látni akart: egy lehetőséget, hogy végre minden rendbe jöjjön, a helyes kerékvágásba kerüljön az élet. De amíg Stefano, miután lehullott a gazdagság leple, üres és veszélyes alaknak bizonyult, Nino pedig, miután lehullott a műveltség leple, a fájdalom fekete füstjévé lett, Lila úgy érezte, Enzótól semmiféle csúnya meglepetésre nem kell számítania. Valami homályos okból kifolyólag már kisiskolásként is tisztelte Enzót, aki az évek során minden mozdulatában olyannyira kiegyensúlyozott, a világgal szemben tökéletesen határozott, vele viszont mindig jólelkű férfivá érett, hogy Lila kizártnak tartotta, hogy egyszer csak megváltozzon.

Mégsem aludtak együtt, Lila nem bírta megtenni. Bezárkóztak a szobájukba, Lila hallotta, ahogy Enzo tesz-vesz a falon túl, aztán elültek a zajok, csak a ház és az utca hangjai maradtak. A fáradtság ellenére Lila mindig nehezen aludt el. A sötétben boldogtalansága összes, elővigyázatosságból meg nem nevezett oka Gennaróra zúdult. Azt gondolta: mi lesz ebből a gyerekből? Azt gondolta: nem szabad Rinucciónak szólítanom, visszalököm vele a nyelvjárásba. Azt gondolta: segítenem kell a játszópajtásainak is, különben lehúzzák. Azt gondolta: nincs időm, én sem vagyok már a régi, nem veszek tollat a kezembe, nem olvasok könyveket.

Időnként nyomást érzett a mellkasában. Rémülten felkapcsolta a lámpát, az éjszaka közepén, nézte az alvó fiát. Nem sokat látott benne Ninóból, inkább a bátyjára emlékeztette. Amikor kisebb volt, le sem lehetett vakarni az anyjáról, most viszont durcáskodott, visított, folyton rohant volna játszani a többiekkel, csúnyán odamondogatott Lilának. Nagyon szeretem - gondolta Lila-, de olyannak szeretem, amilyen? Gonosz kérdés. Figyelte a fiát, és egyre inkább úgy találta, habár a szomszédasszony nem győzte dicsérni az eszét, hogy nem olyan, amilyennek elképzelte. Elfecséreltnek érezte a fiának szentelt éveket, nem hitt már abban, amiben régen, hogy a kisgyerekkor határozza meg, milyen ember válik valakiből. Következetesnek kell lenni, de Gennaro nem az, ahogyan én sem, gondolta. Csapongók összevissza, baj van velem, és a fiammal is. Aztán elszégyellte magát a gondolatai miatt, odasúgta az alvó gyereknek: okos vagy, tudsz már olvasni, írni, összeadni, kivonni, anyád ostoba, sosem elégedett. Homlokon csókolta a kicsit, leoltotta a lámpát.

De nem jött álom a szemére, különösen ha Enzo későn ért haza és gyorsan lefeküdt, anélkül, hogy tanulni hívta volna. Biztosan kurvázott, vagy szeretője van, gondolta Lila, talán egy lány a gyárból, vagy a helyi kommunista szekcióból, ahová azonnal belépett. Ilyenek a férfiak, gondolta, legalábbis azok, akiket ismertem: muszáj folyton baszniuk, különben boldogtalanok. Nyilván Enzo sem más, miért is volna. Amúgy meg, én utasítottam vissza, miattam alszik egyedül, nem várhatok tőle semmit. Lila csak attól félt, hogy Enzo szerelmes lesz valakibe, őt meg elküldi. Nem amiatt aggódott, hogy nem lesz fedél a feje fölött, dolgozott a szalámigyárban, erősnek érezte magát, furcsamód erősebbnek, mint amikor hozzáment Stefanóhoz, és gazdaggá, de kiszolgáltatottá vált. Sokkal inkább attól tartott, hogy elveszíti Enzót, a kedvességét, a figyelmességét, mellyel Lila minden gondját kezelte, a belőle áradó nyugodt erőt, amely megmentette Lilát előbb Nino hiányától, majd Stefano jelenlététől. Meg aztán, Lila akkori helyzetében Enzo volt az egyetlen, aki elismerte, aki továbbra is különleges képességeket tulajdonított neki.

- Tudod, mit jelent ez?

- Nem.

- Nézd meg jobban.

- Németül van, Enzo, nem tudok németül.

- Tudsz te, ha akarsz - felelte Enzo, félig viccesen, félig komolyan.

Enzo nagy küzdelmek árán elvégezte a középiskolát, Lila meg

csak az ötosztályos általánost, mégis, Enzo jóval eszesebbnek tartotta magánál Lilát, aki szerinte rendelkezett azzal a csodálatos képességgel, hogy bármit gyorsan megtanuljon. Ezért aztán amikor egy-két jelből rájött, hogy az emberiség jövőjét a számítógépes programnyelvek jelentik, és azon kevesek, akik ezeket először elsajátítják, kiváltságosak lesznek a világban, Lilához fordult.

- Segíts.

- Fáradt vagyok.

- Szar az életünk, Lina, változtatnunk kell.

- Nekem jó így.

- Egész nap idegenekkel van a gyerek.

- Nagy már, nem élhet üvegbúra alatt.

- Nézd, hogy néz ki a kezed.

- Az én kezem, azt csinálok vele, amit akarok.

- Többet akarok keresni, érted és Gennaróért.

- Törődj a magad dolgával, majd én törődöm az enyémmel.

A szokásos gorombaságával válaszolgatott.

Enzo beiratkozott egy, a lehetőségeikhez képest méregdrága levelező tanfolyamra -havonta érkezett a tananyag, és időnként el kellett küldenie egy kitöltött tesztet a nemzetközi központba, Zürichbe, ahonnan kijavítva kapta vissza -, és lassacskán rávette Lilát, hogy segítsen neki. Lila belement, de egészen másképp viselkedett Enzóval, mint annak idején Ninóval, akit gyötört a rögeszméjével, hogy megmutatja, mindenben képes neki segíteni. Enzóval nyugodt volt, nem próbálta felülmúlni. A tanulásra szánt esti órák Enzónak erőfeszítést, Lilának megnyugvást jelentettek. A ritka alkalmakkor, amikor Enzo későn ért haza és nem kért a társaságából, talán ezért hallgatta aggodalommal a mosdóból kiszűrődő vízcsobogást, talán ezért gondolt arra, hogy Enzo éppen a szeretők és a légyottok nyomait mossa le a testéről.

A sok gürcölés a gyárban - Lila azonnal rájött - arra sarkallta az embereket, hogy ne a feleségükkel vagy a férjükkel keféljenek, amikor holtfáradtan, kedvetlenül hazaérnek, hanem ott, a munkában, reggel vagy délután. A férfiak minden alkalmat megragadtak, hogy fogdoshassák a nőket, ajánlatokat tettek nekik, ha elmentek mellettük; a nők meg, különösen az idősebbek, nevettek, hozzájuk dörgölőztek a nagy mellükkel, szerelembe estek, és a szerelemmel kicselezték a fáradtságot és az unalmat, hogy úgy érezzék, igazán élnek.

A férfiak megpróbálták becserkészni Lilát is, kóstolgatták, rögtön az első napoktól kezdve. Lila visszautasította őket, de kinevették, vagy obszcén célozgatásokkal teli dalocskákat énekelgetve odébb mentek. Egyik reggel, hogy egyszer s mindenkorra tisztázza a dolgot, majdnem leszakította a fülét az egyiknek, aki odaszólt neki egy cifrát és mentében nyakon csókolta. Egész jóvágású pasi volt, negyven körüli, Edónak hívták, minden nővel kikezdett, és remekül mesélte a disznó vicceket. Lila megragadta a fülcimpáját, belecsavart, és tiszta erőből meghúzta, az ujjai belemélyedtek a húsba, és nem enyhített a szorításon, hiába üvöltött a gálád, miközben próbálta kivédeni Lila záporozó rúgásait. Ezután Lila dühödten bement Brúnó Soccavóhoz panaszkodni.

Amióta Brúnó fölvette a gyárba, alig találkoztak, futólag, és Lila akkor se nagyon törődött vele. Most viszont jobban szemügyre vette: amikor belépett, Brúnó az íróasztalnál ült, de azonnal felállt,

ahogy az urak szoktak, ha hölgylátogatójuk érkezik. Lila megdöbbent: Brúnó arca felpuffadt, a szemét fátyolossá tette a jólét, a mellkasa súlyosan domborodott, és tűzpirosán, magmaként izzott az arca, a színe teljesen elütött koromfekete hajától és farkasfogainak vakító fehérségétől. Hová lett Nino barátja, a srác, aki jogot tanult?, kérdezte magában Lila. És érezte, hogy nincs átjárás az ischiai emlékek és a szalámigyár között: hatalmas szakadék tátong közöttük, és Brúnó ebben a nagy ugrásban - talán mert az apja az utóbbi időben gyengélkedett, és a gyár terhei (egyesek adósságokról beszéltek) mind rászakadtak - tönkrement.

Lila elpanaszolta neki a baját, de Brúnó kinevette.

- Lina - intette le -, én szívességet tettem neked, úgyhogy ne cirkuszolj. Itt mindenki keményen dolgozik, ne járkálj folyton kivont karddal: az embereknek néha szükségük van egy kis lazításra, különben megbokrosodnak.

- Lazítsatok egymással.

Brúnó vidáman rákacsintott:

- Olyannak ismerlek, aki szeret szórakozni.

- Akkor, amikor én akarok.

Lila ellenséges hangjára Brúnó is hangszínt váltott. Komolyan folytatta, anélkül hogy Lilára nézett volna: te nem változtál, ugyanolyan szép vagy, mint akkor Ischián. Aztán ajtót mutatott neki: menj, menj dolgozni.

De attól kezdve, ha összefutottak a gyárban, sosem mulasztotta el, hogy mindenki előtt szóljon Lilához pár jó szót. Ez a bizalmasság szentesítette Lila helyét a gyárban: az ifjú Soccavo kegyeltje, jobb békén hagyni. És mindezt tovább erősítette az a délután, amikor, rögtön az ebédszünetet követően, egy Teresa nevű termetes asszonyság megállította Lilát, és kihívóan azt mondta: várnak az érlelőnél. Lila átment a négyszögletes, zsúfolt helyiségbe, ahol a plafonról mindenütt száradó húsok lengedeztek a sárgás fényben. Ott találta Brúnót, látszólag ellenőrizni jött, de igazából beszélgetni akart.

Miközben szakértő arccal körbejárt, tapogatott és szagolgatott, Pinucciáról, a sógornőjéről kérdezgette Lilát, és - felbosszantva vele - megjegyezte, méghozzá úgy, hogy rá sem nézett, sőt egy disznósajtot bámult: sosem érte be a bátyáddal, azon a nyáron belém szeretett, ahogyan te Ninóba. Aztán továbbment, és Lilának hátat fordítva hozzátette: vele jöttem rá, hogy a terhes nők imádnak kefélni. Majd, még mielőtt Lila közbeszólhatott, gúnyolódhatott vagy feldühödhetett volna, megállt a terem közepén, és kijelentette, hogy habár a gyártól, úgy egészében, kiskora óta hányingere van, de itt, a szárítóban mindig jól érezte magát, van itt valami megnyugtató, valamiféle teljesség, amikor elkészül a termék, beérik, illatozik, mehet a piacra. Nézd, érintsd meg, mondta, milyen tömör, milyen kemény, érezd az illatát: olyan illat, mint amikor a férfi és a nő ölelkezik és simogatják egymást - szereted? -, nem is képzeled, hány nőt csábítottam be ide kamaszkorom óta. Ekkor derékon ragadta Lilát, ajkát végighúzta Lila hosszú nyakán, s közben már markolászta a fenekét, mintha száz keze lett volna, a kötényénél matatott, aztán alatta, szédületes sebességgel, lihegve, a felderítés élvezete nélkül, a behatolás vágyától hajtva.

Lilában mindez, a felvágottak szagától kezdve, felidézte Stefano erőszakosságát, és néhány másodpercre teljesen megsemmisült, attól félt, hogy Brúnó megöli. Aztán elfogta a pulykaméreg, arcon csapta és tökön rúgta Brúnót, és visított, szar alak vagy, nincs semmi a lábad között, gyere ide, vedd elő, letépem, te rohadék.

Brúnó elengedte, hátrált. Megérintette vérző ajkát, zavartan nevetgélt, dünnyögött: bocsáss meg, azt hittem, hálából ennyi belefér. Lila ordított: úgy érted, így kellene megfizetnem a hálapénzt, különben kirúgsz? Brúnó megint nevetett, rázta a fejét: nem, ha nem akarod, hát nem akarod, ennyi, bocsánatot kértem, mit kéne még tennem? De Lila tajtékzott, csak most kezdte érezni a testén Brúnó érintésének nyomát, és tudta, hogy rajta marad, szappannal sem tudja majd lemosni. Az ajtó felé hátrált, azt mondta: most megúsztad, de esküszöm, kirúgsz vagy sem, ha még egyszer hozzám érsz, nagyon megjárod. Kiment, miközben Brúnó dörmögött: mi bajod van, nem csináltam semmit, ennél nagyobb gondok sose legyenek, gyere ide, béküljünk ki.

Lila visszament a helyére. Akkoriban a mosókádaknál dolgozott a gőzben, egyfajta mindenesként, többek között a padlót kellett szárazon tartania: sziszifuszi munka volt. Edo, akinek majdnem letépte a fülét, kíváncsian fürkészte. Mindannyian őt nézték, férfiak és nők, látták, hogy roppant dühösen tért vissza az érlelőből. Lila pillantásra sem méltatta őket. Felkapott egy rongyot, ledobta a földre, súrolni kezdte a padló lucskos kövét, és hangosan, fenyegetően szavalta: lássuk, melyik faszkalap akar még bepróbálkozni? Erre gyorsan mindenki belemerült a munkájába.

Napokig várta, hogy megkapja a felmondást, de nem kapta meg. Ha összefutottak, Brúnó kedvesen rámosolygott, amire Lila egy hűvös biccentéssel válaszolt. Semmi következmény tehát, azon kívül, hogy Lilában megmaradt a kurta kezek keltette undor és a felfeltörő gyűlölet. De a kisfőnökök, látván, hogy Lila továbbra is levegőnek néz mindenkit, a szokásos gőgösségével, újra ugráltatni kezdték, folyton újabb feladatokat sóztak rá, halálra fárasztották, miközben ocsmányságokkal traktálták. Nyilván engedélyt kaptak rá.

Lila egy szót sem szólt Enzónak a majdnem letépett fülről, Brúnó erőszakoskodásáról, a kisfőnökök kellemetlenkedéseiről, a mindennapos küzdelmeiről. Ha Enzo megkérdezte, mi újság a gyárban, gunyorosan visszakérdezett, miért nem mesélsz inkább te a munkahelyedről? És mivelhogy Enzo hallgatott, Lila ugratta még egy kicsit, aztán nekiláttak a levelező tanfolyam anyagát tanulmányozni. Ebbe menekültek, számos ok miatt, legfőképp azért, hogy ne kelljen a jövőről kérdezniük a másikat: mit jelentenek egymásnak, miért vette a szárnyai alá Enzo Lilát és Gennarót, miért hagyta Lila, hogy megtegye, és annak ellenére, hogy egy fedél alatt élnek, miért várja minden éjjel Enzo hiába, hogy Lila bemenjen hozzá, miközben Enzo forgolódik az ágyában, majd kimegy a konyhába, mintha csak egy korty vízért menne, és odapillant Lila ajtajának üvegtáblájára, hogy Lila árnyát kémlelje a lámpafényben. Kimondatlan feszültségek - kopogok, beengedem -, kétségek mindkettejükben. Végül inkább a folyamatábrákba menekültek, úgy versenyeztek, mintha tornagyakorlatokat mutatnának be.

- Ábrázoljuk azt, ahogy kinyílik egy ajtó - mondta Lila.

- Ábrázoljuk a nyakkendő csomóját - mondta Enzo.

- Ábrázoljuk, ahogy megkötöm Gennaro cipőjét - mondta Lila.

- Ábrázoljuk, ahogyan fő a kávé a kávéfőzőben - mondta Enzo.

A legegyszerűbb dolgoktól a legbonyolultabbakig, törték a fejüket, hogyan ábrázolják a hétköznapok cselekedeteit, noha a zürichi tesztekben ez nem volt követelmény. És igazából nem Enzo akarta, hanem szokás szerint Lila, aki a kezdeti visszafogottság után estéről estére egyre jobban belemelegedett, a jéghideg lakásban őrült szenvedéllyel egyszerűsítette le nyomorúságos világukat a 0 és az 1 valóságává. Úgy tűnt, az absztrakt linearitás felé fordul - az absztrakció absztrakciót szült-, egyfajta megnyugtató tisztaságot remélt tőle.

- Ábrázoljuk - vetette fel egyik este - a gyárakat.

- Mindent, ami ott folyik? - kérdezte Enzo meglepetten.

- Igen.

Enzo ránézett, azt mondta:

- Jól van, kezdjük a tieddel.

Lila bosszúsan elhúzta a száját, jó éjszakát, mormolta, és eltűnt szobájában.

Ez az egyébként is ingatag egyensúly kettejük közt még inkább felborult, amikor felbukkant Pasquale. Egy építkezésen dolgozott a közelben, és a kommunista párt helyi szervezetének gyűlésére érkezett San Giovanni a Teduccióba. Véletlenül futott össze az utcán Enzóval, és rögtön rátaláltak a régi összhangra, nekiálltak politizálni, ugyanannyira elégedetlenek voltak mindketten. Enzo kezdetben óvatosan fogalmazott, de Pasquale, meglepő módon, hiszen fontos tisztséget töltött be a telepi pártszervezetben - körzeti titkár -, nem köntörfalazott, nyíltan támadta a pártot a revizionista szemlélet miatt, és a szakszervezetet, amiért túl gyakran huny szemet. Annyira összemelegedtek, hogy Lila ott találta náluk Pasqualét vacsoraidőben, úgyhogy neki is össze kellett ütnie valamit.

Rosszul indult az este. Lila úgy érezte, Pasquale figyeli, erőt kellett vennie magán, hogy föl ne kapja a vizet. Mit akar Pasquale, kémkedik utána, világgá akarja kürtölni a telepen, hogyan él? Minek jött ide, milyen jogon ítélkezik felette? Nem szólt hozzá egyetlen baráti szót sem, nem mesélt Lilának a családjáról, Nunziáról, Rinóról, Lernandóról. Ehelyett olyan pillantásokat vetett rá, mint a férfiak a gyárban, méregette, és ha Lila rajtakapta, elfordította a tekintetét. Azt gondolhatta: hogy megcsúnyult, hogyan is lehettem szerelmes belé annak idején, tiszta hülye voltam. És kétségkívül rossz anyának tartotta, mert a szatócs Carracci által kínált jómód helyett ebbe a nyomorba taszította a fiát. Lila nem bírta sokáig, nagyot fújt, és azt mondta Enzónak: szedd le az asztalt, én megyek aludni. De ekkor Pasquale, váratlanul, magára öltötte a nagy alkalmakra tartogatott arckifejezését, és kissé megilletődve így szólt: Lina, mielőtt elmennél, mondanom kell neked valamit: nincs még egy hozzád hasonló nő, ha mindenki a te elszántságoddal vetné magát az életbe, már régen megváltozott volna a világ. És miután ekképpen megtörte a jeget, elmesélte, hogy Fernando újra cipőket talpal, hogy Rino lett Stefano keresztje, folyton pénzt koldul tőle, hogy Nunziát alig látni, nemigen mozdul ki otthonról. De te jól tetted, erősítette meg: Stefano és a Solarák senkitől sem kaptak annyi pofán rúgást a telepen, mint tőled, és én melletted állok.

Attól fogva Pasquale gyakran megjelent Liláéknál, és látogatásai a tanulás rovására mentek. Vacsoraidőben érkezett, négy meleg pizzával, belefogott a szokásos mondókájába, úgy beszélt, mint aki mindent tud arról, hogyan működik a kapitalista és az antikapitalista világ, és a régi barátság újraéledt. Nyilvánvaló volt, hogy Pasqualénak hiányzik a szeretet, a húgát, Carment eljegyezte a benzinkutas, nem sok ideje maradt a bátyjára. De egyfajta dühödt tettrekészséggel felelt a magányra, ami tetszett Lilának, kíváncsivá tette. Noha rengeteget gürcölt az építkezésen, a szakszervezet ügyeire is maradt ereje, vérvörös festékkel öntötte le az amerikai konzulátus épületét, és ha verekedésre került sor a fasisztákkal, mindig az első sorban küzdött, még egy munkás-diák bizottságnak is tagja volt, noha az utóbbiakkal folyton vitatkozott. És ott volt a kommunista párt is: felkészült rá, hogy a roppant kritikus megnyilvánulásai miatt egyik napról a másikra elveszíti körzeti titkári megbízatását. Enzóval és Lilával szabadon beszélhetett, a személyes sértettségét és a politikai érveket keverve. Azt mondják nekem, hogy a párt ellensége vagyok, dohogott, azt mondják nekem, hogy cirkuszolok, hogy maradjak veszteg. Pedig ők teszik tönkre a pártot, ők teszik a rendszer egyik fogaskerekévé, ők degradálják az antifasizmust demokratikus éberséggé. És tudjátok, kit neveztek ki a Társadalmi mozgalom vezetőjének a telepi körzetben? Ginót, a patikus fiát, Michele Solara ostoba csatlósát. Én meg tűrjem, hogy a fasiszták mozgolódni kezdjenek a telepen? Az apám - folytatta elérzékenyülve - feláldozta magát a pártért, és minek, a rózsavizes antifasizmusért, ezért a szarért, ami most van? Amikor bebörtönözték szegényt, ártatlanul - fortyogott-, teljesen ártatlanul, mert nem ő ölte meg dón Achillét, a párt magára hagyta, pedig részt vett a négynapos felkelésben, harcolt a Sanitá hídnál, és a háború után mindenkinél többet tett a pártért a telepen. És Giuseppinát, az anyámat ugyan ki támogatta? Ahogy megemlítette az anyját, Pasquale a térdére ültette Gennarót, és megkérdezte: látod, milyen szép az anyukád, szereted?

Lila hallgatta Pasqualét, és időnként felötlött benne, hogy talán annak idején igent kellett volna mondania neki, annak a srácnak, aki először felfigyelt rá, nem kellett volna törődnie Stefanóval és a pénzével, nem kellett volna bajba sodornia magát Ninóval: maradnia kellett volna a helyén, nem esni a kevélység bűnébe, lehűteni a fejét. Máskor meg, Pasquale heves kirohanásait hallgatva, úgy érezte, hogy újra lehúzza a gyerekkora, a telepi durvaság, dón Achille, a gyilkosság, amiről kislányként annyit mesélt, oly sok kitalált részlettel, hogy most úgy tűnt neki, mintha jelen lett volna. Eszébe jutott Pasquale apjának letartóztatása, ahogyan ordított az asztalos, a felesége, Carmen, és kellemetlen volt, az igazi emlékek összemosódtak a kitaláltakkal, látta az erőszakot, a vért. Ilyenkor összerezzent, megborzongott, kimentette magát Pasquale kesergésének folyamából, és hogy megnyugodjon, megkérte Pasqualét, meséljen inkább valami mást, mondjuk a régi karácsonyokról vagy húsvétokról, amikor együtt volt a család, és az anyja, Giuseppina remek főztjét ették. Pasquale hamar felfigyelt erre, és talán azt gondolta, hogy Lilának ugyanúgy hiányzik a családi szeretet, mint ahogyan neki. így aztán egyszer váratlanul betoppant, és nagy vidáman odaállt Lila elé: idenézz, kit hoztam neked. Nunziát vitte.

Anya és lánya összeölelkezett, Nunzia hosszasan zokogott, odaadta az ajándékát Gennarónak, egy Pinocchio rongybabát. De amint Nunzia belekezdett a szemrehányásokba a lánya rossz döntései miatt, Lila, habár korábban úgy tűnt, nagyon örül, hogy látja, azonnal leállította: mama, vagy úgy teszünk, mintha mi sem történt volna, vagy menj el. Nunzia megsértődött, leült játszani a gyerekkel, és mintha hozzá beszélne, többször elmondta: amikor anyád dolgozni van, téged kire hagy, szegénykém? Ekkor Pasquale rájött, hogy balul sült el a dolog, közölte, hogy késő van, ideje indulniuk. Nunzia feltápászkodott, és odafordult a lányához, félig fenyegetően, félig könyörögve: - Ide figyelj, előbb megkóstoltattad velünk az urak életét, aztán tönkretettél minket: magára hagytad a bátyádat, látni sem akar többé, az apád kitörölt a fejéből; Lina, kérlek, nem azt mondom, hogy békülj ki a férjeddel, az lehetetlen, de legalább a Solarákkal tisztázd a dolgokat, miattad vettek el tőlünk mindent, és mindannyian, Rino, az apád, az összes Cerullo, újra senkik vagyunk.

Lila végighallgatta, aztán szinte kituszkolta az anyját az ajtón. Azt mondta: mama, jobb, ha nem jössz többet. Ugyanazt kiáltotta Pasquale után is.

Túl sok baj egyszerre: bűntudat Gennaro és Enzo miatt; a hosszú, kemény munka a gyárban, a túlórák, Brúnó ocsmányságai; a családja újra ráakaszkodna; és a lerázhatatlan Pasquale. Semmin sem sértődik meg, újra beállít, vidáman, és egyszer elrángatja Lilát, Enzót és Gennarót pizzázni, másszor elviszi őket kocsival Agerolába, hadd levegőzzön egy kicsit a gyerek. Ráadásul megpróbálta belevonni Lilát a tevékenységeibe. Addig nyaggatta, míg belépett a szakszervezetbe: Lila nem akarta, végül azért állt rá, hogy odaszúrjon egyet Soccavónak, aki persze nem nézte jó szemmel a dolgot. Hordta neki a különböző, egyszerű, világos prospektusokat, olyasféle témákról, mint a munkabér, fizetéstáblák, munkaszerződések, és habár jómaga soha nem nyitotta ki őket, tudta, hogy Lila előbb-utóbb mindet elolvassa majd. Elrángatta Lilát Enzóval és a kicsivel együtt a Chiaia negyedbe a tengerpartra, egy tüntetésre a vietnami békéért, amelynek menekülés lett a vége: kövek repkedtek, fasiszták provokáltak, rendőrök rohamoztak, Pasquale ütötte, akit ért, Lila ordítva gyalázkodott, Enzo meg átkozta a pillanatot, amikor elhatározták, hogy magukkal viszik Gennarót a zűrzavarba.

Két eset különösen fontos volt Lila számára abban az időszakban. Az elsőnél Pasquale rágta a fülét, hogy menjen el vele meghallgatni egy ismert elvtársnő előadását. Lila kötélnek állt, kíváncsi volt. De alig hallott valamit a beszédből - nagy vonalakban a pártról és a munkásosztályról szólt-, mert az elvtársnő késve érkezett, és amikor végre elkezdődött a gyűlés, Gennaro hisztizni kezdett, Lila kénytelen volt szórakoztatni, kiment vele az utcára játszani, aztán vissza a terembe, aztán megint ki az utcára. Mindenesetre az a kevés, amit hallott, elegendő volt számára, hogy meggyőződjön az elvtársnő nagyszerűségéről, és arról, hogy fényévek választják el a munkások és kispolgárok alkotta közönségtől. Ezért aztán, amikor észrevette, hogy Pasqualénak, Enzónak és másoknak nem tetszik, ahogyan beszél, azt gondolta, hogy nincs igazuk, hálásnak kellene lenniük, hogy egy ilyen művelt nő az idejét vesztegeti rájuk. S amikor Pasquale felszólalt, hangot adott nemtetszésének, és a képviselő asszony-elvtársnő felháborodott, elcsukló hangon, dühösen felkiáltott: ebből elég, elmegyek, Lilának tetszett a reakciója, egyetértett vele. De természetesen ahogy általában, összekavarodtak benne az érzések. Amikor Enzo bekiabált, Pasqualét megtámogatva: elvtársnő, nélkülünk te nem is létezel, úgyhogy addig maradsz, amíg mi akarjuk, és majd akkor mész el, ha mi azt mondjuk, Lila hirtelen átpártolt, helyénvalónak érezte a mi erőszakosságát, megérdemli ez a nő, gondolta. Aztán hazament, és mérges volt a fiára, hogy elrontotta az estéjét.

Jóval mozgalmasabbra sikeredett egy bizottsági gyűlés, melyre persze a mindig nyüzsgő Pasquale is hivatalos volt. Lila is elment, nemcsak azért, mert Pasquale rágta a fülét, hanem mert tetszett neki Pasquale nyughatatlansága, hogy megértse, felfedezze a dolgokat. Nápolyban volt a gyűlés, egyik este, a Tribunali út egy régi bérházában. Pasquale kocsijával mentek, felkapaszkodtak a viharvert, mégis impozáns lépcsőn. Nagy volt a terem, alig lézengtek benne. Lila könnyen megkülönböztette a diákokat a munkásoktól, az arcukra volt írva, ki hová tartozik, a vezetők fesztelenül viselkedtek, az egyszerű párttagok habogtak. És valami máris felbosszantotta. A diákok beszédeit képmutatónak érezte, alázatos hangjuk nem illett tudós nyelvezetükhöz. És mindig ugyanazt szajkózták: azért vagyunk itt, hogy tanuljunk tőletek, mármint a munkásoktól; de valójában nagyon is világos elképzeléseik voltak a tőkéről, a kizsákmányolásról, a szociáldemokrácia árulásáról, az osztályharc módozatairól. Ráadásul - észrevette - a néhány, egyébként hallgatag lány locsogva illegette magát Enzo és Pasquale előtt. A közvetlenebb Pasqualét különösen körülzsongták. Egy vérbeli munkás, egy igazi proletár, aki bár párttag és körzetvezető, eljött, hogy megossza a tapasztalatait az egybegyűltekkel. Amikor Pasquale és Enzo beszélt, a diákok, noha egymással nem győztek civakodni, nagy egyetértéssel hallgatták őket. Enzo szokásához híven röviden, tömören szólt. Pasquale viszont bő lére eresztette, hosszasan mesélt, félig olaszul, félig nyelvjárásban, a vidéki politikai műhelyek előretöréséről, és élesen oda-odaszúrt a diákoknak, amiért nem elég aktívak. Végül váratlanul belevonta a beszédébe Lilát is. Bemutatta a teljes nevével mint egy munkás-elvtársnőt, aki egy apró élelmiszeripari gyárban dolgozik, és sokat dicsérte.

Lila összeráncolta a homlokát, hunyorgott, nem tetszett neki, hogy mindenki úgy bámulja, mint valami különleges állatot. És amikor Pasquale után egy lány következett - az első lány, aki szót kért -, még inkább bedühödött, először is, mert a lány úgy beszélt, mintha könyvből olvasna, másodszor, mert többször is megemlítette, Cerullo elvtársnőnek nevezte, harmadszor, mert már ismerte: Nadia volt, Galiani tanárnő lánya, Nino egykori kedvese, aki szerelmes leveleket írogatott Ninónak Ischiára.

Egy darabig félt, hogy Nadia is felismerte, de a lány, noha végig szinte csak hozzá beszélt, semmi jelét nem mutatta, hogy emlékezne rá. Egyébként, miért is emlékezett volna? Számtalan fényűző bulin vehetett részt, ki tudja, hány árny bújt meg az emlékezetében.

Lilába viszont mélyen belevésődött az az egyetlen alkalom. Pontosan emlékezett a lakásra a Viktor Emánuel úton, Ninóra, a sok, jó családból származó fiatalra, a könyvekre, a képekre, arra, hogy mennyire rosszul érezte ott magát. Nem bírta tovább, kiment a teremből, miközben Nadia még beszélt, és elindult Gennaróval járni egyet, testében a gonosz erővel, amely nem találván kiutat a gyomrát szorongatta.

Nem sokkal később aztán visszatért, elhatározta, hogy ő is felszólal, hogy ne érezze magát kevesebbnek senkinél. Éppen egy göndör srác beszélt nagy jártassággal az Italsider acélkohóról és a teljesítménybérről. Lila megvárta, míg a srác befejezi, aztán, nem törődve Enzo döbbent tekintetével, szót kért. Hosszan beszélt, olaszul, közben Gennaro ficánkolt a karjában. Halkan kezdte, és egyre hangosabban folytatta, talán túl hangos is volt a csendes teremben. Kihívóan közölte, hogy semmit sem tud a munkásosztályról. Viszont a munkásokat és a munkásnőket ismeri a gyárban, ahol dolgozik, de tőlük az égvilágon semmit nem lehet tanulni, legfeljebb nyomort. El tudjátok képzelni, kérdezte, mit jelent napi nyolc órát derékig abban a vízben tölteni, amiben a mortadellát főzik? El tudjátok képzelni, milyen az, amikor csupa seb minden ujj átok, mert puszta kézzel fejtitek le a húst a csontról? El tudjátok képzelni, milyen lehet ki-be járkálni a hűtőkamrákba, mínusz húsz fokban, hogy óránkét tíz lírával - tíz lírával - többet kapjatok, hidegpótlékként? Ha el tudjátok képzelni, mit gondoltok, mit tanulhattok ezektől az emberektől, akik kénytelenek így élni? A nőknek hagyniuk kell, zokszó nélkül, hogy a fejesek és a munkatársaik fogdossák a seggüket. Ha a kisgórénak kedve szottyan, behívat az érlelőbe, talán már az apja meg a nagyapja is így csinálta, és ott, mielőtt rád mászna, tart egy jól bevált szónoklatot, hogy mennyire felizgatja a szalámi szaga. És megmotoznak, férfiakat és nőket egyaránt, mert a kijáratnál van egy szerkentyű, és ha pirosán jelez zöld helyett, azt jelenti, lopod a mortadellát vagy a szalámit. A szerkentyűt a portás működteti, a tulaj besúgója, és nemcsak a feltételezett tolvajoknál gyullad ki a piros lámpa, hanem a szép, de vonakodó lányoknál meg a kekeckedőknél is. Ez a helyzet a gyárban, ahol dolgozom. A szakszervezetnek színét se láttam, a szerencsétlen munkások meg kénytelenek engedni a zsarolásnak, a tulaj törvényei szerint élni: én fizetek, tehát rendelkezem veled, rendelkezem az életeddel, a családoddal, mindazzal, ami körülvesz, és ha nem úgy ugrálsz, ahogy én fütyülök, tönkretesziek.

Először senki meg se mukkant. Aztán újabb szónokok következtek, akik mind lelkesen idézték Lilát. Végül Nadia odament hozzá, megölelte és agyba-főbe dicsérte: milyen szép vagy, milyen okos vagy, milyen jól beszéltél. Megköszönte a felszólalást, és azt mondta, nagy komolyan: megmutattad nekünk, mennyi dolgunk van még. De az emelkedett, szinte ünnepélyes hangja ellenére Lilának most még inkább kislánynak tűnt, mint azon az estén, évekkel korábban, amikor Ninóval látta. Mit csináltak akkor, Nadia és az ifjú Sarratore, táncoltak, beszélgettek, összesimultak, csókolóztak? Már nem emlékezett. De azt nem felejtette el, hogy Nadia roppant bájos volt. És most még tisztábbnak látta, tisztának és törékenynek, olyannak, akit őszintén megérint mások szenvedése, szinte a saját testében érzi a gyötrelmüket, az elviselhetetlenségig.

- Jössz máskor is?

- Van egy kisfiam.

- Jönnöd kell, szükségünk van rád.

De Lila kelletlenül megrázta a fejét, és megismételte: van egy kisfiam, odaintett Gennaro felé, és azt mondta neki: köszönj szépen a néninek, mondd el, hogy tudsz olvasni és írni, mutasd meg neki, milyen szépen beszélsz. És mivelhogy Gennaro behúzta a nyakát és eltakarta az arcát, Nadia meg csak odabiccentett felé egy mosollyal, de különben nemigen törődött vele, Lila megismételte: van egy kisfiam, napi nyolc órát gürcölök, a túlórákat nem számítva, a magamfajták este csak aludni vágynak. Aztán odébbállt, összezavarodva, úgy érezte, túlságosan megnyílt ezeknek az embereknek, akik nyilván jó szándékúak, de hiába értik elméletben a dolgokat, gyakorlatban nem érthetnek semmit. Én tudom - nem mondta ki, bent maradt a fejében -, én tudom, mit jelent a jólét, teli jó szándékkal, te el sem tudod képzelni, milyen az igazi nyomor.

Odakint az utcán tovább nőtt benne a feszültség. Ahogy mentek az autóhoz, érezte, hogy Pasquale és Enzo morcos, rájött, hogy a felszólalásával felpaprikázta őket. Pasquale finoman karon fogta, a mozdulatával betöltötte kettejük közt az űrt, amit még sosem próbált betölteni. Megkérdezte:

- Te tényleg ilyen körülmények között dolgozol?

Lila az érintéstől felbőszülve elrántotta a karját, és kitört:

- Miért, te hogyan dolgozol, ti hogyan dolgoztok?

Egyikük sem felelt. Keményen gürcöltek, mindenki tudta. És az biztos, hogy legalább Enzónak látnia kellett a gyárban egynéhány, a munkába, a megaláztatásokba és az otthoni kötelezettségekbe Lilánál nem kevésbé belefáradt asszonyt. Most mégis mindketten szörnyülködnek és háborognak, hogy ő micsoda körülmények között dolgozik. Jobb mindent elhallgatni a férfiak elől. Úgysem akarják tudni, inkább úgy tesznek, mintha az, ami a munkában történik, csodálatosképpen nem történne meg a szívük hölgyével, akit - ezzel a meggyőződéssel nőttek föl - az életük árán is meg kell védeniük. Kettejük csöndje még inkább feldühítette Lilát.

- Menjetek a picsába - mondta -, ti is meg a munkásosztály is.

Beültek a kocsiba, egész úton San Giovanni a Teduccióig általánosságokról beszélgettek. De amikor Pasquale kitette őket a ház előtt, nagy komolyan azt mondta Lilának: hiába minden, te vagy a legjobb, és elindult vissza a telepre. Enzo viszont, karján az alvó gyerekkel, komoran megkérdezte:

- Miért nem meséltél erről soha? Zaklatott valaki a gyárban?

Fáradtak voltak, Lila úgy döntött, megnyugtatja:

- Engem nem mernek.

A bajok néhány nappal később kezdődtek. Lila korán reggel bement a gyárba, az ezernyi tennivalótól gondterhelten, és nem is sejtette, mi vár rá. Nagyon hideg volt, napok óta köhögött egy kicsit, elkaphatta az influenzát. A bejáratnál két srácot talált, biztosan lógtak az iskolából. Az egyikük odaköszönt neki, mint valami ismerősnek, és átnyújtott egy nyomtatványt, de nem egy szokásos szórólapot, hanem egy többoldalas kiadványt. Lila meglepetten visszaköszönt, és rájött, hogy a Tribunali úti gyűlésről ismeri a srácot. Bedugta a kiadványt a kabátzsebébe, és elment Filippo, a portás előtt, anélkül hogy egyetlen pillantásra méltatta volna, a portás utána is kiáltott: hé, a mindenit, talán köszönhetnénk egyszer.

Munkához látott, a szokásos elszántságával - akkoriban a fejtésen dolgozott-, el is feledkezett a srácról. Ebédszünetben kiment az udvarra a csajkájával, hogy keressen egy napos zugot, de Filippo amint meglátta, otthagyta a fülkéjét, és elindult felé. Ötven körüli, alacsony, testes férfi volt, rettenetes ocsmányságokat tudott mondani, de hajlamos volt a szirupos érzelgősségre is. Nemrég született meg a hatodik gyereke, a tárcájában tartotta a fényképét, elérzékenyülve mutogatta boldog-boldogtalannak. Lila azt hitte, neki is meg akarja mutatni, de nem, a kiadványt vette elő a kabátja zsebéből, és nekitámadt Lilának: - Cerú, jól figyelj rám, ha azt, ami ide van írva, te mondtad ezeknek a szarcsimbókoknak, nagy bajban vagy, tudod?

Lila jegesen visszavágott:

- Nem tudom, mi a faszról beszélsz, hagyjál enni.

A portás dühösen meglóbálta Lila szeme előtt a prospektust, és kifakadt:

- Nem tudod, mi? Akkor olvasd el. Itt a gyárban mindig szeretet volt és egyetértés, csak egy magadfajta kurva terjeszthet ilyen ökörségeket. Hogy én gyújtom ki a piros lámpát az ellenőrző kapunál, ha kedvem tartja? Én fogdosom a nőket? Én, egy családapa? Ide hallgass, remélem, dón Brúnó megfizet neked ezért, bizony, kedvesem, mert ha nem, Isten az atyám, én magam töröm be a képed.

Sarkon fordult, és visszament a portásfülkébe.

Lila nyugodtan megebédelt, aztán kézbe vette a kiadványt. Vizsgálják a munkakörülményeket Nápolyban és környékén, harsogta a cím. Végiglapozta a füzetet, egy teljes oldal szólt a Soccavo húsüzemről. Szóról szóra, minden, amit a Tribunali úti gyűlésen mondott.

Nem rendítette meg. Otthagyta a kiadványt a földön, és visszament dolgozni, egyetlen pillantást sem vetett a portásfülke felé. De dühös volt, hogy bajba keverték, anélkül hogy tájékoztatták volna, különösen Nadiára haragudott, a szende leányka, biztosan az ő műve ez az iromány, tökéletesen összeszedett, csupa negédes érzelgősség. Dolgozott, futott a kés a hideg húson, émelyítette a szag, egyre mérgesebb volt, érezte, hogy fújnak rá a többiek, férfiak is, nők is. Régóta ismerték egymást, tudták, hogy mindannyian áldozatok és cinkosok, a legkisebb kétségük sem volt, hogy ki lehet az áruló: ő, aki az első pillanattól fogva úgy viselkedett, mintha nem értené, hogy annak, akinek muszáj dolgoznia, muszáj megalázkodnia is.

Délután megérkezett Brúnó, és nem sokkal később behívatta magához Lilát. A szokásosnál is vörösebb volt az arca, a kiadványt tartotta a kezében.

- Te voltál?

- Nem.

- Mondd meg az igazat, Lina: van itt már elég rendbontó, most még te is?

- Mondtam, hogy nem.

- Á, nem? Csakhogy itt nincs senki más, akinek volna képe ilyen hazugságokat kitalálni.

- Valamelyik irodista lehetett.

- Azok aztán soha.

- Akkor meg mit akarsz tőlem, dalolnak a madárkák, haragudj rájuk.

Brúnó nagyot fújt, igazán elgyötörtnek látszott. Azt mondta:

- Munkát adtam neked. Hallgattam, amikor beléptél a szakszervezetbe, apám két lábbal rúgott volna ki. Igen, hülyeséget csináltam az érlelőben, de bocsánatot kértem, nem mondhatod, hogy zaklattalak. És te mit lépsz, bosszúból rossz fényt vetsz a gyáramra, és világgá kürtölöd, hogy én becsábítom a lányokat a szárítóba? Ugyan már, én a munkáslányokkal, megbolondultál? Kezdem bánni, hogy jót tettem veled.

- Jót? Kidolgozom neked a belem, éhbérért. Inkább én teszek jót neked, nem pedig te nekem.

- Látod? Úgy beszélsz, ahogy azok a seggfejek. Legyen bátorságod bevallani, hogy te írtad ezt a förmedvényt.

- Én nem írtam semmit.

Brúnó elhúzta a száját, nézte a kiadványt maga előtt, és Lila rájött, hogy tétovázik, nem tudja eldönteni, hogy keményebb hangot üssön meg, fenyegesse, elbocsássa, vagy visszakozzon, és próbálja kideríteni, vannak-e még készülőben hasonló kezdeményezések.

Lila döntött helyette, halkan - nem szívesen, de egy könnyű, elragadó ajakbiggyesztéssel, habár Brúnó erőszakosságának emléke még benne élt - elrebegett egy békítő mondatot.

- Higgy nekem, van egy kisfiam, ezt itt tényleg nem én írtam.

Brúnó bólintott, aztán keserűen elmormogta:

- Tudod, most mire kényszerítesz?

- Nem, és nem is akarom tudni.

- Azért elmondom. Ha ezek a barátaid, figyelmeztesd őket: ha még egyszer idejönnek bomlasztani, úgy megver etem őket, hogy elmegy tőle a kedvük. Te pedig jól vigyázz, ne feszítsd túl a húrt.

De még nem volt vége a napnak. A kijáratnál kigyulladt Lilának a piros lámpa. Csak a szokásos, a portás vidáman kiválasztott mindennap három-négy áldozatot, a félénkebb lányok lesütött szemmel hagyták, hogy tapogassa őket, a nagyszájúak nevettek, heccelték: Fili, ha fogdosni akarsz, fogdoss, de siess, mennem kell főzni. Aznap Filippo csak Lilát állította meg. Hideg volt, erős szél fújt. A portás kijött a fülkéből. Lila megborzongott, azt mondta: - Ha csak egy ujjal is hozzám érsz, az élő istenre esküszöm, megöllek vagy kinyíratlak.

Filippo zordan rámutatott a presszóasztalra, amely ősidők óta ott állt a portásfülke mellett.

- Ürítsd ki a zsebeidet, egyenként, tegyél ki ide mindent.

Lila benyúlt a kabátja zsebébe, és egy frissen készült kolbászt talált benne, undorodva érezte a lágy húst a bélben. Kivette, fölnevetett, és azt mondta:

- Micsoda szar alakok vagytok, mindannyian.

Filippo megfenyegette, hogy feljelentik lopásért. És levonnak a fizetéséből, megbüntetik. Filippo szidalmazta Lilát, Lila szidalmazta Filippót. Brúnó nem mutatkozott, pedig biztosan bent volt még a gyárban, az udvaron állt a kocsija. Lila megértette, hogy rossz idők várnak rá.

A szokásosnál is fáradtabban ért haza, veszekedett Gennaróval, aki a szomszédasszonynál akart maradni, elkészítette a vacsorát. Enzónak megmondta, hogy tanuljon egyedül, és lefeküdt aludni. De fázott a takaró alatt is, fölkelt, és a hálóingre ráhúzott egy pamutpulóvert. Készült visszafeküdni, amikor hirtelen, bármiféle nyilvánvaló ok nélkül kalapálni kezdett a szíve, a torkában dobogott, erősen, mintha valaki másnak a szíve lett volna.

Ismerte már ezeket a tüneteket, azt a jelenséget kísérték, amelyet aztán - tizenegy évvel később, 1980-ban - kontúrvesztésnek nevezett el. De még sosem tört rá ennyire hevesen, ráadásul most először úgy, hogy egyedül volt, nem volt körülötte senki, aki valamilyen formában észrevette volna a bajt. Aztán elborzadva rádöbbent, hogy egyáltalán nincs egyedül. Úgy érezte, szétnyílik a feje, kiszöknek belőle az elmúlt nap alakjai, hangjai, és lebegnek a szobában: a két srác a gyűlésről, a portás, a munkatársak, Brúnó az érlelőcsarnokban, Nadia; minden felgyorsítva, mint egy némafilmben, még az ellenőrző kapu vörös villanásai is, gyors egymásutánban, és Filippo, aki kitépi a kezéből a kolbászt és ordítva fenyegetőzik. Mindez csak képzeletének szüleménye volt: a kiságyban mellette egyenletesen szuszogva alvó Gennarót kivéve igazából egy lélek, egy hang sem volt a szobában. De ez nem nyugtatta meg, sőt csak fokozta a rémületét. A szívverése immár annyira felerősödött, hogy úgy érezte, szétzilálja a dolgok fogazatát. A szoba falait egymástól távol tartó harapás elgyengült, a torkában dörömbölő ütések rázták az ágyat, megrepesztették a vakolatot, szétfeszítették a koponyáját, talán a kisfiát is szétzúzzák, igen, szétzúzzák, mint egy játék babát, szétroncsolják a mellkasát, a hasát, a fejét, hogy kitépjék a belsejét. Meg kell szabadulnom tőle, gondolta, minél tovább tartom itt, annál valószínűbb, hogy odavész. De eszébe jutott egy másik gyerek, akitől megszabadult, az, amelyik nem ölthetett testet a méhében, Stefano gyereke. Kiűztem magamból, legalábbis ezt mondta a hátam mögött Pinuccia és Gigliola. És talán tényleg ezt tettem, szándékosan löktem ki magamból. Miért nem sikerült nekem eddig igazán semmi sem? És miért kellene megtartanom azt, ami nem sikerült? A szívverése nem csillapodott, a füstalakok zsibongása nem hagyott neki nyugtot, újra fölkelt, leült az ágy szélére. Ragacsos veríték borította a testét, mint valamiféle jéghideg olaj. Meztelen lábfejét nekifeszítette Gennaro kiságyának, és lassan odébb tolta, de nem nagyon: ha mellette volt, attól félt, hogy összezúzza, ha távol tőle, attól, hogy elveszíti. Kiment a konyhába, aprókat lépdelve, a bútorokra és a falakhoz támaszkodva, minduntalan hátrapislogva, mert félt, hogy mögötte besüllyed a padló, és a mélybe rántja Gennarót. Ivott a csapból, megmosta az arcát, a szíve hirtelen megtorpant, előrelódult a teste, mint egy hirtelen fékezéskor.

Vége. A dolgok újra illeszkedtek egymáshoz, a teste lassan helyrejött, a verítéke felszáradt. De remegett, és a fáradtságtól forgott vele a szoba, attól tartott, hogy elájul. Át kell mennem Enzóhoz, gondolta, átmelegedni: bebújni az ágyába, most, hozzásimulni a hátához, miközben alszik, így elaludni. De nem ment át. Érezte az arcán a könnyű, bájos, talán csábos fintort, ahogy azt mondta Brúnónak: higgy nekem, van egy kisfiam, nem én voltam. A női test önállósította magát, legyőzte az undort. Elöntötte a szégyen: hogyan viselkedhetett így, azok után, amit Brúnó az érlelőben művelt vele? És mégis megtette. Ó, a férfiak, ösztökéled, terelgeted őket, mint engedelmes állatkákat, célok felé, melyek nem a sajátjaik. Nem, nem, elég, a múltban különböző okok miatt tette ezt, szinte észre sem vette, Stefanóval, Ninóval, a Solarákkal, talán Enzóval is; most elég volt, szembeszáll velük egyedül: a portással, a kollégáival, a diákokkal, Brúnóval, a saját, elvárásokkal teli agyával, amely nem tud meghunyászkodni, és a különféle csapásoktól megviselten lassan összeroppan.

Lázasan ébredt, de bevett egy aszpirint, és elment dolgozni. A még sötét égbolt halovány, kékes fénye az alacsony házakat, gazos sármezőket, törmelékeket nyaldosta. Már a gyárhoz vezető földút elején, miközben kerülgette a pocsolyákat, észrevette a négy diákot, az előző napi kettőt, még egy hasonló korút és egy nagydarab, kifejezetten kövér, húsz év körüli srácot. Harcra buzdító plakátokat ragasztottak a kerítésfalra és egy hasonló tartalmú szórólapot osztogattak. De míg előző nap a munkások kíváncsiságból vagy udvariasságból elfogadták a nyomtatványt, most a nagy részük leszegett fejjel továbbment, esetleg elvették a szórólapot, de azonnal összegyűrték és eldobták.

Lila, látván, hogy a srácok már ott vannak, pontosan, mintha a politikai tevékenységüknek, ahogy nevezték, szigorúbb órarendje volna, mint az ő munkájának, ideges lett. Az idegessége ellenségességre váltott, amikor az előző napi srác felismerte, és barátságosan odarohant hozzá, egy rakás szórólappal a kezében.

- Minden rendben, elvtársnő?

Lila rá se hederített, lángolt a torka, lüktetett a halántéka. A srác a nyomába szegődött, bizonytalanul megszólalt:

- Dario vagyok, lehet, hogy nem emlékszel, a Tribunali úton találkoztunk.

- Tudom, hogy ki a fasz vagy - tört ki Lilából-, de látni sem akarlak, sem téged, sem a barátaidat.

Dariónak elállt a szava, lelassított, maga elé motyogta:

- Nem kell a szórólap?

Lila nem felelt, nem akart ordítani vele. De belevésődött az agyába a srác hökkent arca, mint amikor valaki úgy érzi, helyes, amit tesz, és nem érti, hogyhogy mások nem így gondolják. Szépen el kellene magyaráznom neki, gondolta, miért mondtam a gyűlésen azt, amit mondtam, és miért elviselhetetlen a számomra, amit leírtak a kiadványban, és miért tartom fölösleges ostobaságnak, hogy ők négyen, ahelyett hogy még ágyban volnának vagy iskolába készülnének, itt osztogatnak a hidegben sűrűn teleírt szórólapokat olyan embereknek, akik alig tudnak olvasni, és úgysem látják semmi értelmét az erőlködésnek, mert jól ismerik ezeket a dolgokat, mindennap megélik őket, még rosszabbakat is tudnának mesélni, de nem mondhatják el, senki sem fog róla beszélni, írni, olvasni, kimondhatatlan szavak, melyek szigorúan őrzik szolgaságuk igazi okait. De lázas volt, kimerült, túlságosan megterhelő lett volna. És közben odaért a kapuhoz, ahol forrtak az indulatok.

A portás nyelvjárásban ordított a kövér sráccal: lépd át azt a vonalat, lépd át, seggfej, menj be engedély nélkül a magánterületre, és lelőlek. A diák, noha látszott, hogy ideges, fölnevetett, teli szájjal, durván, és nyersen visszavágott: szolgának nevezte a portást, olaszul harsogott, lőj, hadd lássam, hogyan lősz, ez nem magánterület, odabent minden a nép tulajdona. Lila elment mellettük, számtalanszor volt része hasonlóban: Rino, Antonio, Pasquale, de még Enzo is mestere volt a szájhősködésnek, és nagy komolyan odaszólt Filippónak: tedd meg, ne vesztegesd az időt fecsegésre, aki ahelyett, hogy aludna vagy tanulna, itt bassza a rezet, megérdemli a golyót. A portás látta, hallotta Lilát, és tátott szájjal próbált rájönni, hogy tényleg őrültségre buzdítja-e vagy ugratja. A diáknak viszont nem maradtak kétségei, dühödten rámeredt Lilára, és üvöltött: menj, menj be, csókold meg a góré seggét; aztán a fejét rázva hátrált pár lépést, és elkezdte tovább osztogatni a szórólapot a kaputól néhány méterre.

Lila átvágott az udvaron. Már fáradt volt, reggel hétkor, égett a szeme, örökkévalóságnak tűnt a nyolc óra munka. Hirtelen a háta mögül fékcsikorgást és férfihangokat, kiáltozást hallott, megfordult. Két autó érkezett, egy szürke és egy kék. Valaki kiugrott az elsőből, és tépkedni kezdte a frissen felragasztott plakátokat a kerítésfalról. Rossz vége lesz, gondolta Lila, és ösztönösen visszafordult, pedig tudta, hogy követnie kellene a többieket, sietni be a gyárba, és nekilátni a munkának.

Tett néhány lépést, és már világosan kivette, ki ül a szürke autó kormányánál: Gino volt. Látta, hogy kinyitja a kocsiajtót, és kiszáll, magasan, izmosán, bottal a kezében. A többiek, akik a plakátokat szaggatták, meg a kényelmesebbek, akik csak most bújtak elő a kocsikból, heten-nyolcan, láncokat és vasdorongokat markoltak. Fasiszták, majdnem mind telepiek, Lila néhányukat ismerte is. Fasiszták, mint dón Achille, Stefano néhai apja, és ahogy gyorsan kiderült, maga Stefano is az volt, meg a Solarák, a nagypapa, az apa, az unokák, hiába tettették magukat néha királyságpártinak, néha kereszténydemokratának, ahogyan éppen az érdekük megkívánta. Lila ki nem állhatta őket, gyerekkora óta, amióta részletesen elképzelte a disznóságaikat, amióta rájött, hogy lehetetlen megszabadulni tőlük, és tiszta lapot nyitni. A múlt és a jelen összeforrt, sosem szakadt el igazán egymástól, a többség a telepen szerette, a keblén dédelgette őket, sötét alakjuk mindig feltűnt, ha bunyóra volt kilátás.

Dario mozdult először, a vézna srác a Tribunali útról, rohant tiltakozni a letépett plakátok miatt. A kezében tartotta a köteg szórólapot, dobd el, hülyegyerek, gondolta Lila, de Dario nem dobta el. Hallotta, hogy hiábavalóságokat ismételget olaszul - hagyjátok abba, nincs jogotok hozzáés látta, hogy a társai felé fordul, segítséget remélve. Fogalma sincs, milyen egy bunyó: sose fordíts hátat az ellenségnek, a telepen nem volt duma, legfeljebb üvöltözés, kigúvadt szemmel, megfélemlítésképpen, és mindenki próbált elsőnek ütni, a lehető legnagyobb fájdalmat okozni, aztán csépelni a másikat, megállás nélkül, míg a többiek le nem fogják, ha tudják. A plakátokat szaggatók egyike pontosan ezt tette: se szó, se beszéd ököllel képen vágta a srácot. Dario elzuhant, a szórólapok kiestek a kezéből, a támadója rávetette magát, és ütötte, ahol érte, miközben a papírlapok szálldostak, mintha átragadt volna rájuk a kegyetlen izgalom. Ekkor a kövér diák észrevette, hogy vézna társa a földre került, és a segítségére sietett, puszta kézzel, de félúton belefutott az egyik láncos jómadárba, aki karon csapta a lánccal. A kövér dühödten megragadta a láncot, próbálta kitépni a támadója kezéből, pár másodpercig ide-oda rángatták, szidalmakat üvöltve, aztán felbukkant Gino a diák háta mögött, és leütötte a botjával.

Lila megfeledkezett a lázról és a fáradtságról, odarohant a kapuhoz, habár nem tudta pontosan, miért. Jobban látni, ami történik, segíteni a diákoknak, vagy egyszerűen a veleszületett ösztön hajtotta: sosem félt a verekedéstől, sőt inkább felkorbácsolta a dühét. De még mielőtt kiért volna az útra, félre kellett ugrania, nehogy elsodorja egy csapat, a kapun berohanó munkás. Nyilván hiába próbálták megfékezni a támadókat, Edo meg még néhányan, és inkább menekülőre fogták. Menekültek, férfiak és nők együtt, a sarkukban ketten, vasdorongot lóbálva. Az egyik irodista nő, Isa, futás közben visított Filippónak: mozdulj meg, csinálj valamit, hívd az őröket; Edo meg vérző kézzel magát biztatta fennhangon: majd meglátjuk, ha hozom a baltát. Ezért aztán amikor Lila kiért a földútra, a kék autó már elhajtott, a szürkébe éppen akkor szállt be Gino, de felismerte Lilát, és döbbenten rámeredt: Lina, ide jutottál?

Aztán a cimborái berángatták a kocsiba, indított és elindult, de még kiordított az ablakból: játszottad a nagyasszonyt, rohadék, és nézd meg, mivé lettél.

Csupa aggodalommal telt a nap a munkában, amit Lila szokás szerint hol megvető, hol fenyegető viselkedéssel leplezett. A többiek az értésére adták, hogy a hirtelen támadt feszültség az egyébként mindig nyugodt gyárban az ő bűne. Közben a munkások két pártra szakadtak: az egyik, kis létszámú, össze akart ülni valahol ebédidőben, hogy kihasználva a helyzetet, rávegye Lilát, terjesszen Brúnó elé valamilyen óvatos anyagi követelést; a másik, a jóval népesebb, egyáltalán nem szólt Lilához, és ellenzett mindenféle kezdeményezést, ami olaj lehet a tűzre. A két csoport között sehogy sem született egyezség. Sőt Edo, aki az első csoporthoz tartozott, és roppant ideges volt a fájó keze miatt, odavágta valakinek az ellenoldalról: ha elfertőződik a kezem, és netán levágják, elmegyek hozzád, szétlocsolok egy kanna benzint, és felgyújtalak az egész családoddal együtt. Lila egyik társulatról sem vett tudomást. Dolgozott, magába zárkózva, leszegett fejjel, a szokásos hatékonysággal, nem törődött a pletykálkodással, a szidalmakkal, a megfázással. Egyre azon rágódott magában, mi vár rá, lázas agyában örvénylettek a különféle gondolatok: mi történt a megvert diákokkal, hová tudtak elmenekülni, miféle bajba sodorták; Gino kibeszéli majd az egész telepnek, elmond mindent Michele Solarának; micsoda megaláztatás szívességet kérni Brúnótól, de hát nincs más lehetősége, jobb, mint az elbocsátás, jobb, mint elveszteni a fizetését, melynek köszönhetően, még ha nyomorúságos is, úgy szeretheti Enzót, hogy tudja, valahogy nélküle is megélne Gennaróval.

Aztán eszébe jutott a zaklatott éjszakája. Mi történt vele, el kellene mennie orvoshoz? És ha az orvos talál valamit, mi lesz a munkával és a gyerekkel? Nyugi, ne izgulj, tegyél rendet a fejedben. Végül ebédidőben, az aggodalmaktól megtörtén úgy döntött, megkeresi Brúnót. Beszélni akart neki a rossz tréfáról a kolbásszal, Ginóról és a többi fasisztáról, és tudatni akarta vele, hogy nem tehet a dologról. Előbb azonban, megvetve érte önmagát, bezárkózott a vécébe, hogy rendbe szedje a haját és kicsit kirúzsozza a száját. De a titkárnő közölte vele, hogy Brúnó nincs bent, és szinte biztos, hogy egész héten nem is lesz. Lilát újra elfogta a szorongás. Egyre idegesebb lett, arra gondolt, megkéri Pasqualét, szóljon a diákoknak, hogy ne jöjjenek többet, mert ha eltűnnek a diákok, nyilván eltűnnek a fasiszták is, és visszatér minden a régi kerékvágásba. De hol találja meg Pasqualét? Nem tudta, melyik építkezésen dolgozik, a telepen nem akarta keresni, félt, hogy összefut az anyjával vagy az apjával, de főleg a bátyjával nem akart összetűzésbe keveredni. így aztán kimerültén összeszedte az összes búját-baját, és elhatározta, hogy megkeresi Nadiát. A műszak végén hazasietett, hagyott egy cetlit Enzónak, hogy készítse el a vacsorát, jól beöltöztette Gennarót, még sapkát is adott rá, és több átszállással elbuszozott a Viktor Emánuel útra.

Pasztellszínű volt az égbolt, sehol egy árva felhő, a késő délutáni fény már elhalványult, erős szél kavarta a lilás levegőt. Pontosan emlékezett a házra, a kapura, mindenre, és az évekkel korábban érzett megaláztatás még inkább felszította a mostani dühét. Milyen mállékony a múlt, folyton ráomlik, betemeti. Ebből a házból, ahová annak idején velem együtt érkezett a számára szenvedést tartogató buliba, indul most útjára mindennap Nadia, Nino egykori kedvese, hogy még nagyobb szenvedést okozzon neki. De Lila sosem nézte tétlenül a dolgokat: kihúzta magát, és elindult, maga után vonszolva Gennarót. Ezt akarta mondani Nadiának: te meg a többiek veszélybe sodorjátok a fiamat; számodra csak szórakozás, semmi komoly bajod nem származhat belőle; számomra és a fiam számára nagyon is komoly, úgyhogy vagy rendbe hozod valahogy, amit elrontottál, vagy betöröm a képed. Pontosan így szándékozott beszélni, és köhögött, forrt benne a düh, alig várta, hogy kiadhassa magából.

Nyitva találta a kaput. Fölment a lépcsőn, megint eszébe jutott a buli, ő és én, meg Stefano, aki fuvarozott minket, a ruhák, a cipők, minden szó, amit az úton kiejtettünk, oda és vissza. Becsöngetett, Galiani tanárnő nyitott ajtót, ugyanolyan volt, amilyen Lila emlékeiben, kedves, és a lakás is ugyanolyan, makulátlan. Lila viszont koszosnak érezte magát, büdösnek a nyers hús szagától. Ingerült volt, a betegség eltorlaszolta a mellkasát, a láz összekuszálta az érzéseit, Gennaro nyelvjárásban nyavalygott. Nyersen megkérdezte: - Nadia itthon van?

- Nincs, elment valahová.

- Mikor jön vissza?

- Nem tudom, sajnálom, tíz perc, egy óra, nem köti az orromra.

- Megmondaná neki, hogy Lina kereste?

- Sürgős?

- Igen.

- Nem mondja el nekem?

Mit mondjon el neki? Lila elbizonytalanodott, elnézett Galiani tanárnő mellett. Látta az antik, arisztokratikus bútorokat, csillárokat, a roskadozó könyvespolcot, amely már annak idején is lenyűgözte, az értékes képeket a falakon. Azt gondolta: ebbe a világba vágyott Nino, mielőtt kátyúba jutott volna velem. Azt gondolta: mit tudok én erről a másik Nápolyról, semmit; én sosem fogok itt élni, és Gennaro se; bár elpusztulna, tűz és hamu által, bár a dombok tetejéig folyna a láva. Aztán nagy sokára kinyögte: nem, köszönöm, Nadiával kell beszélnem. Hiába utazott ennyit. Már majdnem elköszönt, de mivel tetszett neki az ellenséges hangnem, ahogyan a tanárnő a lányáról beszélt, inkább könnyeden felkiáltott: - Tudja, hogy évekkel ezelőtt voltam itt egy bulin? Valami eget rengetőre számítottam, aztán halálra untam magam, alig vártam, hogy elhúzhassak.

A tanárnőnek is tetszhetett valami Lilában, talán a modortalanságot súroló őszintesége. És úgy tűnt, örül, amikor Lila megemlített mint a barátnőjét. Felkiáltott: á, igen, Greco, rég nem láttam, fejébe szállt a dicsőség. Ezek után betessékelte Lilát és a fiát a szalonba, ahol az unokája, egy szőke kisfiú játszott. Marco, köszönj szépen az új barátainknak, mondta, szinte parancsolóan. Lila nógatta a fiát: menj, Gennaro, játssz Marcóval, aztán beült egy régi, zöld színű fotelbe, és tovább mesélt arról a buliról. A tanárnő sajnálkozott, hogy egyáltalán nem emlékszik, bezzeg Lila mindenre emlékezett. Életem egyik legrosszabb estéje volt, mondta. Elmesélte, mennyire nem találta a helyét: csak hallgattam a beszélgetéseket, nevetett, és nem értettem belőlük semmit. Szörnyű tudatlan voltam, kiáltott fel túlzott vidámsággal, és most még tudatlanabb vagyok.

Galiani tanárnő hallgatta, és elbűvölte Lila kíméletlen őszintesége, a lehengerlő mondatai ékes olaszsággal, az ügyesen irányított iróniája. Megérezte Lilában, azt hiszem, a megfoghatatlan, egyszerre csábító és rémítő szirén-erőt: sokakkal megtörtént már, most a tanárnővel is, ezúttal az vetett véget a varázsnak, hogy Gennaro pofon vágta Marcót, és nyelvjárásban szidalmakat ordítva elvette tőle a zöld kisautóját. Lila dühösen felpattant, karon ragadta a fiát, jó erősen többször rácsapott a kezére, amelyikkel megütötte Marcót, és habár a tanárnő halkan győzködte - hagyja, gyerekek-, csúnyán leteremtette, és ráripakodott, hogy adja vissza Marconák a kisautót. Marco bömbölt, Gennaro egyetlen könnycseppet sem ejtett, sőt megvetően hozzávágta Marcóhoz a játékszert. Lila megint megcsapta, a fején, erősen.

- Megyünk - mondta aztán idegesen.

- Ugyan, maradjon még egy kicsit.

Lila visszaült.

- Nem mindig ilyen.

- Gyönyörű kisfiú. Ugye, Gennaro, szép vagy és rendes?

- Nem rendes, egyáltalán nem. De ügyes. Pöttöm, de már tud olvasni és írni, ismeri az összes betűt, kicsiket, nagyokat. Na, Genná, megmutatod a tanárnőnek, hogyan olvasol?

Elvett a szép üvegasztalról egy magazint, találomra rámutatott egy szóra a címlapon, és azt mondta: rajta, olvass. Gennaro meg se mukkant, Lila meglegyintette a vállát, fenyegetően megismételte: olvass, Genná. Agyerek vonakodva betűzni kezdte: c-é-l-á, aztán megállt, mérgesen bámulta Marco kisautóját. Marco a mellkasához szorította a kisautót, és egy röpke mosollyal könnyedén elolvasta: célállomás.

Lila zokon vette, megnyúlt az arca, utálkozva nézte a tanárnő unokáját.

- Jól olvas.

- Mert én sokat foglalkozom vele, a szülei folyton jönnek-mennek.

- Hány éves?

- Három és fél.

- Nagyobbnak látszik.

- Igen, jól megnőtt. A magáé hány éves?

- Öt lesz - ismerte be Lila kelletlenül.

A tanárnő megsimogatta Gennarót:

- Nehéz szót olvastatott veled a mamád, de ügyes vagy, a vak is

látja, hogy tudsz olvasni.

Ebben a pillanatban nagy ricsaj kíséretében kinyílt, majd becsukódott a bejárati ajtó, léptek zaja hallatszott a lakásban, meg férfi és női hangok. Megjöttek a gyerekeim, mondta a tanárnő, és kiszólt: Nadia. De Nadia helyett egy vékony, rettentően sápadt, tejfelszőke, valószínűtlenül kék szemű lány csörtetett be a szalonba. Széttárta a karját, és odakiáltott Marconák: ki ad egy puszit a mamának? A kisfiú odaszaladt hozzá, a lány megölelte, megpuszilgatta, s közben betoppant Armando, a tanárnő nagyfia is. Lila őt is azonnal felismerte, és figyelte, ahogy szinte kitépi Marcót az anyja karjából, és harsog: legalább harminc puszit a papának is, most rögtön. Marco cuppantotta a puszikat az apja arcára, és közben számolt: egy, kettő, három, négy.

- Nadia - szólt ki újra Galiani, hirtelen bosszús hangon -, süket vagy? Gyere, vendéged van.

Végre megjelent Nadia. Mögötte meg Pasquale.

Lilában újra fellobbant a harag. Szóval Pasquale munka után ehhez a népséghez rohangál, akik mindnyájan, a boldog, széles látókörű apák, anyák, nagymamák, nagynénik és gyerekek, nyájasan fogadják, mintha közülük való volna, noha csak egy kőműves, és a testét még a fáradságos munka kosza borítja?

Nadia megölelte Lilát a szokásos érzelgős módján. De jó, hogy eljöttél, mondta, hagyd itt a kicsit anyámmal, beszélnünk kell. Bizony, hogy beszélnünk kell, vágott vissza keményen Lila, ezért jöttem. És mivelhogy közölte, hogy csak pár perce van, Pasquale felajánlotta, hogy hazaviszi kocsival. Aztán átvonultak mindannyian, a gyerekek és a nagymama kivételével, Nadia szobájába, Armando és a szőke lány is, akit Isabellának hívtak: tágas szoba volt, benne egy keskeny ágy, egy íróasztal, több zsúfolt könyvespolc meg énekesek, filmek és forradalmi események plakátjai, melyekről Lila vajmi keveset tudott. Volt még a szobában három srác, kettőt közülük Lila nem ismert, és Dario, aki a veréstől elgyötörtén Nadia ágyán gubbasztott, cipője a rózsaszín paplanon. Mindhárman cigarettáztak, vágni lehetett a füstöt a szobában. Lila nem vesztegette az időt, nem is válaszolt Dario köszönésére. Közölte, hogy bajba sodorták, hogy a felelőtlenségük miatt elveszítheti az állását, hogy a nyomtatványuktól elszabadult a pokol, hogy ne menjenek többet a gyárkapuhoz, hogy miattuk jelentek meg a fasiszták, és most mindenki fúj a vörösökre és a feketékre is. Odasziszegte Dariónak: te pedig, ha nem tudsz bunyózni, maradj otthon, meg is ölhettek volna, felfogtad? Pasquale megpróbált néhányszor közbeszólni, de Lila megvetően leintette, mintha árulással érne fel a puszta jelenléte is abban a lakásban. A többiek csendben hallgatták. Amikor befejezte, megszólalt Armando. Az anyja finom vonásait örökölte, sűrű, éjfekete szemöldöke volt, gondosan leborotvált szakállának lilás nyoma egészen a járomcsontjáig ért, a hangja mély volt és meleg. Bemutatkozott, nagyon örülök, hogy megismertelek, mondta, és sajnálom, hogy nem voltam ott a gyűlésen, és nem hallottam a beszédedet, de arról, amit mondtál, sokat beszélgettünk egymás közt, mert fontosnak tartjuk, és végül úgy döntöttünk, hogy szóról szóra megírjuk. Ne aggódj, mondta végül nyugodtan, minden eszközzel támogatunk téged és az elvtársaidat.

Lila köhögött, a szoba füstje még inkább kaparta a torkát.

- Szólnotok kellett volna.

- Igazad van, de nem volt rá idő.

- Arra van idő, amire akarjuk.

- Kevesen vagyunk, és egyre több a munka.

- Mit dolgozol?

- Hogy érted?

- Miből élsz?

- Orvos vagyok.

- Mint apád?

- Igen.

- És most veszélyben az állásod? Egyik pillanatról a másikra utcára kerülhetsz a fiaddal együtt?

Armando bosszúsan megrázta a fejét:

- Fölösleges versenyezni, hogy ki kockáztat többet, Lina.

Pasquale is megszólalt:

- Armandót kétszer letartóztatták, engem nyolcszor

feljelentettek. Itt senki sem kockáztat többet vagy kevesebbet a másiknál.

- Á, nem?

- Nem - mondta Nadia - mindannyian a frontvonalban vagyunk, készen arra, hogy vállaljuk a felelősséget.

Erre Lila magáról megfeledkezve felkiáltott:

- És ha netán elveszítem a munkámat, majd idejövök, ti fogtok etetni, ti fogjátok megoldani az életemet a felelősségvállalásotokkal?

Nadia szelíden azt felelte:

- Ha akarod, igen.

Három szó. Lila megértette, hogy Nadia nem tréfál, komolyan beszél, és ha Brúnó Soccavo kirúgná az összes munkását, mindenkinek ugyanezt az értelmetlen mondatot mondaná azon a szirupos hangján. Meggyőződése, hogy a munkásokat szolgálja, de közben parancsolgatni akar, a tengerre néző, könyvekkel teli szobájában, meg akarja mondani, mit kezdjél a munkáddal, dönteni akar helyetted, kész megoldása van, ha utcára kerülsz. Én meg, a nyelve hegyén volt, ha akarok, úgy összetörök mindent, hogy csak lesel, alamuszi macska: ne te mondd meg, azon a szentfazék hangodon, hogy mit gondoljak, mit tegyek. De visszafogta magát, nyersen odavetette helyette Pasqualénak: - Sietek, mi lesz, elviszel vagy maradsz?

Csend. Pasquale rápillantott Nadiára, dörmögött: elviszlek, erre Lila köszönés nélkül elindult kifelé. Nadia ugrott, hogy kikísérje, és közben magyarázott, hogy elfogadhatatlan olyan körülmények között dolgozni, amilyenekről Lila beszélt, hogy sürgősen fel kell lobbantam a harc szikráját és más hasonlókat. Ne hátrálj meg, biztatta végül Lilát, mielőtt beléptek volna a szalonba. De nem kapott választ.

Galiani tanárnő összevont szemöldökkel olvasott a fotelben.

Fölemelte a tekintetét, és odafordult Lilához, nem törődve a lányával és Pasqualéval, aki közben bejött, és zavartan megállt Nadia mellett.

- Elmegy?

- Igen, késő van. Gyerünk, Gennaro, hagyd itt a kisautót Marconák, és vedd fel a kabátodat.

A tanárnő rámosolygott durcás unokájára.

- Odaajándékozta a kisautót Gennarónak.

Lila résnyire összehúzta a szemét.

- Mindenki olyan nagylelkű itt, köszönöm.

Galiani figyelte, ahogy Lila küzd a gyerekkel, hogy ráadja a kabátot.

- Kérdezhetek valamit?

- Kérdezzen.

- Mit tanult?

Nadiát felbosszanthatta a kérdés, közbeszólt:

- Mama, Lilának mennie kell.

Most először érzett Lila Nadia kislányos hangjában ingerültséget, és örült neki.

- Megengeded, hogy szóljak két szót? - csattant fel a tanárnő, nem kevésbé ingerülten. Aztán megismételte a kérdést, kedvesen: -Mit tanult?

- Semmit.

- Abból, ahogy beszél és kiabál, nem úgy tűnik.

- Pedig csak öt elemit végeztem.

- Miért?

- Nem volt tehetségem.

- Miből gondolja?

- Grecónak volt, nekem nem.

Galiani csóválta a fejét.

- Ha tanult volna, ugyanolyan jól ment volna, mint Grecónak.

- Honnan tudja?

- Ez a szakmám.

- Maguk, tanárok azért dicsőítik a tanulást, mert abból keresik a kenyerüket, pedig semmi haszna, nemhogy jobb lesz tőle az ember, hanem inkább gonoszabb.

- Elena gonoszabb lett?

- Nem, ő nem.

- Hogyhogy?

Lila a fia fejébe nyomta a pamutsapkát.

- Kiskorunkban kötöttünk egy egyezséget: a gonosz én vagyok.

A kocsiban nekitámadt Pasqualénak (mi van, a szolgájuk lettél?), és Pasquale hagyta, hogy kidühöngje magát. Amikor úgy látta, hogy Lila kifogyott a szemrehányásokból, belefogott a szokásos politikai szónoklatába: a munkások helyzete délen, a szolgai lét, a folytonos zsarolás, a szakszervezetek erőtlensége, már ha vannak egyáltalán, a tenni akarás szükségessége, egészen a harcig. Lina, mondta nyelvjárásban, bánatos hangon, te attól félsz, hogy elveszíted azt a pár lírát, amivel kiszúrják a szemed, és igazad van, Gennarónak fel kell nőnie valahogy. De én tudom, hogy igazi elvtársunk vagy, tudom, hogy érted: mi, munkások itt még a minimálbért sem kapjuk meg, itt nincsenek törvények, a béka segge alatt vagyunk. Ezért aztán káromkodással ér föl azt mondani, hagyjatok békén, megvan a magam baja, hadd törődjek a saját dolgommal. Mindenkinek, aki érintett a munkahelyén, meg kell tennie minden tőle telhetőt.

Lila hullafáradt volt, Gennaro szerencsére a kisautót markolva aludt a hátsó ülésen. Pasquale szónoklata hullámokban jutott el hozzá. Minduntalan a szép lakás járt a fejében, és a tanárnő és Armando és Isabella és Nino, aki lelépett, hogy találjon valahol egy Nadiához hasonló feleséget, és Marco, aki háromévesen sokkal jobban olvas, mint az ő fia. Micsoda fölösleges fáradozás Gennarót okítani. Már most lemaradt, lehúzza a közeg, ő nem bírja fenntartani. Amikor hazaértek, és látta, hogy Pasquale arra vár, hogy behívja, azt mondta: nem tudom, mit főzött Enzo, rémesen főz, talán jobb, ha nem kóstolod meg, és remélte, hogy Pasquale elmegy.

De Pasquale azt felelte: azért beugróm tíz percre. Lila megérintette a karját az ujja hegyével:

- Ne mondj semmit a barátodnak.

- Miről ne mondjak semmit?

- A fasisztákról. Ha megtudja, még ma este elmegy, és beveri Gino képét.

- Szereted?

- Nem akarok fájdalmat okozni neki.

-Aha.

- Tényleg.

- Hidd el, hogy Enzo jobban tudja nálam is és nálad is, mit kell tenni.

- Igen, de azért ne mondj neki semmit.

Pasquale gondterhelt arccal bólintott. Felnyalábolta a még mindig alvó Gennarót, és felcipelte a lépcsőn, Lila zsörtölődve lépdelt mögötte: micsoda nap, holtfáradt vagyok, szép kis bajba kevertetek, te meg a barátaid. Enzónak azt mondták, hogy egy gyűlésen voltak Nádiénál, és Pasquale nem hagyott lehetőséget, hogy Enzo kérdezősködjön, megállás nélkül fecsegett éjfélig. Nápoly, ahogyan az egész világ, forrongó katlan, az új élet katlanja, dicsérte Armandót, aki derék orvosként ahelyett, hogy a karrierjére gondolna, ingyen gyógyítja a nincsteleneket, ellátja a nyomornegyedek gyerekeit, és Nadiával meg Isabellával együtt ezernyi, a népet szolgáló projekt részese: óvoda, orvosi rendelő építése. Senki sincs már egyedül, mondta, az elvtársak segítik egymást, csodálatos pillanatokat él át a város. Ti se gubbasszatok itthon, mondta, mozduljatok ki, legyünk többet együtt. És végül bejelentette, hogy ő végzett a kommunista párttal: túl sok a szennyes, túl sok a kompromisszum országon belül és kívül, nem bírja tovább ezt a szürkeséget. Enzót nagyon felkavarta Pasquale döntése, fellángolt köztük a vita, hosszasan győzködték egymást, a párt az a párt, nem, de, nem, elég a stabilizációs politikából, a rendszert a szerkezetében kell támadni. Lila hamar megunta, elment lefektetni Gennarót, aki közben álmosan és nyűgösen megvacsorázott. Nem is tért már vissza a fiúkhoz, de még ébren volt, amikor Pasquale elment és Enzo is nyugovóra tért. Megmérte a lázát: harmincnyolc fok. Eszébe jutott, milyen nehezen olvasott Gennaro. Miféle hülye szót talált neki: célállomás. Valószínűleg még sosem hallotta. Nem elég ismerni az ábécét, gondolta, rengeteg egyéb nehézség lehet. Ha Nadia volna Nino gyermekének anyja, annak a gyereknek egészen más sorsa lenne. Kár, hogy én vagyok az anyja. De hát én akartam, Stefanótól nem kellett gyerek, Ninótól igen. Ninót igazán szerette. Nagyon kívánta, tetszeni akart neki és a kedvére tenni, olyasmit is megtett a gyönyöréért, amit a férjének csak kényszerből, undorodva, hogy agyon ne csapja. De azt, amit a behatoláskor éreznie kellett volna, sosem érezte, ez biztos, és nemcsak Stefanóval, Ninóval sem. A férfiak nagy becsben tartják a farkukat, roppant büszkék rá, és meggyőződésük, hogy a nőknek még inkább ajnározniuk kell. Gennaro is folyton a micsodájával játszik, néha már zavarba ejtő, ahogyan csavargatja, húzogatja. Lila félt, hogy kárt tesz magában, és még ahhoz is nehezen szokott hozzá, hogy megpisiltesse Gennarót vagy megmossa neki a micsodáját. Enzo igazán tapintatos volt, sosem látta alsónadrágban a lakásban, soha nem hallott tőle mosdatlan beszédet. Ezért kötődött hozzá erősen, és hálás volt neki, hogy tisztelettudóan várakozott a másik szobában, és ez a várakozás sosem vezetett elhibázott lépéshez. Enzo önuralma és uralma a dolgok felett, ez volt Lila egyetlen vigasza. De aztán feltört benne a bűntudat: ami neki vigasz, az Enzónak biztosan szenvedés. És a gondolat, hogy Enzo miatta szenved, hozzácsapódott a nap borzalmaihoz.

Történések és mondatok cikáztak összevissza a fejében, hosszasan. Hangsúlyok, egyes szavak. Hogyan viselkedjen másnap a gyárban? Tényleg forrong a világ és Nápoly, vagy csak Pasquale, Nadia és Armando képzeli, hogy elfojtsák az aggodalmaikat, vagy unalomból, vagy hogy bátorságot merítsenek? Higgyen nekik, kockáztatva, hogy a képzelet csapdájába esik? Vagy mégis jobb, ha megkeresi Brúnót, hogy kilábaljon a bajból? De tényleg megéri megbékíteni, hogy aztán újra rámásszon? Viselje el Filippo és a kisfőnökök zaklatásait? Nemigen jutott dűlőre. Végül, félálomban, lehorgonyzott kettőnk egyik ősrégi elve mellett. Arra jutott, hogy ha meg akarja menteni saját magát és Gennarót, felül kell kerekednie azon, aki el akarja nyomni, félelmet kell keltenie abban, aki rettegésben akarja tartani. Azzal az eltökélt szándékkal aludt el, hogy megleckézteti Nadiát, bebizonyítja, hogy csak egy mézesmázos, locsogó kislány; Brúnónak meg elveszi a kedvét attól, hogy szalámikat és nőket szagolgasson az érlelőben.

Reggel ötkor ébredt, csuromvizesen, de nem volt már láza. A gyárkapunál nem látta a diákokat, csak a fasisztákat. Ugyanazok a kocsik, ugyanazok az arcok, jelmondatokat kiáltoztak, szórólapokat osztogattak. Lila érezte, hogy ismét erőszak készül, leszegett fejjel, zsebre dugott kézzel iszkolt, remélte, hogy még a bunyó előtt beér a gyárba. De Gino elé toppant.

- Tudsz még olvasni? - kérdezte nyelvjárásban, feléje nyújtva egy szórólapot.

Lila nem húzta ki a kezét a kabátja zsebéből. Visszavágott:

- Én igen, de te mikor tanultál meg?

Ment volna tovább, de Gino elállta az útját, és betuszkolt egy szórólapot a zsebébe, olyan erőszakosan, hogy a körmével megkarcolta Lila kezét. Lila sietség nélkül összegyűrte a szórólapot.

- Még arra se jó, hogy a seggemet kitöröljem vele - mondta, és eldobta.

- Vedd fel - parancsolta a patikus fia, megragadva Lila karját -, vedd fel most rögtön, és jól vigyázz: tegnap megkérdeztem a felszarvazott férjedet, hogy elláthatom-e a bajod, és igent mondott.

Lila farkasszemet nézett vele:

- És neked ehhez a férjem engedélyére van szükséged? Azonnal engedd el a karom, rohadék.

Ekkor felbukkant Edo, és meglepetésre nem tett úgy, mintha mi sem történt volna, megállt:

- Nem hagynak békén, Cerú?

Egy pillanat alatt történt. Gino ököllel arcon vágta. Edo elzuhant. Lilának a torkába ugrott a szíve, felgyorsult minden, fölvett egy követ, és jó erősen szorítva mellkason vágta vele a patikus fiát. Egy hosszú pillanat volt az egész. Gino ellökte, neki egy lámpaoszlopnak, és miközben Edo próbált feltápászkodni a földről, a földúton, nagy port kavarva, megjelent egy másik kocsi. Lila felismerte Pasquale szakadt csotrogányát. Tessék, gondolta, Armando megértett, talán Nadia is, értelmes emberek, de Pasquale nem bír magával, rohan háborúzni. És tényleg, kivágódtak az ajtók, és öt alak pattant ki a kocsiból, köztük Pasquale. Munkások voltak az építkezésről, és bunkós botokkal ütlegelni kezdték a fasisztákat, nyugodt módszerességgel, megpróbálták egyetlen, jól irányzott ütéssel lecsapni őket. Lila rögtön észrevette, hogy Pasquale Ginóra utazik, és mivel Gino néhány lépésnyire volt tőle, két kézzel karon ragadta, és nevetve odaszólt neki: talán jobb, ha kereket oldasz, különben még megölnek. De Gino nem menekült, ellenkezőleg, újra ellökte Lilát, és nekirohant Pasqualénak. Lila felsegítette Edót, próbálta bevonszolni a gyárudvarra, de nehéz volt, vérzett, meg közben hadonászott és ordítva fenyegetőzött. Csak akkor nyugodott meg egy kicsit, amikor látta, hogy Pasquale lesújt a bottal, és Gino a földre zuhan. Óriási volt a zűrzavar: puskagolyóként repkedtek az út mellett talált limlomok, záporoztak a köpések és a szidalmak. Pasquale otthagyta a kábult Ginót, és egy társával együtt, aki csak egy kitűrt atlétatrikót viselt a koszos, mészfoltos, bő szárú nadrágján kívül, berohant a gyárudvarra. Botjaikkal nekiestek a portásfülkének, miközben Lilippo bent gubbasztott, halálra váltan. Ocsmányságokat üvöltve betörték az üveget, de már hallatszott a közeledő rendőrautó szirénája. Lila ismét vágyakozó örömmel figyelte az erőszakot. Igen, gondolta, meg kell félemlíteni azt, aki téged akar megfélemlíteni, nincs más út, ütésre ütés, amit elveszel tőlem, azt visszaveszem, visszakapod, amit velem teszel. De miközben Pasquale és a társai már visszaültek a kocsiba, és a fasiszták is, magukkal cipelve Ginót, miközben a szirénahang egyre közelebbről hallatszott, Lila rémülten érezte, hogy a szíve olyanná válik, mint valami játékszer túlhúzott rugója, és rájött, hogy gyorsan találnia kell egy helyet, ahová leülhet. Bement a gyárba, összerogyott, hátát a falnak támasztva próbált megnyugodni. Teresa, a negyven körüli termetes asszonyság a fejtésről kezelésbe vette Edót, letörölgette a vért az arcáról, és közben Lilát ugratta:

- Először letéped a fülét, aztán meg segítesz neki? Ott kellett volna hagynod, odakint.

- Ő segített nekem, én meg neki.

Teresa hüledezve fordult Edóhoz:

- Te segítettél neki?

Edo dörmögött:

- Nem akartam, hogy egy idegen törje be a képét, majd betöröm én.

Teresa azt mondta:

- Láttátok, Filippo hogy beszart?

- Úgy kell neki - dörmögött Edo -, kár, hogy csak a fülkéjét törték ripityára.

Teresa Lilához fordult, kissé rosszmájban megkérdezte:

- Te hívtad ide a kommunistákat? Mondd meg az igazat.

Viccel, gondolta Lila, vagy rohan majd besúgni a főnökhöz?

- Nem, de azt tudom, ki hívta a fasisztákat.

-Ki?

- Soccavo.

Pasquale vacsora után jelent meg, komoran, és elhívta Enzót egy gyűlésre, ott helyben, San Giovanni a Teduccióban. Lila néhány percre kettesben maradt vele.

- Szép kis hajcihő, ma reggel.

- Azt teszem, amit kell.

- A barátaid is így gondolják?

- Milyen barátaim?

- Nadia és a testvére.

- Persze hogy így gondolják.

- De otthon maradtak.

Pasquale dörmögött:

- Honnan tudod, hogy otthon maradtak?

Nem volt jó kedve, sőt úgy tűnt, a reggeli erőszak kiszívta belőle az őrült tettvágyat. Ráadásul csak Enzót hívta a gyűlésre, Lilát nem, korábban mindig elhívta, késő este és nagy hidegben is, amikor valószínűtlen volt, hogy Gennaróval kimozdul. Talán férfidolgokról tanácskoznak, újabb harcokra készülnek. Vagy talán mérges volt Lilára, amiért az ellenszegülésével rossz fényt vetett rá Nadia és Armando előtt. És biztosan bosszantotta, hogy Lila kritizálta a reggeli akciójukat. Azt hiszi, gondolta Lila, hogy nem értem, miért ütötte le Ginót, miért akarta szétverni a portás fejét. Ha jók, ha rosszak, minden férfi azt hiszi, bármit tesznek, oltárra kell őket emelni, mint Sárkányölő Szent Györgyöt. Hálátlannak tart, bosszúból nem hívott el a gyűlésre, várja, hogy legalább megköszönjem neki.

Amikor Enzo és Pasquale elment, Lila lefeküdt, és sokáig olvasgatta a korábban Pasqualétól kapott prospektusokat a munkáról és a szakszervezetekről. Arra kellettek neki, hogy elviselje a mindennapok szürkeségét, hogy ne féljen a lakástól, az álomtól, a rakoncátlanul verő szívétől, attól, hogy bármelyik pillanatban széteshetnek a formák. Sokáig olvasott, pedig fáradt volt, és szokás szerint belelkesült, gyorsan meg is tanult sok mindent. Meg akarta várni Enzót, hogy biztonságban érezze magát, de mivel Enzo nem jött, Gennaro szabályos légzésétől álomba zuhant.

Másnap reggel Edo és Teresa keringeni kezdett körülötte, bátortalan barátságossággal szóltak hozzá. És Lila nem utasította el őket, sőt a többi munkatársával is kedves volt. Készséggel meghallgatta a zsörtölődésüket, megértette a mérgüket, helyeselt, ha valaki szitkozódott a túlkapások miatt. Az egyikük nyűgét összeterelte a másikuk nyűgével, aztán jól megválasztott szavakkal egybeforrasztotta őket. És legfőképp, a következő napokban egyre inkább adta a lovat Edo és Teresa meg a kevéske követőjük alá, és valóságos röpgyűlésekké változtatta az ebédszüneteket. Mivelhogy, ha akarta, ügyesen elérte, hogy úgy tűnjön, nem ő irányít és javasol, hanem mások, egyre többen eszméltek rá körülötte, elégedetten, hogy a saját bajuk igazából nem más, mint jogos és sürgető általános szükséglet. Összeírta a húsfejtő, a hűtőkamrák, a mosókádak dolgozóinak követeléseit, és fölfedezte, kissé meglepve, hogy az egyik terület gondjai egy másik terület gondjaitól függenek, és mind együtt alkotják a kizsákmányolás láncolatát. Részletes listát készített a munkakörülmények miatt fellépő betegségekről, kéz-, csont-, tüdősérülésekről. Elegendő információt gyűjtött, hogy bebizonyítsa, rettenetes állapotok uralkodnak az egész gyárban, a higiéniai körülmények szörnyűek, az áru néha romlott, néha azt sem tudni, honnan származik. Amikor sikerült négyszemközt beszélnie Pasqualéval, és elmondta neki, mire jutott rövid idő alatt, Pasqualénak tátva maradt a szája, és ragyogva azt mondta: megesküdtem volna, hogy megcsinálod, és megbeszélt Lilának egy találkozót egy bizonyos Caponéval, a Munkáskamara titkárával.

Lila papírra vetett mindent, a gyönyörű kézírásával, és elvitte az iratot Caponénak. A titkár megnézte, ő is belelkesedett. Ilyesmiket mondott Lilának: honnan kerültél elő, elvtársnő, remek munka, nagy vagy. Aztán folytatta: nekünk sosem sikerült bejutnunk Soccavóhoz, ott mindenki fasiszta, de most veled megváltozott a helyzet.

- Mi legyen a következő lépés? - kérdezte Lila.

- Alakítsatok egy bizottságot.

- Már megvan.

- Remek: akkor először is tegyétek rendbe ezt a dolgot.

- Hogyhogy tegyük rendbe?

Capone ránézett Pasqualéra, Pasquale nem szól semmit.

- Túl sokat kértek egyszerre, olyanokat is, amit még sehol senki nem kért, fel kell állítani egy fontossági sorrendet.

- Nekünk minden egyformán fontos.

- Tudom, de ez taktikai kérdés: ha mindent akartok azonnal, veszíthettek.

Lila résnyire összehúzta a szemét, összeszólalkoztak egy kicsit. Kiderült többek között, hogy a bizottság nem tárgyalhat közvetlenül a tulajdonossal, a szakszervezetnek kell közvetítenie.

- És én nem vagyok elég szakszervezetnek? - heveskedett Lila.

- Dehogynem, de mindennek megvan az ideje és a módja.

Megint hajba kaptak. Végül Capone azt mondta: majd

meglátjátok, elindítjátok a vitát, mondjuk a műszakokról, a szabadságról, a túlórákról, aztán majd kialakul. Mindenesetre -fejezte be - nem is tudod, mennyire örülök neked, nagyon ritka az ilyen elvtárs, működjünk együtt, nagy lépéseket fogunk tenni az élelmiszer-ágazatban, mert a dolgozó nők nyomorognak. Aztán benyúlt a farzsebébe a pénztárcájáért, és megkérdezte: - Kérsz egy kis pénzt a kiadásokra?

- Milyen kiadásokra?

- Papír, nyomtatás, ráfordított idő, ilyesmi.

- Nem.

Capone visszatette a zsebébe a tárcát.

- De nehogy aztán meginogj, és eltűnj, Lina, maradjunk kapcsolatban. Tessék, felírom ide a teljes nevedet, beszélni fogok rólad a szakszervezetben, szükségünk van rád.

Lila elégedetlenül távozott, meg is kérdezte Pasqualét: kihez hoztál te engem? Pasquale megnyugtatta, erősködött, hogy Capone remek ember, és igaza van, meg kell érteni, fontos a stratégia meg a taktika. Aztán nagy lelkesedésében, szinte elérzékenyülve, majdnem megölelte Lilát, de meggondolta magát, és azt mondta: csak így tovább, Lina, szarjuk le a bürokráciát, én meg tájékoztatom a pártbizottságot.

Lila egyet sem húzott ki a célok közül. Mindössze annyit tett, hogy az előző, hosszú listát belesűrítette egyetlen, teleírt oldalba, és odaadta Edónak: követeléseket tartalmazott a munkaszervezést és a beosztást, a létesítmény általános állapotát, a termékek minőségét, a betegség-és sérülésveszélyeket, a nyomorúságos kártérítések felülvizsgálatát és a fizetésemelést illetően. Ekkor felmerült a probléma, hogy ki nyújtsa át a listát Brúnónak.

- Menj te - mondta Lila Edónak.

- Én könnyen begurulok.

-Annál jobb.

- Nem vagyok rá alkalmas.

- Nagyon is alkalmas vagy.

- Nem, menj te, mégiscsak szakszervezeti tag vagy. Meg aztán, jó a beszélőkéd, rögtön helyre teszed.

Lila kezdettől fogva tudta, hogy rá marad a dolog. De nem siette el, előbb elment Pasqualéval - Gennarót a szomszédasszonynál hagyta - egy bizottsági gyűlésre a Tribunali útra, hogy megvitassák Soccavo helyzetét is. Ezúttal tizenketten voltak, Nadiával, Armandóval, Isabellával és Pasqualéval együtt. Lila körbeadta a listát, az első, részletesebb változatot, amelyet Caponénak készített. Nadia figyelmesen végigolvasta. Végül azt mondta: Pasqualénak igaza volt, te aztán nem hátrálsz meg, kitűnő munkát végeztél, rekordidő alatt. És őszinte csodálattal teli hangon dicsérte nemcsak az irat politikai tartalmát, hanem a stílusát is: milyen ügyes vagy, mondta, ki gondolta volna, hogy így is lehet írni erről a témáról? Mindazonáltal ez után a bevezető után ő sem javasolta Lilának, hogy rögtön összecsapjon Soccavóval. És Armando sem.

- Várjunk, míg megerősödünk, míg többen leszünk - mondta -, Soccavo gyáracskája maga a valóság, hagyjuk beérni. Betettük a lábunkat, már ez is nagy eredmény, nem kockáztathatjuk, hogy a meggondolatlanságunk miatt kisöpörjenek minket.

Dario megkérdezte:

- Mit javasoltok?

Nadia válaszolt, de Lilához fordulva:

- Hozzunk össze egy kibővített gyűlést. Találkozunk a társaiddal, a lehető leghamarabb, megerősítjük a struktúrátokat, és esetleg a te anyagod alapján készítünk egy másik fogalmazványt.

Lilát a hirtelen jött elővigyázatosság mélységes, kötekedő

elégedettséggel töltötte el. Évődve megkérdezte:

- Szerintetek azért fáradoztam és azért teszem kockára a megélhetésemet, hogy ti összehozzatok egy kibővített gyűlést és egy másik fogalmazványt?

De nem élvezhette az elégtétel érzését. Hirtelen Nadia, aki pont vele szemben állt, vibrálni kezdett, mint egy rosszul rögzített ablaktábla, és szétmállott. Lilának összeszorult a torka, bármiféle nyilvánvaló ok nélkül, a jelenlévők legapróbb mozdulatai, még a szempillantás is, őrületesen felgyorsultak. Becsukta a szemét, hátradőlt a kiszolgált széken, úgy érezte, megfullad.

- Baj van? - kérdezte Armando.

Pasquale idegeskedett:

- Nagyon kimerült - mondta. - Lina, mi van, kérsz egy pohár vizet?

Dario elrohant vízért, Armando ellenőrizte Lila pulzusát, Pasquale nyugtalanul szólongatta:

- Mit érzel? Nyújtsd ki a lábad, lélegezz.

Lila suttogott, hogy jól van, elrántotta a csuklóját Armandótól, hagyjatok békén egy percre, mondta. Amikor Dario visszatért a vízzel, ivott belőle egy apró kortyot, semmi bajom, mormolta, csak egy kis influenza.

- Van lázad? - kérdezte higgadtan Armando.

- Ma nincs.

- Köhögés, légzési nehézségek?

- Egy kicsit, a torkomban dobog a szívem.

- Most jobb valamivel?

- Igen.

- Gyere át a másik szobába.

Hiába küzdött ellene, Lila úgy érezte, bekebelezi a szorongás. Engedelmeskedett, nagy nehezen felállt, és követte Armandót, aki időközben magához ragadott egy aranycsatos fekete bőrtáskát. Átmentek egy szobába, melyet Lila még nem látott, nagy volt, hűvös, benne három kempingágy, láthatóan koszos matracokkal, egy szekrény egy viharvert tükörrel és egy komód. Lila aléltan lerogyott az egyik ágyra; a terhessége óta nem járt orvosnál. Akkor az orvos kérdezte a panaszait, de Lila mindent elhallgatott, csak egy kis mellkasi nyomást említett: semmiség, tette rögtön hozzá.

Armando csendben vizsgálni kezdte, és Lila máris utálta azt a csendet, álnok csendnek érezte. Ez a kimért, tiszta férfi csak kérdezget, de egyáltalán nem hisz nekem, gondolta. Úgy vizsgálgatta, mintha csakis Lila testétől, a műszerektől és a szakértelmétől várná a megbízható válaszokat. Meghallgatta Lila szívét, tapogatta, tanulmányozta, és várakozásra ítélte, amíg tudatja vele, mi történik a mellkasában, a hasában, a torkában azokon a helyeken, melyeket Lila jól ismert, most mégis idegennek érzett. Végül megkérdezte: - Jól alszol?

- Remekül.

- Mennyit?

- Attól függ.

- Mitől?

- A gondolatoktól.

- Eszel eleget?

- Amikor bírok.

- Időnként vannak légzési zavaraid?

- Nincsenek.

- Mellkasi fájdalom?

- Egy kis enyhe nyomás.

- Hideg veríték?

- Nincs.

- Előfordult, hogy elájultál vagy majdnem?

- Nem.

- Rendszeres a...

- Micsoda?

- Menzeszed.

- Nem.

- Mikor volt meg utoljára?

- Nem tudom.

- Nem írod?

- írnom kéne?

- Jobban tennéd. Használsz fogamzásgátlót?

- Hogy érted?

- Óvszert, spirált, tablettát.

- Milyen tablettát?

- Egy új gyógyszer, ha szeded, nem lehetsz terhes.

- Tényleg?

- Holtbiztos. A férjed sosem használ óvszert?

- Nincs férjem.

- Elhagyott?

- Elhagytam.

- Amikor együtt voltatok, használt?

- Azt se tudom, mi fán terem.

- Rendszeres szexuális életet élsz?

- Mi szükség van ilyesmikről beszélni?

- Ha nem akarod, nem beszélünk róla.

- Nem akarom.

Armando visszatette a műszereit a táskába, leült egy roskatag székre, sóhajtott.

- Lassítanod kell, Lina: túlhajszoltad magad.

- Hogy érted?

- Alultáplált vagy, zaklatott, nagyon elhanyagolod magad.

-Más?

- Van egy kis hurutod, adok rá egy szirupot.

-Más?

- Ki kellene vizsgáltatnod magad, a májad kissé megnagyobbodott.

- Nincs rá időm, adj orvosságot.

Armando rosszkedvűen megrázta a fejét.

- Figyelj - mondta -, látom, hogy veled jobb nem köntörfalazni: van egy zörejed.

- Az meg mi?

- Egy szívbetegség, és komoly is lehet.

Lila vágott egy aggodalmas grimaszt.

- Szóval meghalok?

Armando elmosolyodott.

- Nem, de el kell menned egy kardiológushoz. Holnap ugorj be hozzám a kórházba, és elküldelek az egyik legjobbhoz.

Lila összeráncolta a homlokát, fölült az ágyon, és fagyosan azt mondta:

- Holnap dolgom van, Soccavóhoz megyek.

Lilát kikészítette Pasquale aggodalmaskodása. Hazafelé a kocsiban Pasquale megkérdezte:

- Mit mondott Armando, hogy vagy?

- Jól, többet kell ennem.

- Látod, nem vigyázol magadra.

Lila kifakadt:

- Pasquá, nem vagy az apám, nem vagy a bátyám, nem vagy senkim. Hagyjál békén, világos?

- Nem aggódhatok érted?

- Nem, és vigyázz, mit teszel, és mit mondasz, különösen Enzónak: ha beszámolsz neki, hogy rosszul lettem - nem is igaz, csak megszédültem -, a barátságunkat kockáztatod.

- Pihenj két napot, és ne menj Soccavóhoz: Capone is ellenzi, a pártbizottság is ellenzi, ez egy politikai lehetőség, ne rontsd el.

- Szarok a politikai lehetőségre: ti sodortatok bajba engem, azt teszem, amit jónak látok.

Nem hívta be, Pasquale dühösen elviharzott. Otthon Lila jól megszeretgette Gennarót, megfőzte a vacsorát, és várta Enzót. Úgy érezte, állandósult a nehézlégzése. Enzo késett, így hát megetette Gennarót, attól tartott, hogy Enzo, ahogyan máskor is megesett, nőkkel tölti az estét, és csak késő éjjel jön haza. Gennaro kiborított egy pohár vizet, Lila gyengédsége rögtön szertefoszlott, ráordított a fiára, mint egy felnőttre, nyelvjárásban: nyugton maradnál végre egy kicsit, felpofozzalak, miért akarsz tönkretenni? Ekkor megérkezett Enzo, Lila próbált kedves lenni vele. Vacsoráztak, de Lila úgy érezte, a falat nehezen jut le a gyomrába, kaparja a mellkasát. Amikor Gennaro elaludt, nekiültek tanulni, de Enzo hamar elfáradt, többször is pedzegette Lilának, udvariasan, hogy elmenne aludni. Hiába, Lila kitartott, félt egyedül lenni a szobájában, félt, hogy a sötétben újra előjönnek az Armando előtt elhallgatott tünetek, együtt az összes, és elpusztítják. Enzo megkérdezte, halkan: - Megmondanád, mi bajod?

- Semmi.

- Pasqualéval jössz-mész: miért, miféle titkaitok vannak?

- Szakszervezeti ügyek, Pasquale rávett, hogy lépjek be, és most foglalkoznom kell vele.

Enzo fancsali képet vágott, Lila megkérdezte:

- Mi van?

- Pasquale elmesélte, mit művelsz a gyárban. Te elmondtad neki, ő meg a bizottságnak. Miért én vagyok az egyetlen, aki nem érdemli meg, hogy beavassák?

Lila bedühödött, felállt, kiment a vécére. Pasquale nem bírta tartani a száját. Mit mesélhetett el? Csak a szakszervezetről, meg hogy oda akarnak szúrni Soccavónak, vagy mesélt Ginóról is, és a Tribunali úti rosszullétről is? Nem bírt hallgatni, férfiak között a barátságnak megvannak az íratlan, de kőkemény szabályai, nem úgy, mint a nők között. Lehúzta a vécét, visszament Enzóhoz, és azt mondta: - Pasquale egy spicli.

- Pasquale a barátom. És te mi vagy?

Bántotta Lilát a hangsúly, váratlanul elöntötték a szemét a könnyek, hiába próbálta visszanyelni őket, a gyengeségétől megszégyenülve.

- Nem akarok több gondot okozni neked, okoztam már eleget -szipogta félek, hogy elzavarsz. Aztán kifújta az orrát, és suttogva hozzátette: - Aludhatok veled?

Enzo hitetlenkedve rámeredt.

- Hogyan aludni?

- Ahogy akarod.

- És te akarod?

Lila a mókás vizeskancsót nézte az asztal közepén, Gennarónak nagyon tetszett, csirkefeje volt.

- Csak hadd legyek melletted - suttogta.

Enzo rosszkedvűen megrázta a fejét.

- Te nem akarsz engem.

- Akarlak, de nem érzek semmit.

- Nem érzel semmit irántam?

- Miket beszélsz, nagyon szeretlek, és minden este várom, hogy behívj magadhoz, és átölelj. De mást nem akarok.

Enzo elsápadt, szép arca összerándult, mint valami elviselhetetlen fájdalom miatt, és megállapította:

- Undorodsz tőlem.

- Nem, nem, nem: csináljuk, amit akarsz, most rögtön, itt vagyok.

Enzo csüggedten elmosolyodott, egy kis ideig hallgatott. Aztán

nem bírt ellenállni a vágyának, és eldörmögte:

- Menjünk aludni.

- Ki-ki a szobájába?

- Nem, hozzám.

Lila megkönnyebbülten elvonult levetkőzni. Fölvette a hálóruhát, és a hidegtől vacogva bement Enzóhoz. Enzo már ágyban volt.

- Befeküdhetek?

- Gyere.

Bebújt a takaró alá, Enzo vállára hajtotta a fejét, átfogta a

mellkasát. Enzo nem mozdult, tüzelt a teste, Lila érezte.

- Lefagy a lábam - suttogta -, odatehetem a tiédhez?

- Igen.

- Simogassalak egy kicsit?

- Hagyjál.

Lila lassacskán átmelegedett, megszűnt a fájdalom a mellkasában, a szorítás a torkában, ellankadt a biztonságos melegben.

- Aludhatok? - kérdezte a fáradtságtól kábán.

-Aludj.

Hajnalban felriadt, ébresztő, figyelmeztette a teste. Egy pillanat alatt rátörtek a rossz gondolatok, kristálytisztán: a beteg szíve, Gennaro visszaesése, a telepi fasiszták, Nadia okoskodásai, Pasquale megbízhatatlansága, a követeléseik listája. Csak utána tudatosult benne, hogy Enzóval aludt, de Enzo nincs ott. Gyorsan fölkelt, hallotta, hogy becsukódik a bejárati ajtó. Már akkor kikelt az ágyból Enzo, amikor Lila elaludt? Ébren töltötte az egész éjszakát? A másik szobában aludt Gennaróval? Vagy ő is elaludt Lilával, megfeledkezve a vágyáról? Az biztos, hogy megreggelizett, és megterített neki és Gennarónak is. Egyetlen szó nélkül ment el dolgozni, fejében a gondolatokkal.

Lila rábízta Gennarót a szomszédasszonyra, és rohant a gyárba.

- Nos, rászántad magad? - kérdezte Edo kissé morcosán.

- Majd én eldöntőm, mikor szánom rá magam - felelte a régi stílusában Lila.

- Tájékoztatnod kell minket, együtt vagyunk a bizottságban.

- Körbeadtátok a listát?

- Igen.

- És mit mondanak a többiek?

- Ne szólj szám, nem fáj fejem.

- Nem - vágta rá Lila -, a hallgatás beszariság.

Caponénak igaza volt, és Nadiának meg Armandónak is. Gyenge lábakon áll a kezdeményezés, túlságosan erőltetett. Lila dühödten vágta a húst, pusztítani akart, fájdalmat okozni saját magának is.

Belemélyeszteni a kést a kézfejébe, most, átsiklatni az élettelen húsról az élőre, üvölteni, nekiesni a többieknek, bosszút állni rajtuk a saját tehetetlenségéért, hogy egyensúlyra leljen. Hát, Lila Cerullo, javíthatatlan vagy. Minek írtad meg azt a listát? Nem kérsz a kizsákmányolásból? Javítani akarsz a magad és a társaid helyzetén? Meggyőződésed, hogy itt és most összefogtok, és csatlakoztok a világ proletárjainak győzedelmes meneteléséhez? Ugyan már. Miféle menetelés, mivé akartok válni? Munkássá, megint és örökre? Munkássá, aki reggeltől estig gürcöl, mégis van hatalma? Ökörség. Üres fecsegés, hogy lenyeld a keserű pirulát. Tudod jól, hogy egy borzalmas helyzetet nem lehet megjavítani, csak megszüntetni, gyerekkorod óta tudod. Javítani, javulni? Te például jobb lettél, olyan, mint Nadia vagy Isabella? A bátyád jobb lett, olyan, mint Armando? És a fiad olyan, mint Marco? Nem, mi maradunk mi, ők meg ők. Akkor meg miért nem törődsz bele? A nyughatatlan fejed miatt, ami folyton megoldásokat keres, hogy működni tudjon. Cipőket tervezni. Addig mesterkedni, míg létre nem jön a cipőüzem. Átírni Nino cikkeit, gyötörni, amíg nem azt teszi, amit mondasz. A magad módján átértelmezni Enzo zürichi jegyzeteit. Most pedig megmutatni Nadiának, hogy jobb forradalmár vagy nála. A fejed, igen, ott van a hiba, a fej elégedetlensége teszi beteggé a testet. Elegem van magamból, mindenből. Gennaróból is elegem van: ez a sors vár rá, ha megelégszik vele, egy ilyen helyen, néhány lírával többért térden csúszni a főnök előtt. És akkor, mit tehetsz? Szedd össze a bátorságodat, Cerullo, és tedd meg azt, amit régóta tervezel: ráijesztesz Soccavóra, elveszed a kedvét attól, hogy munkásnőket kefélgessen a szárítóban. Mutasd meg, mit főztél ki annak a farkasarcú diáknak. Az a régi nyár Ischián. Az italok, a foriói ház, az a gyönyörű ágy, amelyben Ninóval háltam. Innen származott a pénz, ebből a bűzből, ezekből az ocsmány napokból, ebből a filléres robotból. Most meg mibe vágtam bele? Kibuggyant valami sárgás massza, undorító. Forog a föld, de egyszer, szerencsére, szétrobban.

Ebédszünet előtt elszánta magát, és odaszólt Edónak: megyek. De még a kötényét sem vette le, amikor megjelent Brúnó titkárnője a fejtőben.

- Soccavo úr sürgősen vár az irodájában - mondta Lilának.

Lila azt hitte, valamelyik besúgója tájékoztatta Brúnót, hogy mi készül. Abbahagyta a munkát, magához vette az öltözőszekrényből a követelések listáját, és fölment az irodába, Brúnóhoz. Bekopogott, belépett. Nem csak Brúnó volt odabent. A fotelben, cigarettával a szájában, Michele Solara ült.

Mindig tudta, hogy Michele előbb-utóbb újra felbukkan az életében, de akkor, Brúnó irodájában, úgy megijedt tőle, mint kislány korában a lakás sötét zugaiban rejtőző szellemektől. Mit keres itt, gondolta, jobb, ha elhúzok. De Solara amint meglátta, felállt, széttárta a karját, úgy tűnt, valóban elérzékenyült. Azt mondta olaszul: Lina, nagyon örülök, igazán boldog vagyok. Meg akarta ölelni, és meg is tette volna, de Lila leállította egy félreérthetetlen, viszolygó mozdulattal. Michele úgy maradt, néhány pillanatig, széttárt karral, aztán az egyik kezével zavartan megsimogatta a járomcsontját, a tarkóját, a másikkal meg rámutatott Lilára, és ezúttal mesterkélten azt mondta Soccavónak: - Nézd csak, el se hiszem, te tényleg a szalámik között rejtegetted Carracci asszonyt?

Lila nyersen odavetette Brúnónak:

- Visszajövök később.

- Ülj le - mondta Brúnó zordan.

- Inkább állok.

- Ülj le, mert elfáradsz.

Lila megrázta a fejét, állva maradt, Michele küldött Soccavónak egy cinkos mosolyt:

- Ilyen, törődj bele, sosem engedelmeskedik.

Lilának erőteljesebbnek tűnt Solara hangja, mint a múltban, megnyomta a szavak végét, mintha az utóbbi években beszédórákat vett volna. Talán erőtakarékosságból, talán azért, hogy

ellentmondjon Michelének, leült. Michele is visszaült, de egészen Lila felé fordult, mintha Brúnó jelen sem volna. Jól szemügyre vette, barátságos arccal, és sajnálkozva megjegyezte: tönkrement a kezed, nagy kár érte, lánykorodban gyönyörű volt. Aztán beszélni kezdett a Mártírok téri üzletről, amolyan tájékoztatás jelleggel, mintha Lila még mindig az alkalmazottja volna, és munkamegbeszélést tartanának. Szólt az új polcokról, a lámpák áthelyezéséről, meg arról, hogy újra befalazták az udvarra nyíló mosdóajtót. Az ajtó említése felidézte Lilában az emlékeket, nyelvjárásban halkan megjegyezte: - Szarok az üzletedre.

- Úgy érted, a mi üzletünk? Együtt álmodtuk meg.

- Nekünk nem voltak közös álmaink.

Michele megint elmosolyodott, és szolid rosszallással csóválta a fejét. Aki a pénzt adja, mondta, ugyanúgy alkot és rombol, mint aki a két kezével és a fejével dolgozik. A pénz alakítja a látványt, a helyzeteket, az emberek életét. Fogalmad sincs, hány embert tudok boldoggá tenni vagy porba tiporni pusztán azzal, hogy aláírok egy csekket. Aztán folytatta az elbeszélést, teljes nyugalommal, mint aki örül, hogy a barátainak elmesélheti a legújabb híreket. Alfonsóval kezdte, aki megtalálta a számítását a Mártírok terén, jól dolgozik, jól keres, és most családalapításon gondolkodik. De nem akart megnősülni, lemondani a szabadságáról, maradjon csak szegény Marisa a menyasszonya élete végéig. Pedig ő biztatta, munkaadóként, a rendezett élet jót tesz az alkalmazottaknak, fölajánlotta, hogy kifizeti a lakodalmat, erre aztán végre beadta a derekát, júniusban lesz az esküvő. Látod, mondta Lilának, ha maradtál volna nálam az üzletben, nem Alfonsót segíteném, teljesítettem volna minden kívánságodat, királynőként élhetnél. Nem adott időt Lilának, hogy visszavágjon, leverte a cigarettája hamuját egy régi bronz hamutálba, és bejelentette, hogy ő is megnősül, szintén júniusban, természetesen Gigliolát veszi el, élete nagy szerelmét. Kár, hogy nem hívhatlak meg, sajnálkozott, szerettem volna, de nem akarom zavarba hozni a férjedet. És már át is tért Stefanóra, meg Adára és a kislányukra, először lelkesen dicsérte mindhármukat, aztán kibökte, hogy a két csemegebolt nem megy már úgy, mint régen. Amíg tartott az apja pénze, magyarázta, Stefano is tartotta magát, de manapság a kereskedelem háborgó tenger, és egy ideje Stefano léket kapott, süllyedőben van. Megnőtt a konkurencia, mondta, egymás után nyílnak az új boltok. Marcello is a fejébe vette, hogy kibővíti a néhai dón Carlo üzletét, és átalakítja egy olyan bolttá, ahol mindent lehet kapni, a szappantól a villanykörtéig, a felvágottól az édességig. Meg is csinálta, és nagyot szakított vele, az lett a neve, hogy Mindent mindenkinek.

- Azt akarod mondani, hogy a fivéreddel együtt sikerült tönkretennetek Stefanót is?

- Ugyan, Lina, dehogy tettük tönkre, csak a munkánkat végezzük, sőt, ha tudunk, segítünk a barátainknak. Találd ki, Marcello kit vett fel az új boltba.

- Nem tudom.

- A bátyádat.

- Rinót bedugtátok magatokhoz eladónak?

- Hát, te eltűntél, Rinóra maradt apád, anyád, a kisfia meg Pinuccia, aki megint terhes. Mit tehetett volna? Marcellóhoz fordult segítségért, és Marcello segített neki. Talán nem tetszik?

Lila fagyosan válaszolt:

- Nem, nem tetszik, semmi sem tetszik, amit csináltok.

Michele szomorú képet vágott, odaszólt Brúnónak:

- Látod, ezt mondtam, az a baj, hogy rossz a természete.

Brúnó elengedett egy zavart, cinkosnak szánt mosolyt.

- Igaz.

- Neked is ártott?

- Egy kicsit.

- Tudtad, hogy kislányként a nála kétszer nagyobb bátyám torkának szegezett egy cipészkést? És nem viccből, látszott, hogy bele is döfné.

- Komolyan?

- Igen. Megvan hozzá a bátorsága, és elszánt.

Lila ökölbe szorította mindkét kezét, utálta a testét kitöltő gyengeséget. Hullámzott a szoba, az élő és élettelen testek, tárgyak és emberek megnyúltak, kitágultak. Látta, hogy Michele elnyomja a csikket a hamutálban. Túlzott erővel tette, mintha a nyugodt hangja ellenére próbálná valahogy kiereszteni a gőzt. Lila figyelte az ujjait, még mindig a csikket nyomkodták, belefehéredtek a körmei. Annak idején, gondolta, felajánlotta, hogy legyek a szeretője. De most nem igazán ezt akarja, hanem valami mást, valamit, aminek nincs köze a keféléshez, és talán még maga sem tudja, mit. A fejébe vehette, rögeszmésen, hogy különleges hatalmam van, amire neki szüksége van. Kell neki, de nem bírja megszerezni, és szenved ettől, de nem veheti el erővel. Igen, talán így van. Ha nem így lenne, már eltaposott volna. De miért pont én? Mit lát bennem, amire szüksége lehet? Nem maradhatok itt, hogy bámuljon, nem hallgathatom tovább, megrémít, amit lát és amit akar. Lila odafordult Brúnóhoz: - Megyek, de itt hagyok neked valamit.

felállt, oda akarta adni Soccavónak a követelések listáját. Egyre kevesebb értelmét látta, mégis szükségesnek érezte. Úgy gondolta, leteszi a papírt az asztalra, a hamutartó mellé, aztán kimegy. De Michele hangja megállította. Most határozottan kedves volt, szinte simogató, mintha Michele rájött volna, hogy Lila kicsúszhat a keze közül, és mindenáron le akarná nyűgözni, hogy visszatartsa.

Továbbra is Soccavóhoz beszélt:

- Látod, milyen rossz természete van? Én itt papolok neki, rám se hederít, előhúz egy papírt, és közli, hogy lelép. De bocsáss meg neki, mert a rossz természetét ellensúlyozza a rengeteg erénye. Azt hiszed, egy munkásnőt vettél fel? Dehogy. Ez a hölgy sokkal több annál. Ha hagyod dolgozni, arannyá változtatja neked a szart is, képes újjászervezni ezt a kócerájt, úgy felvirágoztatja, hogy csak ámulsz. Hogy miért? Mert olyan agya van, amilyen általában nemcsak más nőknek, de nekünk, férfiaknak sincs. Nekem elhiheted, kislány kora óta rajta tartom a szemem. Olyan cipőket tervezett, hogy még ma is árulom őket, Nápolyban és máshol is, és egy rakás pénzt hoznak a konyhára. Meg átformálta nekem a Mártírok téri üzletet, olyan ötletesen, hogy a Chiaia út, a Posillipo és a Vomero gazdagjainak úri szalonjává vált. És még sokat, rengeteget tehetne. De hát bogaras, azt hiszi, mindig azt csinálhat, amit akar. Jön, megy, épít, rombol. Azt hiszed, én küldtem el? Nem, egyszer csak egy nap nem jött dolgozni. Ennyi, eltűnt. És ha elkapod, megint meglóg, kicsúszik a kezed közül, mint egy angolna. Megmondom, mi vele a baj: hiába olyan okos, nem bírja megérteni, mit tehet meg és mit nem. Ezért is nem találta még meg az igazit. Egy igazi férfi helyre teszi az asszonyt. Nem tudsz főzni? Tanulj meg. Koszos a lakás? Takaríts ki. Egy igazi férfi mindent elér a nőnél. Nemrég például megismertem egy lányt, aki nem tudott fütyülni. Nos, alig két órát voltunk együtt - két tüzes órát -, utána azt mondtam neki, gyerünk, fütyülj. És ha hiszed, ha nem, fütyült. Ha tudod nevelni a nőt, rendben. Ha nem, hagyd a csudába, mert megjárod. - Roppant komolyan ejtette ki az utolsó mondatokat, mintha valami megfellebbezhetetlen utasítást foglalnának össze. De már a szónoklata közben ráeszmélhetett, hogy ő maga sem volt képes betartani a saját törvényét. Ekkor hirtelen arckifejezést és hangot váltott, sürgető késztetést érzett, hogy megalázza Lilát. Egy ingerült mozdulattal felé fordult, és nyomatékosította az elhangzottakat, nyelvjárásban, mosdatlan szavak özönével: - De vele nem könnyű, kibaszott nehéz levakarni. Pedig látod, milyen: kicsi szem, kicsi csöcs, kicsi segg; mint egy partvisnyél. Mit kezdesz egy ilyennel, föl se áll a farkad. Mégis, elég egy pillanat, egyetlenegy: ránézel, és meg akarod baszni.

Ebben a pillanatban Lila egy irtózatos ütést érzett a fejében, mintha a szíve, ahelyett hogy a torkában kalapálna, szétrobbant volna a koponyájában. Üvöltve visszavágott Michelének, nem kevésbé alpári stílusban, megragadta a bronz hamutálat, kiszórta belőle a csikkeket és a hamut, és lesújtott vele. De őrült haragja ellenére lassúra, gyengére sikeredett a mozdulat. És Brúnó hangja is - Lina, kérlek, mit művelsz - erőtlenül jutott el hozzá. Talán ezért tudta Solara könnyedén lefogni. Elvette tőle a hamutartót, és ráförmedt: - Azt hiszed, hogy Soccavo úrtól függsz? Azt hiszed, hogy én itt senki vagyok? Tévedsz. Soccavo úr már jó ideje szerepel anyám piros könyvében, ami sokkal fontosabb könyv, mint Mao irománya. Úgyhogy nem tőle függsz, hanem tőlem, kizárólag tőlem. És én eddig hagytalak bomolni, látni akartam, mi a faszt ügyködtök, meddig mentek el, te meg az a seggfej, akivel baszol. De most vésd a fejedbe, hogy rajtad tartom a szemem, és ha füttyentek, te rohansz, világos?

Erre aztán Brúnó felpattant, és rettentő idegesen felkiáltott:

- Hagyd, Miché, ez már túlzás.

Solara lassan elengedte Lila csuklóját, aztán odamorogta Soccavónak, újra olaszul:

- Igazad van, bocsánat. De ez a nő ezt hozza ki belőled: így vagy úgy arra kényszerít, hogy túlzásba essél.

Lila visszafojtotta a dühét, jól megdörzsölte a csuklóját, az ujja hegyével lesöpört magáról egy csipetnyi hamut. Aztán széthajtogatta a követelések listáját, letette Brúnó elé, elindult az ajtó felé, és visszaszólt Solarának:

- Ötéves korom óta tudok fütyülni.

Hogy ment, kérdezte Edo, amikor Lila visszaért, holtsápadtan, de Lila nem válaszolt, félrelökte a férfit, és bezárkózott a mosdóba. Lélt, hogy Brúnó azonnal visszahívja, félt, hogy kénytelen lesz összecsapni vele Michele jelenlétében, félt a teste szokatlan törékenységétől, nem tudott hozzászokni. A kisablakon át kémlelte az udvart, és megkönnyebbülten sóhajtott fel, amikor meglátta Michelét - magas, a halántékán gyérülő haj, gondosan simára borotvált, szép arc, fekete bőrkabát, sötét nadrág-, ahogy sietős léptekkel odamegy a kocsijához, beszáll, és elhajt. Lila visszament az üzembe, Edo újra megkérdezte: - Na hogy ment?

- Ment. De mindjárt meglátjátok.

- Hogyhogy?

Lilának nem volt ideje válaszolni, beviharzott Brúnó titkárnője, és közölte, hogy a főnök kéreti, most azonnal. Elindult, mint egy vértanú szent, akinek még a nyakán van ugyan a feje, de már mintha a kezében vinné. Brúnó amint meglátta, ráordított:

- Azt nem akarjátok, hogy reggel ágyba vigyem nektek a kávét? Mi ez a marhaság megint, Lina? Eszednél vagy? Ülj le, és magyarázd meg. Hihetetlen.

Lila pontról pontra elmagyarázta neki a követeléseiket, úgy beszélt, ahogy Gennaróval szokott, ha valamit nem akart megérteni a gyerek. Hangsúlyozta, hogy Brúnó jól teszi, ha komolyan veszi a listát és konstruktívan áll hozzá, mert ha meggondolatlanul

cselekszik, könnyen kaphat egy szép kis ellenőrzést. Végül megkérdezte tőle, mibe keveredett, hogy ilyen veszélyes alakok tartják a markukban, mint a Solarák. Erre Bruno teljesen kijött a sodrából. Az arca vörösről lilásra váltott, a szeme vérbe borult, mit képzelsz, ordított, ezt nagyon megkeserülöd, pár lírával befogom a száját annak a néhány faszfejnek, akit ellenem fordítottál. Apám évek óta lekenyerezi az ellenőröket, szerinted félek tőlük? Majd a Solarák elveszik a kedved a szakszervezetesditől, üvöltötte, aztán elcsukló hangon befejezte: kifelé, kifelé, ki innen most rögtön.

Lila elindult, de az ajtóból visszaszólt:

- Utoljára láttál: mostantól nem dolgozom itt.

Soccavo váratlanul magába szállt. Vágott egy ijedt grimaszt, nyilván megígérte Michelének, hogy nem rúgja ki Lilát. Azt mondta:

- Most megsértődtél? Játszod az eszed? Na, gyere ide, beszéljük meg, én döntöm el, kirúglak-e vagy sem. Gyere ide, te megátalkodott.

Lilának egy tizedmásodpercre újra eszébe jutott Ischia, a reggelek, amikor vártuk Ninót és a gazdag, mindig udvarias, mindig türelmes barátját, akinek háza volt Lorióban. Kiment, és becsukta maga után az ajtót. Abban a pillanatban iszonyatos remegés fogta el, és kiverte a veríték. Nem tért vissza az üzembe, nem köszönt el Edótól és Teresától, elment a portás mellett, aki döbbenten utánakiáltott: Cerú, hová mész, gyere vissza. De Lila végigfutott a földúton, felszállt az első buszra a Marina felé, és elment vele a tengerhez. Sokáig bolyongott. Hideg szél fújt, Lila fölment siklóval a Vomeróra, sétálgatott a Vanvitelli téren, a Scarlatti úton, a Cimarosa úton, újra siklóra szállt, és leereszkedett a tengerhez. Későn eszmélt rá, hogy megfeledkezett Gennaróról. Este kilenckor ért haza, és megkérte az aggodalmasan faggatózó Enzót és Pasqualét, hogy keressenek meg engem a telepen.

És most itt vagyunk, az éjszaka közepén, ebben a sivár szobában, San Giovanni a Teduccióban. Gennaro alszik, Lila mesél, megállás nélkül, halkan, Enzo és Pasquale a konyhában várakozik. Én meg úgy érzem magam, mint egy hős lovag valamelyik régi regényből, a ragyogó páncéljában, aki számtalan dicső tett után, szerte a világban, belebotlik egy rongyos, lesoványodott pásztorba, aki anélkül, hogy elhagyná a legelőt, rettenthetetlen bátorsággal irányítja és puszta kézzel betöri a félelmetes bestiákat.

Türelmes hallgatóság voltam, hagytam Lilát beszélni. Egyes részek, főleg amikor Lila arckifejezése és a mondatok folyama hirtelen fájdalmas fordulatot vett, nagyon felkavartak. Erős bűntudat mardosott, azt gondoltam: ez az élet várt volna rám is, és hogy nem így lett, az Lila érdeme is. Néha alig bírtam megállni, hogy megöleljem, azt meg még kevésbé, hogy kérdezzek, hozzászóljak. De nagyrészt megálltam, legfeljebb kétszer-háromszor szakítottam félbe.

Biztosan közbeszóltam például, amikor Galiani tanárnőről és a gyerekeiről beszélt. Szerettem volna részletesebben hallani, mit mondott egykori tanárnőm, pontosan milyen szavakat használt, és hogy Nadiával meg Armandóval szó esett-e rólam. De időben felismertem a kérdések szánalmasságát, és magamban tartottam őket, habár tulajdonképpen helyénvalónak éreztem a kíváncsiságot: mégiscsak az én kedves ismerőseimről volt szó. Annyit mondtam csak: - Mielőtt Firenzébe költözöm, elmegyek Gáliamhoz elköszönni. Eljöhetnél velem, mit szólsz? - És hozzátettem: - Kicsit hűvösebbé vált a viszonyunk Ischia után, engem okolt, amiért Nino elhagyta Nadiát. - És mivel Lila úgy bámult rám, mintha nem látna, folytattam: - Galianiék rendes emberek, egy csöppet beképzeltek, de ennek a szívzörejnek utána kellene járni.

Ezúttal válaszolt:

- A szívzörej megvan.

- Jó, de Armando is megmondta, hogy kell egy kardiológus.

Lila rávágta:

- Armando hallotta, nem elég?

De leginkább a szexjeleneteknél éreztem, hogy meg kéne szólalnom. Amikor Lila az érlelőben történtekről mesélt, majdnem közbeszóltam: engem Torinóban letámadott egy idős értelmiségi; Milánóban meg egy venezuelai festő, akit alig egy-két órája ismertem, bejött a szobámba, és be akart bújni az ágyamba, mintha tartoznék neki ezzel a szívességgel. Végül ismét visszafogtam magam, nem szóltam. Mi értelme lett volna magamról beszélni abban a helyzetben? Meg aztán az, amit elmesélhettem volna, tényleg hasonlított Lila történetére?

Ez utóbbi kérdés akkor merült föl bennem kristálytisztán, amikor a tények felsorolása után - annak idején, a nászéjszakája kapcsán csak a szörnyű, brutális tényekről beszélt - Lila mesélni kezdett önmaga szexualitásáról. Teljesen új volt kettőnk között ez a téma. A telepen nőttünk fel, a környezetünk szabadszájúsága megtanított támadni és védekezni, de a telep erőszak-nyelve nem megkönnyítette, hanem inkább gátolta a bizalmas beszélgetéseket, így hát zavartan bámultam a padlót, amikor a durva telepi szavakkal közölte, hogy a baszás sosem nyújtott neki olyan élvezetet, mint ahogy lányként elképzelte, sőt alig érez valamit, és Stefano meg Nino után egyenesen elment tőle a kedve, olyannyira, hogy bármennyire kedves is Enzo, képtelen magába fogadni. És hozzáfűzte, még közönségesebb szavakkal, hogy megtett mindent, egyszer kényszerből, másszor kíváncsiságból vagy kedvtelésből, amit egy férfi kívánhat egy nőtől, de még a legnagyobb szerelem idején, amikor Nino gyereket akart tőle, és terhes maradt, akkor sem érezte azt a gyönyört, amit, mások elbeszélése alapján, éreznie kellett volna.

Ennyi őszinteség után rájöttem, hogy nem hallgathatok tovább, a tudomására kell hoznom, hogy mellette vagyok, és a bizalmára bizalommal kell felelnem. De a gondolatra, hogy magamról beszéljek - a nyelvjárás nem volt ínyemre, és noha a könyvemben merész dolgokat írtam, az irodalmi olaszt, amit az évek során elsajátítottam, túlságosan kifinomultnak éreztem a sikamlós szexuális élmények elbeszéléséhez -, még inkább zavarba jöttem, elfeledtem, hogy Lilának milyen nehezére eshetett ez a vallomás, hogy minden egyes szó, a közönségesek is, a kimerültségének köszönhető, ami lerítt Lila arcáról, remegő kezéről, és csak annyit mondtam: - Nálam nem így van.

Hazudtam is meg nem is. Bonyolultabb volt az igazság, és megfelelő szavakra lett volna szükségem, hogy formába öntsem. El kellett volna mondanom, hogy Antonio idejében nagy élvezetet adott ölelkezni, és hagyni, hogy fogdosson, és még mindig vágyom erre az élvezetre. Be kellett volna vallanom, hogy maga a behatolás nekem is csalódás volt, elrontotta a bűntudatérzés, a mostoha körülmények, a félelem, hogy rajtakapnak, az ebből adódó sietség, a rettegés, hogy terhes maradok. De azt is hozzá kellett volna tennem, hogy Eranco - az a kevés, amit megismertem a szexből, leginkább hozzá kötődött - a behatolás előtt és után megengedte, hogy hozzádörgölőzzem a lábához, a hasához, és ez jó volt, s időnként jobbá tette a behatolást. Következésképpen - el kellett volna mondanom végül - most várom az esküvőt, és mivel Pietro roppant kedves ember, remélem, hogy lesz időm és lehetőségem a hitvesi ágyban, törvényesen és nyugodtan, felfedezni a szeretkezés gyönyörét. Szóval, ezt kellett volna mondanom, így lettem volna őszinte. De nem volt szokás kettőnk közt, huszonöt évesen, az ilyesfajta kitárulkozás. Csak apróbb, általános utalásokig jutottunk, amikor ő Stefanóval járt, én meg Antonióval, visszafogott célozgatásokig. Donato Sarratoréról és Francóról sosem beszéltem neki. Ezért értem tehát be azzal a néhány szóval - nálam nem így van-, melyek úgy hangozhattak Lilának, mintha azt mondanám: talán nem vagy normális. És tényleg, hökkenten rám meredt, és visszaszólt, mintegy védekezésképpen: - A könyvedben mást írtál.

Tehát olvasta.

- Már magam sem tudom, mi van abban a könyvben -mormoltam én is védekezőén.

- Mocskosságok - mondta -, amiket a férfiak nem akarnak hallani, és amiket a nők tudnak, de félnek róluk beszélni. És most mihez kezdesz, elbúj dokolsz?

Nagyjából ezeket a szavakat használta, a mocskosságra biztosan emlékszem. Ő is a merész részeket emlegette, ahogyan korábban Gigliola, és ugyanazzal a szóval: mocskosságok. Vártam, hogy átfogó értékelést mondjon a könyvről, de semmi, csak hídnak használta, hogy visszatérjen ahhoz, amit többször is állhatatosan úgy nevezett: baszásundor. Ez van a regényedben, kiáltotta, és ha leírtad, ismered, hiába mondod, hogy nálam nem így van. És én hebegtem, igen, talán igaz, nem tudom. És miközben ő zaklatott szemérmetlenséggel folytatta a történetét - sok izgalom, kevés élvezet, undor -, eszembe jutott Nino, újra előtörtek bennem azok a kérdések, amelyeken gyakran töprengtem. Ez a hosszú, történetekkel teli éjszaka vajon alkalmas arra, hogy elmondjam Lilának, viszontláttam Ninót? Figyelmeztetnem kellene, hogy Gennaróval kapcsolatban nem számíthat Ninóra, hogy van egy másik fia is, akivel szintén nem törődik? Ki kellene használnom az alkalmat, Lila vallomását, hogy tudassam vele, Nino Milánóban csúnya dolgot mondott róla, Lilával baj van a szexben? Azt is el kellene mondanom neki, hogy a zaklatott beszámolójából, abból, ahogy a könyvem mocskos részeit olvasta, abból, ahogy most beszél, úgy érzem, megerősítést nyertem, hogy Ninónak lényegében igaza volt? Mert mit sugallt az ifjú Sarratore, ha nem azt, amit Lila most maga is beismert? Rájött, hogy Lila számára az aktus csak kötelesség, nem élvezi a behatolást? Nino tapasztalt férfi, gondoltam. Sok nővel volt, tudja, milyen a helyes női viselkedés a szexben, következésképp fel is ismeri. A Baj van vele a szexben nyilvánvalóan azt jelenti tehát, hogy nem érez gyönyört a férfi lökéseitől, azt jelenti, hogy vonaglik, dörgölőzik, hogy kielégítse a vágyát, azt jelenti, hogy megragadja a párja kezét, és a szemérmére húzza, ahogyan időnként én is tettem Francóval, nem törődve a viszolygásával és az orgazmus utáni, szunyókálásra vágyó férfi kelletlenségével. Egyre kényelmetlenebbül éreztem magam, azt gondoltam: ezt írtam le a regényemben, ezt ismerte fel Gigliola és Lila, és valószínűleg ezt ismerte fel Nino is, és ezért akart beszélni róla? Elhessegettem a gondolatokat, és elmormoltam, kissé szétszórtan: - Sajnálom.

-Mit?

- Hogy élvezet nélkül estél teherbe.

Hirtelen gunyorosra váltott:

- Hát még én.

Már hajnalodott, amikor utoljára félbeszakítottam, miután elmesélte az összetűzését Michelével. Elég, nyugodj meg, mondtam, mérd meg a lázad. Harmincnyolc-öt volt. Szorosan átöleltem, odasúgtam neki: majd én ápollak, együtt leszünk, amíg meg nem gyógyulsz, és ha elmegyek Firenzébe, eljössz velem a gyerekkel együtt. Hevesen tiltakozott, és belekezdett az éjszaka utolsó vallomásába. Elmondta, hogy hibázott, amikor Enzóval San Giovanni a Teduccióba költözött, vissza akar menni a telepre.

- A telepre?

- Igen.

- Megőrültél.

- Amint jobban leszek, megteszem.

Aláz beszél belőled, korholtam, a telep kikészít, ostobaság visszakullogni.

- Én alig várom, hogy elhúzzak onnan - kiáltottam fel.

- Te erős vagy - felelte meglepetésemre -, én sosem voltam az. Te minél távolabb mész, annál inkább önmagad vagy, annál jobban érzed magad. Én meg, ha elhagyom az alagutat az országúton, már megijedek. Emlékszel, amikor elindultunk a tengerhez, és eleredt az eső? Ki akart kettőnk közül továbbmenni és ki visszafordulni?

- Nem emlékszem. De a telepre ne menj vissza.

Hiába próbáltam jobb belátásra bírni, sokat vitatkoztunk.

- Menj - mondta végül -, beszélj a fiúkkal, órák óta várnak. Le sem hunyták a szemüket, reggel dolgozniuk kell.

- Mit mondjak nekik?

- Amit akarsz.

Megigazítottam a takaróját, és betakartam Gennarót, aki egész éjjel forgolódott álmában. Láttam, hogy Lilát lassan elnyomja az álom.

- Mindjárt jövök - mormoltam.

Azt mondta:

- Emlékezz arra, amit ígértél.

- Mire?

- Már elfelejtetted? Ha történik velem valami, magadhoz kell venned Gennarót.

- Semmi nem fog történni.

Elindultam kifelé, Lila összerezzent, és félálomban elmormolta:

- Vigyázz rám, amíg elalszom. Vigyázz rám mindig, akkor is, ha

elmész Nápolyból. Ha tudom, hogy törődsz velem, nyugodt vagyok.

Attól fogva egészen az esküvőmig - 1969. május 17-én mentem férjhez Firenzében, és egy alig háromnapos velencei nászút után nagy lelkesedéssel vetettem magam a házaséletbe - megpróbáltam mindent megtenni Liláért. Először csak addig akartam mellette maradni, amíg ki nem gyógyul az influenzából. Volt elég dolgom a firenzei lakással, még több a könyvvel - folyton csörgött a telefon, anyám meg zsörtölődött, megadta a számot a fél telepnek, de senki sem kereste, nincs nagyobb nyűg, mint egy telefon a lakásban, mondogatta, merthogy majdnem mindig engem hívtak-, jegyzeteket írtam esetleges újabb regényekhez, próbáltam betölteni az irodalmi és politikai műveltségem hézagjait. De az általános gyengeség olyannyira elhatalmasodott Lilán, hogy hamar hanyagolni kezdtem a dolgaimat, és inkább vele foglalkoztam. Anyám rögtön észrevette, hogy újra szorosabbra fűztük a kapcsolatunkat: tajtékzott, féltette a jó hírét, szidott mindkettőnket, mint a bokrot. Azt hitte, még mindig megmondhatja, mit tehetek és mit nem, a sarkamban sántikált, és kritizált, időnként úgy tűnt, eltökélte, hogy befurakszik a testembe is, megakadályozni, hogy a magam ura lehessek. Mi közöd már hozzá, szekált, gondolj bele, ki vagy te és ki ő, nem volt elég a disznó könyv, amit írtál, még azzal a kurvával is felmelegíted a barátságot? De süket fülekre talált. Mindennap meglátogattam Lilát, és attól a pillanattól kezdve, hogy elaludt a szobájában, és én kimentem Enzóhoz és Pasqualéhoz, akik egész éjjel a konyhában virrasztottak, nekiláttam újjászervezni az életét.

Közöltem a fiúkkal, hogy Lila rosszul van, nem tud tovább Soccavónál dolgozni, felmondott. Enzónak nem kellett megmagyaráznom, már egy ideje rájött, hogy Lila nem bírja tovább a gyárban, nehéz helyzetbe került, valami megroppant benne. Pasquale viszont ágált, miközben vezetett vissza a telepre a hajnali, még kihalt utakon. Ne túlozzunk, mondta, igaz, hogy Lilának nincs szép élete, de mindenki így él, akit kizsákmányolnak. Aztán, önmagához hűen, áttért a délolasz parasztokra, az északi munkásokra, Latin-Amerika népeire, Északkelet-Brazíliára, Afrikára, az afroamerikaiakra, a vietnamiakra, az amerikai imperialistákra. Gyorsan leállítottam: Pasquale, mondtam, ha Lila így folytatja, belehal. Nem tágított, tovább ellenkezett, és nem azért, mert nem érdekelte Lila, hanem mert fontosnak tartotta a harcot a Soccavo üzem ellen, Lila vezetésével, és meg volt róla győződve, hogy ez a sok aggodalom holmi influenza miatt igazából nem is Lilától származik, hanem sokkal inkább tőlem, az értelmiségi kispolgártól, akit jobban aggaszt egy kis láz, mint a munkások bukásának politikai következményei. Arra azért nem szánta rá magát, hogy mindezt nyíltan kimondja, csak félmondatokkal célozgatott, így hát én foglaltam össze, higgadtan és világosan, hogy értésére adjam, megértettem a célzást. Ez még inkább feldühítette, és amikor kirakott a kapunknál, azt mondta: most mennem kell dolgozni, Lenú, de erre még visszatérünk. Amint visszamentem San Giovanni a Teduccióba, félrevontam Enzót, és szóltam neki: ha jót akarsz, tartsd távol Pasqualét Linától, ne is halljon többet a gyárról.

Abban az időben mindig hordtam magamnál a táskámban egy könyvet és egy jegyzetfüzetet: a buszon olvastam, vagy ha Lila bóbiskolt. Aztán néha észrevettem, hogy ébren van, engem néz, talán azt kémlelte, mit olvasok, de sosem kérdezte meg még a könyv címét sem, és amikor megpróbáltam felolvasni neki néhány oldalt -a fogadós jelenete Uptontól, emlékszem-behunyta a szemét, mintha untatná. Pár nap alatt elmúlt a láza, de a köhögés nem, ezért nem engedtem kikelni az ágyból. Én tartottam rendben a lakást, főztem, foglalkoztam Gennaróval. Már nagyobbacska volt, hisztis és kicsit erőszakos, talán ezért nem láttam benne azt a védtelen vonzerőt, ami Mirkóból, Nino másik fiából áradt. De időnként a durva játékok közben hirtelen mélabússá vált, vagy elaludt a földön, és ez meglágyította a szívem, megszerettem, amit meg is érzett, és attól kezdve folyton rajtam lógott, nem tudtam tőle tenni-venni vagy olvasni.

Közben próbáltam jobban feltérképezni Lila helyzetét. Van pénze? Nincs. Adtam neki kölcsön, és elfogadta, miután megesküdött, hogy visszaadja. Mennyivel tartozik neki Brúnó? Kéthavi bérrel. És a végkielégítés? Ki tudja. Enzo mit dolgozik, mennyit keres? Ki tudja. És ez a zürichi távtanfolyam milyen konkrét lehetőségeket kínál? Ki tudja. Folyamatosan köhögött, fájt a mellkasa, izzadt, szorított a torka, időnként megbokrosodott a szíve. Aggodalmasan feljegyeztem az összes tünetét, és győzködtem, hogy szükség volna egy újabb vizsgálatra, sokkal komolyabbra, mint amit Armando végzett. Nem helyeselt, de nem is ellenkezett. Egyik este, Enzo még nem ért haza, megjelent Pasquale, és illedelmesen előadta, hogy ő, az elvtársak a bizottságból és néhányan a Soccavo gyárból szeretnék tudni, hogy van Lila. Megismételtem, hogy nincs jól, pihennie kell, de Pasquale erősködött, hogy azért látni akarja, csak üdvözölné. Kint maradt a konyhában, én bementem Lilához, azt tanácsoltam neki, hogy ne beszéljen Pasqualéval. Vágott egy grimaszt, azt jelentette: ahogy akarod. Meghatott, hogy rám hagyatkozik - ő, aki mindig irányított, épített és pusztított -, vita nélkül.

Ugyanazon az estén felhívtam a szüleim lakásából Pietrót, egy hosszú monológban elmondtam neki Lila minden nyűgét-baját, és azt, hogy mennyire szeretnék segíteni rajta. Türelmesen végighallgatott, sőt rögtön támadt egy ötlete, eszébe jutott egy fiatal pisai görögkutató, aki megszállottja volt a számítógépeknek, úgy vélte, forradalmasítani fogják a filológiát. Elérzékenyültem, hogy Pietro, akinek mindig csak a munkája járt a fejében, most a kedvemért megpróbálja hasznossá tenni magát.

- Keresd meg - kértem -, beszélj neki Enzóról, sosem lehet tudni, hátha adódik valami munkalehetőség.

Megígérte, hogy megteszi, és hozzáfűzte, hogy ha jól emlékszik, Mariarosának volt egy rövid románca egy nápolyi ügyvéddel: talán fel tudná hívni, hogy segítsen.

- Miben?

- Abban, hogy a barátnőd megkapja a pénzét.

Belelkesedtem.

- Telefonálj Mariarosának.

- Rendben.

- Ne csak ígérd, tényleg hívd fel, kérlek - erősködtem.

Egy pillanatig hallgatott, aztán azt mondta:

- Most úgy beszéltél, mint az anyám.

- Hogy érted?

- Ő beszél így, ha valami nagyon a szívügye.

- Pedig sajnos én egészen más vagyok.

Megint hallgatott.

- Szerencse, hogy más vagy. Mindenesetre anyám ezekben a dolgokban utolérhetetlen. Mesélj neki a barátnődről, és meglátod, segíteni fog.

Felhívtam Adélét. Kicsit zavarban voltam, amíg eszembe nem jutott, hogy mennyit ügyködött a könyvemért és a firenzei lakásért. Tevékeny nő volt, szeretett nyüzsögni. Ha szüksége volt valamire, telefonálgatni kezdett, és szemenként felfűzte a célhoz vezető láncot. Úgy tudott kérni, hogy lehetetlen volt neki nemet mondani. És könnyed természetességgel lépett át ideológiai határokon, nem törődött a hierarchiával, ugyanazzal a távolságtartó szívélyességgel beszélt takarítónőkkel, egyszerű alkalmazottakkal, iparmágnásokkal, értelmiségiekkel, miniszterekkel, mintha nem is kérne, hanem ő tenne nekik szívességet. Miután feszengve ezerszer is elnézését kértem a zavarásért, Adelének is elmeséltem, töviről hegyire, Lila történetét. Adélé kíváncsi lett, lázba jött, felháborodott. Végül azt mondta: - Hadd gondolkodjak egy kicsit.

- Persze.

- De addig is, adhatok egy tanácsot?

- Persze.

- Ne légy nyuszi. író vagy, érezd a súlyát, használd ki, tapasztald meg, mire mehetsz vele. Fontos időket élünk, a feje tetejére állt a világ. Légy részese, figyeld a változást. Kezdd ezzel a söpredékkel ott nálatok, állítsd falhoz őket.

- Hogyan?

- írj. Rémiszd halálra Soccavót meg a hozzá hasonlókat. Megígéred, hogy megteszed?

- Megpróbálom.

Megadta a nevét az Unitá egyik szerkesztőjének.

A telefonbeszélgetés Pietróval és főleg a másik az anyósommal felszabadított egy érzést, amely, noha addig visszatartottam, sőt elnyomtam, bennem élt, készen arra, hogy felszínre törjön. A helyzetem megváltozásából fakadt. Valószínű, hogy az Airoták, különösen Guido, de talán maga Adélé is, roppant igyekvő lánynak tartottak ugyan, viszont távolról sem olyannak, amilyet a fiuk feleségeként elképzeltek. Ugyanennyire valószínű, hogy a származásom, a vidékies beszédem, a bumfordiságom próbára tette a széles látókörű felfogásukat. Kis túlzással felmerülhetett volna bennem, hogy a könyvem kiadása is csak annak a vésztervnek a része, melynek segítségével valahogyan beilleszthetnek a világukba. De ez mit sem változtatott a tényen, hogy elfogadtak, hogy a beleegyezésükkel megyek hozzá Pietróhoz, hogy bekerülök egy oltalmazó családba, mint valami masszív erődbe, ahonnan félelem nélkül kimozdulhatok, és ahol veszély esetén megbújhatok. Sürgősen hozzá kellett szoknom tehát az új hovatartozáshoz, legelsősorban tudatosítanom kellett magamban. Nem voltam már kis gyufaárus lány, akinek lassan elfogy a gyufája: jelentős készletre tettem szert. Ezért aztán - hirtelen rádöbbentem - sokkal többet tehetek Liláért, mint ahogy korábban gondoltam.

Ennek fényében elkértem a barátnőmtől a teljes dokumentációt, amit összegyűjtött Soccavo ellen, és Lila oda is adta, közömbösen, meg se kérdezte, mit tervezek tenni. Nekiálltam olvasni, egyre jobban beszippantott. Mennyi szörnyűséget sikerült papírra vetnie

Lilának, pontosan és hatásosan. Mennyi elviselhetetlen élmény bújt meg abban, ahogyan a gyárat leírta. Hosszan forgattam a kezemben a lapokat, aztán hirtelen felindulásból kikerestem a Soccavo gyár számát a telefonkönyvből, és felhívtam őket. Beállítottam a hangszínemet, és a kellő gőgösséggel beleszóltam a kagylóba:

- Halló, Elena Greco vagyok.

Kapcsolták Brúnót, szívélyes volt - nagyon örülök, hogy hallak -, én hideg. Azt mondta: mennyi szépet csináltál, Elena, láttam a fényképedet a .Romában, ügyes vagy, ej, a régi szép idők Ischián. Én is örülök, hogy hallak, feleltem, de hol van már Ischia, mindannyian megváltoztunk, előnyünkre vagy hátrányunkra, merthogy rólad például csúnya dolgokat hallottam, remélem, nem igazak. Rögtön megértette, tiltakozott. Szidta Lilát, hálátlannak, bajkeverőnek nevezte. Hangszínt váltottam, közöltem, hogy inkább hiszek Lilának, mint neki. Fogj egy papírt meg egy tollat, és írd fel a számomat, mondtam. Megvan? Akkor most adjál utasítást, hogy fizessék ki Lilának a tartozásodat az utolsó líráig, és szólj, ha mehetek a pénzért: nem szeretném, ha a te fényképed is megjelenne az újságokban.

Letettem, mielőtt ellenkezhetett volna, büszke voltam magamra. Semennyire sem izgultam, tárgyilagos voltam, csak néhány mondat, olaszul, előbb kedvesen, aztán kimérten. Reméltem, hogy igaza lesz Pietrónak: tényleg kezdem átvenni Adélé stílusát, tényleg kezdem észrevétlenül elsajátítani az életformáját. Elhatároztam, hogy kipróbálom, képes vagyok-e, ha akarom, beváltani a fenyegetésemet, amellyel lezártam a telefonbeszélgetést. Izgatottan, nem úgy, mint amikor Brúnóval beszéltem - végtére is ugyanaz az unalmas srác volt, aki meg akart csókolni a Citara strandon-, felhívtam az Unitá szerkesztőségét. Miközben kicsöngött, reménykedtem, hogy nem szűrődik bele a beszélgetésbe anyám hangja, aki Elisának ordított valamit nyelvjárásban. Elena Greco vagyok, mondtam a központosnak, de el sem kezdhettem magyarázni, hogy mit szeretnék, mert a nő felkiáltott: Elena Greco, az író? Olvasta a könyvemet, melegen gratulált. Megköszöntem neki, felvidított, önbizalmat adott, fesztelenül elmondtam, hogy írnék egy cikket egy kis külvárosi gyárról, megadtam a szerkesztő nevét, akit Adélé ajánlott. A központos nő még egyszer gratulált, aztán hivatalos hangra váltott. Maradjon vonalban, mondta. Egy perccel később már egy szörnyen rekedt férfihang érdeklődött évődve a vonal túloldalán, hogy mióta piszkítják be a tollúkat a szép szavak mesterei a teljesítménybérrel, műszakokkal, túlórákkal és egyéb ilyesféle unalmas dolgokkal, melyektől leginkább a fiatal, sikeres írónők ódzkodnak.

- Miről van szó? - kérdezte. - Építkezések, dokkmunkások, bányászok?

- Szalámigyár - mormoltam -, semmi különös.

A szerkesztő tovább csipkelődött:

- Ne szabadkozzon, nagyszerű lesz. Ha Elena Greco, akinek ez az újság egy teljes fél oldalt szentelt és akit az egekig magasztalt, elhatározza, hogy kolbászokról kíván írni, egy szegény, szerencsétlen szerkesztő hogyan mondhatna nemet? Harminc sor elég lesz? Vagy kevés? Egye fene, legyen hatvan. Ha kész, behozza, vagy lediktálja nekem?

Rögtön nekiláttam a cikknek. Hatvan sorba kellett besűrítenem Lila többoldalas irományát, és jó munkát akartam végezni a kedvéért. De semmiféle tapasztalatom nem volt az újságcikkek terén, azon kívül, hogy tizenöt évesen megpróbáltam megírni Nino lapjának, nem sok sikerrel, a konfliktusomat a hittantanárral. Nem tudom, talán ez az emlék nehezítette meg a dolgot. Vagy talán a szerkesztő gunyoros hangja, még mindig a fülemben csengett, különösen az a mondata, amikor a beszélgetés végén a lelkemre kötötte, hogy átadom az üdvözletét az anyósomnak. Mindenesetre sokat pepecseltem vele, megírtam, átírtam, buzgón javítgattam. De amikor elkészült, nem győzött meg, nem vittem be a szerkesztőségbe. Előbb megmutatom Lilának, gondoltam, együtt kell döntenünk, majd holnap leadom.

Másnap elmentem Lilához, különösen rossz bőrben találtam. Dünnyögött, hogy a távollétemet kihasználva fura lények jöttek elő a tárgyakból, és zaklatták őt és Gennarót. Aztán a rémületemet látva felderült, és közölte, hogy hülyeség, csak azért találta ki, hogy többet legyek vele. Sokat beszélgettünk, megnyugtattam, de nem mutattam meg neki a cikket. Eltántorított a gondolat, hogy ha az Unitá netán visszadobja, kénytelen lennék elmondani Lilának, hogy nem találták elég jónak, és nem bírnám elviselni a megaláztatást. Adélé esti telefonhívása öntött belém lelket és vett rá a döntésre. Beszélt a férjével és Mariarosával is. Órák alatt mozgósította a fél világot: nagy hírű orvosokat, szakszervezeti kérdésekben jártas szocialista professzorokat és egy, a saját szavaival élve kissé bugyuta, de nagyon derék kereszténydemokratát, aki kívülről fújta a munkajogot. Az eredmény: időpont másnapra Nápoly legjobb kardiológusához - a barátaik barátja, nem kell neki fizetnem az ellenőrök azonnal kiszállnak a Soccavo gyárba; Lila pénzének ügyében fordulhatok Mariarosa barátjához, akit Pietro említett, fiatal szocialista, a Nicola Ámoré téren van az irodája, már tud rólunk.

-Jó lesz?

- Igen.

- Megírtad a cikket?

- Igen.

- Látod, biztosra vettem, hogy nem írod meg.

- Pedig kész van, holnap beviszem.

- Remek. Fennáll a veszély, hogy alábecsültelek.

- Veszély?

- Alábecsülni valakit mindig veszélyes. Hogy boldogulsz drágalátos fiacskámmal?

Attól kezdve simán ment minden, folytak a kezem alatt az események, mint a forrásvíz. Pietro is tartotta a szavát. A görögkutató barátja egy szószátyár irodalmárnak bizonyult, de végül mégis hasznunkra vált: egy bolognai, valóban számítógépszakértő ismerőse - filológusi hencegéseinek megbízható forrása -megadta neki egy nápolyi, hasonlóan megbízható ismerőse telefonszámát, ő pedig lediktálta nekem a számot meg a nápolyi úr nevét és címét. Hálálkodtam, micsoda leleményesség, viccelődtem kedvesen, még egy cuppanós csókot is küldtem neki a telefonban.

Azonnal Lilához siettem. Csúnyán köhögött, mélyről, sápadt volt, feszült, a tekintete rendkívül éber. De én remek híreket vittem, jókedvű voltam. Megráztam, megöleltem, szorítottam a két kezét, és közben elmeséltem a telefonbeszélgetést Brúnóval, felolvastam neki a cikket, beszámoltam Pietro, az anyósom és a sógornőm szorgos fáradozásáról. Úgy hallgatott, mintha nagyon távolról beszélnék -egy másik világból, ahová áteveztem -, és csak a felét értené tisztán annak, amit mondok. Ráadásul Gennaro folyamatosan rángatta, hogy játsszon vele, és Lila, miközben beszéltem, szenvtelenül gardírozta a fiát. De én boldog voltam. Lila a múltban kinyitotta a csemegebolt csodafiókját, és mindenfélét vett nekem, főleg könyvet. Most viszonzásképpen én nyitom ki a fiókjaimat, reménykedve, hogy Lila rátalál a biztonságra, ahogyan én is rátaláltam.

- Akkor holnap reggel megyünk a kardiológushoz? - kérdeztem végül.

Meglepően reagált, felnevetett, és azt mondta:

- Nadiának nem fog tetszeni ez a módszer, és a bátyjának sem.

- Milyen módszer, nem értem.

- Mindegy.

- Lila - mondtam -, kérlek, hogy jön ide Nadia, ne képzelj túl sokat róla, már így is eléggé beképzelt. És Armandóval se törődj, felületes srác, mindig is az volt.

Magam is meglepődtem a véleményemen, valójában keveset tudtam Galiani tanárnő gyerekeiről. És néhány másodpercig úgy tűnt, Lila föl se ismer, egy szellemet lát maga előtt, aki kihasználja a gyengeségét. Igazából nem is annyira Nadiát és Armandót akartam szapulni, mint inkább rávilágítani, hogy mások a hatalom hierarchiái, hogy az Airotákhoz képest Galianiék semmit sem számítanak, az olyasfélék, mint Brúnó Soccavo vagy a maffiózó Michele meg pláne; egyszóval, tegye, amit mondok, és ne aggódjon. De már miközben beszéltem, éreztem, hogy dicsekvésnek hathat a mondandóm, megsimogattam Lila arcát, és megjegyeztem, hogy mindazonáltal igazán csodálom a két testvér politikai buzgalmát. Végül nevetve hozzátettem: bízz bennem. Lila dörmögött: - Jól van, menjünk el a kardiológushoz.

Tovább noszogattam:

- És Enzónak milyen időpontot kérjek, melyik nap hány órára?

- Ahogy akarod, csak öt óra után.

Hazamentem, és újra nekiálltam telefonálgatni. Felhívtam az ügyvédet, részletesen elmeséltem neki Lila ügyét. Felhívtam a kardiológust, megerősítettem a másnapi időpontot. Telefonáltam a számítógép-szakértőnek, a fejlesztési hivatalnál dolgozott, közölte, hogy a zürichi jegyzetek semmit sem érnek, de ettől függetlenül elküldhetem hozzá Enzót ekkor és ekkor a megadott címre. Felhívtam az Unitát, a szerkesztő azt mondta: maga aztán nem sieti el, azért még karácsony előtt behozza azt a cikket? Felhívtam Soccavo titkárnőjét, megkértem, hogy mondja meg a főnökének, hogy mivel nem jelentkezett, hamarosan megjelenik róla egy cikkem az Unitábán.

Utóbbi hívás gyors és heves reakciót váltott ki. Két perccel később felhívott Soccavo, és ezúttal nem volt barátságos, megfenyegetett. Visszavágtam, hogy bármelyik pillanatban rányithatnak a munkaellenőrök és egy ügyvéd, aki Lila érdekeit képviseli. Aztán este, kellemesen izgatottan - büszke voltam, hogy harcolok, barátságból és meggyőződésből, az igazságtalanság ellen, habár Pasquale és Franco szerint lenne még mit tanulnom - beszaladtam a szerkesztőségbe, leadni a cikkemet.

A szerkesztő középkorú, alacsony, kövér ember volt, apró, élénk szemében sosem hunyt ki a jóindulatú irónia. Leültetett egy ócska székre, és figyelmesen végigolvasta a cikket. Végül lerakta a lapokat az íróasztalra, és azt mondta:

- Ez volna hatvan sor? Szerintem százötven.

Éreztem, hogy elvörösödöm.

- Többször megszámoltam, hatvan - mormoltam.

- Igen, de kézírással, méghozzá olyannal, amit nagyítóval sem lehet elolvasni. Viszont tényleg remek munka, elvtársnő. Szerezz valahonnan egy írógépet, és húzd ki, amit ki lehet húzni.

- Most?

- Mikor máskor? Ez az anyag nagyot üt, ha beteszem az újságba, az örökkévalóságig akarsz várni?

Annyi erőt éreztem magamban azokban a napokban. Elmentünk a kardiológus professzorhoz, a Crispi úton lakott és rendelt. Szépen kicsíptem magam az alkalomra. Habár a professzor nápolyi volt, Adélé világához tartozott, és nem akartam szégyenben maradni. Kikeféltem a hajam, fölvettem az egyik ruhát, amit Adélétól kaptam, enyhén behintettem magam parfümmel, Adélé parfümjéhez hasonlóval, föltettem egy kis sminket. Azt akartam, hogy ha a professzor beszél telefonon az anyósommal vagy netán találkoznak, szépeket mondjon rólam. Lila viszont úgy jött, ahogy nap mint nap láttam otthon, egyáltalán nem adott magára. Leültünk a tágas előszobában, a falakon tizenkilencedik századbeli képek lógtak: egy nemesasszony egy fotelben, a háttérben egy fekete szolga, egy idős asszony portréja és egy nagyszabású vadászjelenet. Rajtunk kívül ketten vártak még, egy férfi és egy nő, mindketten idősek, ápoltak, elegánsak, láthatóan jómódúak. Csendben várakoztunk. Csak egyszer szólalt meg Lila - egyébként útközben is nagyon dicsérte a külsőmet -, azt mondta halkan: mintha te is az egyik képből léptél volna ki, te vagy a dáma, én meg a szolgálólány.

Pár perc múlva szólított minket egy nővér, ki tudja, miért, előbb, mint az idős betegeket. Lila megbokrosodott, azt akarta, hogy legyek ott én is a vizsgálaton, különben nem megy be, mondta, végül maga elé taszigált, mintha engem kellene megvizsgálni. Hatvan körüli, csontos, sűrű ősz hajú férfi volt a professzor. Udvariasan fogadott, mindent tudott rólam, tíz percig csevegett velem, mintha Lila ott sem lett volna. Elmondta, hogy a fia is Pisában végzett, de nálam hat évvel korábban. Kiemelte, hogy a fivére is író, meglehetősen ismert, de csak Nápolyban. Nem győzte dicsérni az Airotákat, jó barátom Adélé egyik unokabátyja, egy híres fizikus, mondta. Megkérdezte:

- Mikor lesz az esküvő?

- Május tizenhetedikén.

- Tizenhetedikén? Balszerencsét hoz.m Tegyék át máskorra, kérem.

- Már nem lehet.

Lila egész idő alatt csöndben volt. Egyáltalán nem figyelt a professzorra, csakis rám, úgy éreztem, rácsodálkozik minden szavamra, minden gesztusomra. Amikor a doktor végre kérdezgetni kezdte, kelletlenül válaszolgatott, nyelvjárásban vagy slampos, a dialektális szerkezeteket megtartó olaszsággal. Többször közbe kellett szólnom, hogy emlékeztessem, korábban milyen tüneteket említett nekem, vagy hogy nyomatékosítsam azokat, amelyeket lekicsinyelt. Végül bosszús arccal tűrte a roppant alapos vizsgálatot, mintha kínoznánk, én és a kardiológus. Néztem sovány testét a halványkék, túlságosan nagy, elhordott alsóruhában. Hosszú nyaka mintha nehezen tartotta volna meg a fejét, a bőre úgy feszült a csontjain, mint a menten szétszakadó selyempapír. Észrevettem, hogy bal hüvelykujja időnként önkéntelenül megrándul. Jó fél óra után a professzor szólt Lilának, hogy felöltözhet. Lila öltözködött, ijedtnek látszott, az orvost figyelte, aki odament az íróasztalhoz, leült, és nagy sokára kijelentette, hogy minden rendben, nem talált semmilyen szívzörejt. Asszonyom, mondta, tökéletes a szíve. De Lilára semmiféle látható hatást nem tett a diagnózis, nem mutatott örömöt, sőt inkább bosszúsnak tűnt. Én könnyebbültem meg, mintha az én szívem lett volna, és én kezdtem aggódni, amikor a professzor, aki újból hozzám beszélt, és nem Lilához, mintha Lila csekély együttműködése megsértette volna, gondterhelten hozzátette, hogy a barátnőm általános állapota viszont sürgős beavatkozást igényel. Nem a köhögés a baj, mondta: megfázott, elkapott egy kis influenzát, adok rá egy szirupot. Az igazi baj a legyengült szervezetének betudható súlyos kimerültség: Lilának jobban oda kell figyelnie magára, rendszeresen étkezni, erősítőkúrát tartani, naponta legalább nyolc órát aludni. A tünetek nagy része, mondta, elmúlik, mihelyt a barátnője erőre kap. Mindenesetre - mondta végül - javaslok egy ideggyógyászati kivizsgálást.

Az utolsó két szó felrázta Lilát. Összeráncolta a homlokát, előrehajolt, és olaszul megkérdezte:

- Úgy érti, idegbeteg vagyok?

A professzor meglepetten ránézett, mintha az imént megvizsgált páciens átváltozott volna egy másikká.

- Dehogyis, csak egy vizsgálatot javasoltam.

- Valami rosszat mondtam vagy tettem?

- Nem, ne aggódjon, a vizsgálat a helyzet pontos feltérképezéséhez szükséges.

- Az egyik rokonom - mondta Lila -, az anyám szerencsétlen unokahúga boldogtalan volt egész életében. Kiskoromban nyaranta hallottam a nyitott ablakon át, kiabált, nyerített. Vagy láttam az utcán furcsa dolgokat művelni. De a boldogtalanság miatt volt, nem ment el ideggyógyászhoz, sőt sosem járt orvosnál.

- Pedig jól tette volna.

- Az idegbetegségek az úrinőknek valók.

- Az anyja unokahúga úrinő volt?

- Nem.

- És maga?

- Én még kevésbé.

- Boldogtalan?

- Remekül vagyok.

A professzor ismét felém fordult, morcosán:

- Teljes pihenés. Tartassa be vele szigorúan. A legjobb lenne, ha el tudná vinni valahová vidékre.

Lilából kitört a nevetés, megint nyelvjárásra váltott:

- A legutóbbi orvos, akinél jártam, a tengerhez küldött, és egy rakás bajom lett belőle.

A professzor úgy tett, mintha nem hallotta volna, rám mosolygott, egy cinkos mosolyra várt, megadta egy neurológus barátja nevét, sőt ő maga telefonált neki, hogy mihamarább fogadjon minket.

Nem volt könnyű Lilát elrángatni még egy orvoshoz. Nincs neki erre ideje, mondta, elég volt a kardiológus, Gennaróval kell foglalkoznia, és főleg, nincsen erre felesleges pénze, és azt se akarja, hogy én fizessek helyette. Megnyugtattam, hogy a vizsgálatért nem kell fizetni, kelletlenül beleegyezett.

A neurológus apró, élénk, kopasz emberke volt, a Toledo út egyik régi bérházában rendelt, a váróban filozófiai szövegek függtek, szépen elrendezve. Szerette hallani a hangját, olyan sokat beszélt, hogy úgy tűnt, inkább figyel a saját szavaira, mint a betegre. Lilát vizsgálta, de közben velem beszélgetett, neki tett fel kérdéseket, nekem tartott mély eszmefuttatást, nem is figyelt Lila válaszaira. Végül valahogyan mégis arra jutott, hogy Lila idegrendszere éppúgy rendben van, ahogyan a szíve. De a kollégámnak igaza van - fordult ismét felém-, kedves Greco kisasszony, a barátnője szervezete legyengült, és ennek következtében a test és a lélek felülkerekedik az észen: gyógyítsuk meg a testet is, az elmét is. Kitöltött egy receptet, olvashatatlan ákombákomokkal, de fennhangon elszavalta az orvosságok nevét és az adagolást. Aztán rátért a tanácsokra. Hosszú sétákat javasolt, kikapcsolódásképpen, de nem a tengernél: inkább az erdő, Capodimonte vagy a Camaldoli-domb. Sok olvasást javasolt, de napközben, sosem este. Azt tanácsolta, hogy Lila mindig foglalja le a kezét, pedig elég lett volna egyetlen, figyelmesebb pillantás, hogy lássa, Lila korábban túlságosan is lefoglalta. Amikor aztán a horgolás jótékony hatását taglalta, Lila fészkelődni kezdett a széken, nem várta meg, hogy az orvos befejezze, megkérdezte, titkos gondolatainak fonalát követve: - Ha már itt tartunk, tudna adni abból a tablettából, amitől nem lehet gyerekem?

Az orvos összeráncolta a homlokát, azt hiszem, én is. Nem illett oda a kérdés.

- Maga házas?

- Már nem.

- Hogyhogy már nem?

- Külön élek.

- Attól még házas.

- Ugyan.

- Van gyereke?

- Van, egy.

- Egy, az kevés.

- Nekem elég.

- Jót tenne magának a terhesség, nincs annál jobb orvosság egy nőnek.

- Ismerek nőket, akiket tönkretett a terhesség. Inkább a tabletta.

- Evvel a kérésével nőgyógyászhoz kell fordulnia.

- Maga csak az idegekhez ért, a pirulákat nem ismeri?

Az orvos rossznéven vette. Még fecsegett egy kicsit, aztán az ajtóban megadta nekem egy doktornő címét és telefonszámát, aki egy laborban dolgozott a Ponté di Tappia úton. Forduljon hozzá, mondta, mintha én kértem volna a fogamzásgátlót, aztán elköszönt.

Kifelé elkapott a titkárnő, hogy fizessünk. A neurológus kívül esett az Adélé által beindított szívességláncolaton. Fizettem.

Kint az utcán Lila dühösen kiáltott fel: egyetlen orvosságot sem veszek be, amit ez a rohadék felírt, úgyis széthasad majd a fejem, tudom jól. Nem helyeslem, feleltem, de tégy, amit akarsz. Erre összezavarodva dünnyögött: nem rád haragszom, hanem az orvosokra, és gyalogoltunk a Ponté di Tappia út felé, de nem mondtuk ki, hogy arra tartunk, mintha csak járnánk egyet, hogy megmozgassuk a lábunkat. Lila egyszer hallgatott, másszor ingerülten utánozta a neurológus locsogását. Úgy éreztem, a zsörtölődése annak bizonyítéka, hogy kezd visszatérni belé az életerő. Megkérdeztem: - Javult egy kicsit a helyzet Enzóval?

- Ugyanolyan.

- Akkor minek a tabletta?

- Te ismered ezt a tablettát?

- Igen.

- És szeded?

- Nem, de ha férjhez megyek, szedni fogom.

- Nem akarsz gyereket?

- Akarok, de előbb írnom kell egy másik könyvet.

- A férjed tudja, hogy nem akarsz rögtön gyereket?

- Majd megmondom neki.

- Elmegyünk ehhez a nőhöz, és kérünk tőle tablettát mindketten?

- Lila, ez nem cukorka, amiből bekapsz egy szemet, ha kedved tartja. Ha Enzóval nincs köztetek semmi, hagyd a csudába.

Rám nézett, résnyire összehúzott szemmel, alig látszott a pupillája.

- Most nincs semmi, de később lehet.

- Komolyan?

- Szerinted nem kellene?

- Miért ne.

A Ponté di Tappia úton kerestünk egy telefonfülkét, és felhívtuk a doktornőt, készségesen közölte, hogy azonnal fogad minket. Úton a labor felé többször megemlítettem, hogy örülök a közeledésének Enzóhoz, és úgy tűnt, lelkesíti a megerősítésem. Megint kislányok voltunk, mint régen, ugrattuk egymást, félig komolyan, félig viccesen: beszélj te a doktornővel, te szájasabb vagy, nem, inkább te, ha már úrinőnek öltöztél, nekem nem sürgős, nekem sem, akkor minek megyünk oda.

A doktornő a kapuban várt minket, fehér köpenyben. Csilingelő hangú, barátságos nő volt. Beültünk a bárba, úgy kezelt minket, mintha régi barátnők volnánk. Többször hangsúlyozta, hogy nem nőgyógyász, de olyan bőkezűen bánt a tanácsokkal és magyarázatokkal, hogy miközben én a gondolataimba mélyedve bambultam, Lila egyre nyíltabb kérdéseket fogalmazott meg és ellenvetéseket és újabb kérdéseket és ironikus megjegyzéseket. Összhangban voltak a doktornővel. Végül, sok-sok tanács után, kaptunk tőle egy-egy receptet. A doktornő nem fogadott el fizetséget, mert - így mondta - küldetést teljesít, több barátjával együtt. Elköszönéskor - vissza kellett mennie dolgozni - kézfogás helyett mindkettőnket megölelt. Kint az utcán Lila nagy komolyan kijelentette: végre egy rendes ember. Vidám volt, jó ideje nem láttam ilyennek.

A szerkesztő lelkes jóváhagyása ellenére késett a cikkem az Unitábán. Aggódtam, attól féltem, meg se jelenik. De éppen az ideggyógyászati vizsgálat másnapján történt, hogy korán reggel elmentem az újságoshoz, gyorsan átfutottam, oldalról oldalra, és végre megláttam. Azt hittem, megnyirbálva besuvasztják a helyi semmiségek közé, de nem, az országos hírek között találtam, teljes egészében, és alatta a nevem, nyomtatásban: mintha szíven döftek volna egy hosszú tűvel. Pietro felhívott, elégedetten, és Adélé is lelkes volt, a férjének nagyon tetszett a cikk, mondta, és Mariarosának is. Meglepetésemre felhívott a könyvkiadóm igazgatója is, hogy gratuláljon, meg két ismert személyiség, akik évek óta a kiadónak dolgoztak, és Franco, Franco Mari. Mariarosától kérte el a számomat, nagy tisztelettel beszélt, nagyon örül, mondta, hogy ennyire mélyen feltártam a munkások helyzetét, és reméli, hogy mihamarább találkozunk, és személyesen elbeszélgethetünk. Mindezek fényében vártam, hogy valamilyen csatornán keresztül eljut hozzám Nino elismerése is. De hiába. Rosszulesett. És Pasquale sem jelentkezett, de ő annyira megcsömörlött a párttól, hogy jó ideje nem olvasta a lapjukat. Ellenben megkeresett a szerkesztő, hogy tudassa velem, a szerkesztőségnek nagyon tetszett a cikkem, és a szokásos évődős stílusában felkért, hogy vegyek egy írógépet, és írjak még hasonló remekműveket.

De meg kell mondanom, a legkellemetlenebbül Brúnó Soccavo

hívása érintett. A titkárnőjével hívatott fel, aztán átvette a kagylót. Búvalbélelt hangon beszélt, mintha a cikkem okozta súlyos csapás -melyre az elején még csak nem is utalt - minden életkedvét elvette volna. Elmondta, hogy Ischián, a gyönyörű tengerparti sétáink idején olyan szerelmet érzett irántam, amilyet soha többé senki iránt. Szívből csodállak, mondta, hogy ilyen fiatalon sikerült megváltoztatnod az életedet. Esküdözött, hogy az apja egy komoly nehézségekkel és rengeteg rossz beidegződéssel küszködő üzemet bízott rá, és ő csupán örököse a szerinte is tarthatatlan helyzetnek. Kijelentette, hogy a cikkem - végre megemlítette - megvilágosodást hozott neki, és szeretné a lehető leghamarabb jóvátenni a múlt megannyi tökéletlenségét. Sajnálkozott, hogy Lilával nem értették meg egymást, és bejelentette, hogy az ügyintézői már mindent megbeszéltek az én ügyvédemmel. Végül halkan hozzátette: ismered a Solarákat, ők segítenek nekem ebben a nehéz időszakban új arculatot adni a Soccavo műveknek. Egyébként Michele szívből üdvözöl. Viszonoztam az üdvözlést, nyugtáztam Brúnó jó szándékát, és letettem. Aztán rögtön felhívtam az ügyvédet, Mariarosa barátját. Az ügyvéd megerősítette, hogy a pénz kérdése megoldódott, pár nappal később el is mentem hozzá az irodába. Alig volt idősebb nálam, rokonszenvesnek találtam, csak a vékony szája nem tetszett, rendkívül választékosán öltözködött. El akart hívni egy bárba kávézni. Nagy csodálattal beszélt Guido Airotáról, Pietrót is dicsérte. Átnyújtotta az összeget, amivel a Soccavo művek tartozott Lilának, figyelmeztetett, hogy vigyázzak a zsebtolvajokkal. Elmesélte, micsoda zűrzavart talált a gyárkapunál, diákok, szakszervezetiek, rendőrök, és még a munkaellenőrök is kiszálltak a gyárba. De valahogy nem tűnt elégedettnek. Csak a búcsúzáskor kérdezte meg, az ajtóban: - Ismered a Solarákat?

- Arról a telepről valók, ahol felnőttem.

- Tudod, hogy ők állnak Soccavo mögött?

- Igen.

- És nem aggódsz?

- Nem értem.

- Megmagyarázom: ősidők óta ismered őket, de a tanulmányaid miatt távol voltál, úgyhogy esetleg nem látod tisztán a helyzetet.

- Nagyon is tisztán látom.

- Az elmúlt években a Solarák terjeszkedtek, számítanak ebben a városban.

- Na és?

Összeszorította a száját, kezet nyújtott.

- Semmi: megkaptuk a pénzt, minden rendben. Add át üdvözletemet Mariarosának és Pietrónak. Mikor is lesz az esküvő? Szereted Firenzét?

Odaadtam a pénzt Lilának, boldogan megszámolta, kétszer is, és rögtön vissza akart adni annyit, amennyit kölcsönkapott tőlem. Kisvártatva megérkezett Enzo, éppen a számítógépes szakértőtől jött. Elégedettnek látszott, persze csak amennyire engedte a megszokott szenvtelensége, ami, talán akarata ellenére is, elfojtotta az érzelmeket és a szavakat. Alig tudtunk kihúzni belőle valamit, Lila meg én, de végül egészen világosan kirajzolódott a kép. A szakértő roppant kedves volt. Először megerősítette, hogy a távtanfolyam kidobott pénz, de aztán rájött, hogy Enzo a zürichi jegyzetek haszontalansága ellenére tehetséges. Elmondta neki, hogy az IBM Olaszországban, a vimercatei létesítményben egy teljesen új számítógép kifejlesztésén dolgozik, és hogy a nápolyi telephelyükre sürgősen szükségük van lyukkártyaellenőrre, operátorokra, programozó-elemzőkre. Megígérte, hogy szól Enzónak, amint a cég elindítja a képzéseket. Felírta Enzo adatait.

- Komoly embernek látszott?

Enzo, hogy bizonyítsa beszélgetőpartnere komolyságát, bevont engem is, azt mondta:

- Mindent tudott Lenuccia vőlegényéről.

- Mit mondott?

- Azt, hogy fontos ember az apja.

Lila elhúzta a száját. Nyilván tudta, hogy Pietro hozta össze a találkozót, és hogy az Airota név garancia a sikerre, de úgy láttam, nem akarja, hogy Enzo is rájöjjön. Gondoltam, zavarja, hogy ezáltal

Enzo is tartozik nekem valamivel, és ez az adósság, melynek köztem és közte semmilyen következménye nem lehetett, még a hála miatt érzett alsóbbrendűség sem, Enzónak viszont árthat. Gyorsan leszögeztem, hogy apósom hírneve nem sokat számít, a szakértő világosan megmondta nekem is, hogy csak akkor tud segíteni, ha Enzo ügyes.

Lila helyeselt, talán túlságosan is hevesen:

- Enzo rettentő ügyes.

- Sosem láttam még számítógépet - mondta Enzo.

- Na és? Attól még rájöhetett az ürge, hogy képben vagy.

Enzo elgondolkodott, aztán olyan csodálattal fordult Lilához, hogy egy pillanatra elfogott az irigység:

- Leesett az álla azoktól a gyakorlatoktól, amiket te csináltattál velem.

- Tényleg?

- Igen. Különösen a folyamatábráktól, olyasmikről, hogy vasalás, szögbeverés.

Elkezdtek viccelődni egymással, számomra érthetetlen utalásokkal, kirekesztettek a beszélgetésből. Hirtelen nagyon boldog szerelmespárnak láttam őket, akiknek van egy, még számukra is rejtélyes titkuk. Emlékek sora ötlött fel bennem. Az udvaron, gyerekkorunkban. Lila és Enzo, ahogy küzdenek a győzelemért az iskolai fej számoló versenyen, az igazgató és Oliviero tanárnő szeme előtt. Láttam Enzót, aki sosem sírt, kétségbeesni, amikor megdobta Lilát egy kővel. Azt gondoltam: kettejük együttléte a legjobb telepi időkből táplálkozik. Talán igaza van Lilának, hogy vissza akar menni.

Figyelni kezdtem a kiadó lakásokat hirdető táblákat a kapukon. Közben megérkezett, nem a családomnak, hanem nekem, a meghívó Gigliola Spagnuolo és Michele Solara lakodalmára. És néhány órával később kézhez kaptam egy másik meghívót is, Marisa Sarratore és Alfonso Carracci esküvőjére, mindkét család, a Solara és a Carracci is ezt a tiszteletteljes megszólítást használta: mélyen tisztelt Elena Greco kisasszony. A két esküvő jó alkalomnak látszott, hogy felmérjem, érdemes-e segítenem Lila visszatérését a telepre. Kitaláltam, hogy elmegyek Micheléhez, Alfonsóhoz, Gigliolához, Marisához, látszólag azért, hogy átadjam a jókívánságaimat, és megmondjam nekik, hogy az esküvők idején én már nem leszek Nápolyban; valójában pedig azért, hogy kiderítsem, békén hagynák-e a Solarák és a Carraccik Lilát. Alfonsót ítéltem az egyetlen embernek, aki tárgyilagosan elmondhatja nekem, mennyire él még a harag Stefanóban a felesége iránt. Michelével pedig, noha ki nem állhattam - talán főleg azért, mert ki nem állhattam -, szerettem volna nyugodtan beszélni Lila egészségéről, és közben felnyitni a szemét, hogy bár ki tudja, kinek képzeli magát, és úgy kezel, mintha még mindig kislány volnék, immár elegendő eszközzel rendelkezem, hogy megnehezítsem az életét és az üzleteit, ha tovább zaklatja a barátnőmet. Elraktam mindkét meghívót a táskámba, nem akartam, hogy anyám meglássa őket, és megsértődjön, hogy én kaptam, nem ők apámmal. Egy teljes napot szántam a látogatásokra.

Az időjárás nem sok jóval kecsegtetett, kellett az esernyő, de jókedvű voltam, sétálni akartam, elmélkedni, valamiképpen elbúcsúzni a teleptől, a várostól. Szorgalmas diáklányhoz illő szokásomhoz hűen a legnehezebb látogatással kezdtem, Michele Solarával. Elmentem a bárjukba, de nem találtam ott őket, se Michelét, se Gigliolát, se Marcellót, megtudtam, hogy talán az új üzletben vannak, az országút mellett. Ráérős léptekkel átsétáltam az üzletbe, sietség nélkül körbenéztem. Nyomokban sem emlékeztetett már dón Carlo sötét és mély barlangjára, ahová kislányként folyékony szappanért és mindenféle tisztítószerért jártam. A harmadik emeleti ablakoktól egy hatalmas cégtábla húzódott lefelé, egészen a tágas bejáratig, függőleges felirattal: Mindent mindenkinek. Odabent, bár nappal volt, temérdek lámpa égett, és nagy volt a bőség, mindenféle holmit kínáltak. Lila bátyja, Rino volt az eladó, nagyon meghízott. Hűvösen közölte velem, hogy a boltban ő a főnök, semmit sem tud a Solarákról. Ha Michelét keresed, menj el hozzá, mondta ellenségesen, és hátat fordított, mintha sürgős dolga volna.

Megint útnak eredtem, átgyalogoltam az újtelepre, tudtam, hogy a Solara család évekkel korábban ott vett egy hatalmas házat. A fivérek anyja, Manuéla, az uzsorás jött ajtót nyitni, Lila esküvője óta nem láttam. Éreztem, hogy figyel a kémlelőnyíláson keresztül. Hosszasan fürkészett, aztán félrehúzta a reteszt, és megjelent az ajtóban, félig a lakás homályába burkolózva, félig a lépcsők mögötti nagy ablak fényében fürödve. Mintha az évek alatt kiszáradt volna, feszült a bőre jókora csontjain, az egyik szeme ragyogott, a másik szinte fénytelen volt. A fülében, a nyakában, a sötét, roppant bő ruháján aranyak csillogtak, mintha bálba készülne. Udvariasan fogadott, behívott, kávéval kínált. Michele nem volt ott, kiderült, hogy van egy másik lakása Posillipóban, az esküvő után oda fog költözni. Most rendezik be Gigliolával.

- Elköltöznek a telepről? - kérdeztem.

- Persze.

- Posillipóba?

- Hat szoba, Lenú, három a tengerre néz. Szerintem jobb lett volna a Vomero, de Michele kötötte az ebet a karóhoz. De hogy ott milyen levegő van reggelente és milyen fény, el sem tudod képzelni.

Meglepett. Nem hittem volna, hogy a Solarák eltávolodnak a sefteléseik színterétől, az odútól, ahol a zsákmányt tartják. És tessék, most Michele, a legeszesebb, a legkapzsibb a családból elköltözik, föl a dombra, Posillipóba, egy lakásba, melynek ablakaiból a tengerre és a Vezúvra nyílik kilátás. A két fivér nagyzási hóbortja tényleg kicsúcsosodott, igaza volt az ügyvédnek. De egyben jókedvre is derített a dolog, örültem, hogy Michele elhagyja a telepet. Úgy véltem, ez kedvezhet Lila esetleges visszatérésének.

Elkértem a címet Manuéla asszonytól, elköszöntem, aztán átkeltem a városon, előbb metróval Mergellináig, aztán egy kicsit gyalog, egy kicsit busszal, föl Posillipóba. Hajtott a kíváncsiság. Immár egy legitim, egyetemlegesen csodált, a magaskultúra dicsfényével övezett hatalom részesének éreztem magam, és látni akartam, miféle csiricsáré köntösbe bújt az a hatalom, amellyel együtt nőttem fel: az elnyomás vulgáris gyönyöre, a bűn büntetlen hétköznapisága, a törvények csúfondáros kijátszása, a nagyzolás fitogtatása hogyan ölt testet a Solara fivéreknél. De Michelét megint nem sikerült elcsípnem. A lakásban, egy vadonatúj ház legfelső emeletén csak Gigliolát találtam, aki nyilvánvaló meghökkenéssel és ugyanannyira nyilvánvaló ellenségességgel fogadott. Ráeszméltem, hogy amíg az anyja telefonját használtam éjjelnappal, mézesmázos voltam velük, de miután beszereltettem a szüléimhez a készüléket, észrevétlenül elhanyagoltam az egész Spagnuolo családot. És most, délben, egy szürke, esővel fenyegető napon váratlanul betoppanok az újdonsült, még felforgatott hitvesi lakásába? Elszégyelltem magam, mesterkélt vidámsággal próbáltam kiengesztelni Gigliolát. Egy kicsit még duzzogott, talán kicsit bizalmatlan is volt, aztán felülkerekedett benne a dicsekvés. Azt akarta, hogy irigyeljem, hallani akarta, félreérthetetlenül, hogy közülünk, telepi lányok közül őt tartom a legszerencsésebbnek. így aztán, lesve a reakcióimat, élvezve a lelkesedésemet, egyenként megmutatta a szobákat, a méregdrága bútorokat, a pompás csillárokat, a két tágas fürdőszobát, a hatalmas bojlert, a hűtőszekrényt, a mosógépet, a három, sajnos még nem működő telefont, az óriási tévét, és végül az erkélyt, ami nem is erkély volt, hanem virágokkal teli függőkért, melynek csak a szürke idő miatt nem csodálhattam meg minden fenséges színét.

- Nézd, milyen gyönyörű a tenger, láttál már ilyet? És Nápoly? És a Vezúv? És az ég? A telepen láttad valaha is ilyennek az eget?

Soha. Ólomból volt a tenger, szorongatta az öböl, mint valami olvasztótégely. Koromfekete felhők sűrű, kusza masszája hömpölygött felénk. De a távolban, a tenger és a felhők között hosszú fénycsík nyílt az égen, a Vezúv lilás árnyát ostromolta, vakító fehérséget árasztott. Sokáig bámultuk a látványt, a ruhánkat a bőrünkhöz tapasztotta a szél. Megigézett Nápoly szépsége, még Galiani tanárnő teraszáról sem láttam ilyennek, évekkel korábban. A táj csúfító betonrengeteg méregdrágán kínált kilátópontokat a városra, ezek közül vásárolt egy emlékezeteset Michele.

- Nem tetszik?

- Csodálatos.

- Össze sem lehet hasonlítani Lina új lakásával a telepen, ugye?

- Nem, nem lehet.

- Linát mondtam, de most Ada lakik ott.

- Igen.

- De furcsa képet vágtál.

- Nem, örülök a boldogságodnak.

- Mindenkinek a saját boldogsága: te tanultál, könyveket írsz, nekem meg itt van ez.

- Igen.

- Nem volt túl meggyőző.

- De az volt.

- Ebben a házban, ha megnézed a névtáblákat, csak mérnökök, ügyvédek, híres professzorok laknak. A kilátást és a kényelmet meg kell fizetni. Ha te és a férjed spóroltok, szerintem ti is vehetnétek egy ilyen lakást.

- Nem hiszem.

- A férjed nem akarna Nápolyban lakni?

- Kizárt.

- Sosem lehet tudni, szerencsés vagy, sokszor hallottam Pietro hangját a telefonban, láttam az ablakból, érződik, hogy rendes srác. Nem olyan, mint Michele, azt teszi majd, amit te akarsz.

Betessékelt az erkélyről, együnk valamit, mondta. Sonkát és sajtot vett elő, kicsomagolta, kenyeret szeletelt. Most még olyan a lakás, mint egy tábor, szabadkozott, de ha legközelebb Nápolyba jössz a férjeddel, ugorjatok be, meglátod, hogy kicsinosítom. Kikerekedett és csillogott a szeme, felajzotta az erőfeszítés, hogy minden kétségemet elvegye a jóléte felől. De ez a valószínűtlen jövőkép -Pietróval eljövünk Nápolyba, és meglátogatjuk őt és Michelét -megingathatta. Egy pillanatra kizökkent, rossz gondolatai támadhattak, és amikor újrakezdte a dicsekvést, már mintha maga sem hitte volna. Hangszínt váltott, én is szerencsés vagyok, mondta, de elégedettség nélkül, egyfajta öngúnnyal. Carmennek egy benzinkutas jutott, sorolta, Pinuccia a tökfej Rinóval senyved, Ada meg Stefano kurvája lett. Nekem viszont itt van Michele, micsoda szerencse, jóképű, okos, mindenkinek ő parancsol, végre rászánta magát, hogy feleségül vegyen, és látod, hová hozott, nem is képzeled, milyen lakodalom lesz, még a perzsa sah sem rendezett ilyet, amikor elvette Sorayát. Igen, az a szerencsém, hogy már kislány koromban megszereztem magamnak Michelét, én voltam a legravaszabb. És folytatta, de egy adagnyi öniróniával. Tovább dicsérte a saját ravaszságát, majd szép lassan átsiklott a Michele megkaparintásából származó előnyökről a menyasszonyi magányára. Michele sosincs itt, mondta, olyan, mintha egyedül házasodnék. És hirtelen megkérdezte, mintha tényleg kíváncsi lenne a véleményemre: mit gondolsz, én létezem? Nézz rám, szerinted létezem? Tenyerével rácsapott széles mellkasára, de azért tette, hogy bebizonyítsa nekem, a keze áthatol rajta, a teste, Michele miatt, nem létezik. Michele elvette tőle, mindenestül, még szinte kislányként. Elhasználta, meggyűrte, megunta, és most, huszonöt évesen már rá se néz. Baszik fűvel-fával, ahogyan kedve tartja. És csúfot űz belőlem, ha valaki megkérdezi, hány gyereket akartok, azt feleli, hencegve, kérdezzétek Gigliolát, nekem már van, nem is tudom, mennyi. A te férjed mond ilyeneket? A te férjed mondja azt, hogy Lenucciától három gyereket akarok, másoktól meg ki tudja, hányat? Úgy bánik velem mindenki előtt, mint a kapcarongyával. És tudom is, miért. Sosem szeretett. Azért vesz el, hogy legyen egy megbízható szolgája, minden férfi ezért nősül meg. És folyton azt hajtogatja: mi a faszt kezdjek veled, nem tudsz semmit, ostoba vagy, nincs ízlésed, kár neked ez a szép lakás, te mindent elcseszel. Sírva fakadt, hüppögött: - Bocsáss meg, azért mondom ezt neked, mert tetszett a könyved, tudom, hogy ismered a fájdalmat.

- Miért hagyod, hogy így beszéljen veled?

- Mert különben nem vesz el.

- De az esküvő után fizess meg neki.

- Hogyan? Szarik rám, már most sem látom soha, képzelheted, mi lesz utána.

- Akkor nem értelek.

- Nem értesz, mert nem olyan vagy, mint én. Te férjhez mennél valakihez, ha jól tudod, hogy másba szerelmes?

Meghökkenve rámeredtem:

- Michelének szeretője van?

- Rengeteg, ilyenek a férfiak, lépten-nyomon félrekefélnek. De nem ez a baj.

- Hanem?

- Lenü, elmondom, de tovább ne add senkinek, mert Michele megöl.

Megígértem, és megtartottam az ígéretemet: most is csak azért írom le, mert Gigliola meghalt. Azt mondta:

- Michele Linát szereti. Méghozzá annyira, amennyire engem sosem szeretett, amennyire sosem fog senki mást szeretni.

- Hülyeség.

- Ne mondd nekem, hogy hülyeség, Lenü, akkor inkább menj el. Ez az igazság. Attól az átkozott naptól fogva szereti, amikor Lina Marcello torkának szegezte a kést. Nem én találtam ki, ő maga mondta.

És elmesélt néhány dolgot, amik nagyon felkavartak. Elmesélte, hogy nem sokkal korábban, ott, abban a lakásban, Michele egyik este berúgott, és elmondta neki, hány nővel volt addig: pontosan százhuszonkettő, ingyen vagy pénzért. Te is benne vagy, vetette oda Gigliolának, de véletlenül sem a jobbak között, sőt. És tudod, miért? Mert hülye vagy, és még a jó dugáshoz is kell egy kis ész. Rémesen szopsz például, tehetségtelen vagy, és hiába is tanítaná neked az ember, érződik, hogy undorodsz tőle. És folytatta még egy darabig a szónoklást, egyre ocsmányabb dolgokkal, a szokásos trágárságával. Aztán felvilágosította Gigliolát, hányadán állnak: az apja iránti tiszteletből veszi feleségül, nagyon megkedvelte az öreg cukrászt; meg azért, mert kell egy feleség, kellenek gyerekek és kell egy kirakatotthon; de félreértés ne essék: Gigliola nem jelent neki semmit, nem tekinti szentnek, nem ő élete szerelme, úgyhogy ne merészelje felbosszantani, ne higgye, hogy bármihez is joga van. Kegyetlen szavak. Maga Michele is ráeszmélhetett, mert hirtelen egyfajta búskomorság szállta meg. Elmormolta, hogy számára a nők játékszerek, arra valók, hogy eljátszadozzon a lyukaikkal. Mindegyik. Mindegyik, egy kivételével. Lina az egyetlen nő a világon, akit szeret - igen, ahogyan a filmekben szokás - és tisztel. Azt mondta - szipogott Gigliola-, hogy Lina tudná csak igazán berendezni ezt a lakást. Azt mondta, micsoda öröm lenne pénzt adni neki, hogy szabadon elkölthesse. Azt mondta, hogy Lina mellett tényleg válhatna valakivé Nápolyban. Azt mondta: emlékszel, mit hozott ki abból az esküvői fotóból, emlékszel, hogy kipofozta az üzletet? És te meg Pinuccia meg a többiek, ki a faszok vagytok, mi a faszhoz értetek? Ezeket mondta Gigliolának, és még mást is. Azt, hogy éjjelnappal Lilára gondol, de normálisan, nem úgy, mint más nőkre, a Lila iránti vágya nem hasonlít arra a vágyra, amit ismer. Vagyishogy Lilát nem úgy akarja. Nem úgy, ahogyan általában a többi nőt, leigázni, forgatni, szétnyitni, kiélvezni, belérúgni, eltaposni. Nem megszerezni akarja és eldobni. A gondolatait, az ötleteit akarja. A találékonyságát. És vigyázni rá, nem tönkretenni. Nem megbaszni, már a szó is zavarja Lilával kapcsolatban. Csókolni akarja és simogatni. Azt akarja, hogy Lila simogassa, segítse, vezesse, irányítsa. Látni akarja, hogyan változtatja meg az idő, látni akarja megöregedni. Együtt akar gondolkozni vele, azt akarja, hogy Lila segítsen neki gondolkodni. Érted? Úgy beszélt róla, ahogyan velem, velem, akit feleségül készül venni, még sosem beszélt. Esküszöm, így történt. Dünnyögött: a bátyám, Marcello, az a barom Stefano, a seggfej Enzo, mit láttak meg Linában? Tudják, mit vesztettek, mit veszíthetnek? Nem, nincs hozzá elég eszük. Csak én tudom, mi ő, ki ő. Én felismertem. És kínoz a gondolat, hogy eltékozolja magát. Kiöntötte nekem a lelkét, mondta Gigliola, és én hallgattam, némán, míg el nem aludt. Néztem, és nem értettem: hogyan lehetséges, hogy Michele ilyen érzelmekre képes, nem is ő beszélt, hanem valaki más. És gyűlöltem ezt a másvalakit, azt gondoltam: leszúrom álmában, és visszakapom az én Michelémet. De Lilát nem gyűlöltem, nem haragszom rá. Évekkel ezelőtt meg tudtam volna ölni, amikor Michele elvette tőlem a Mártírok téri üzletet, és visszaküldött a cukrászdába a pult mögé. Akkor nagyon szarul éreztem magam. De ma már nem gyűlölöm Linát, neki semmi köze ehhez. Mindig ki akart ebből maradni. Nem olyan hülye, mint én, hogy hozzámegyek. Linát sosem fogja megszerezni. Sőt, mivelhogy Michele mindent elkövet, hogy megkaparintsa, de ő nem áll kötélnek, egy ideje már egyenesen szeretem: legalább van egy nő, aki jól megfingatja Michelét.

Hallgattam, időnként megpróbáltam csitítani, vigasztalni. Azt mondtam: ha elvesz, bármit mond is, azt jelenti, hogy szeret, ne csüggedj. Gigliola hevesen megrázta a fejét, az ujjaival megtörölte az arcát. Nem ismered, mondta, úgy senki sem ismeri, ahogy én. Megkérdeztem:

- Szerinted elveszítheti a fejét, és kárt tehet Lilában?

Felhorkant, nevetve felkiáltott:

- Michele? Linában? Nem láttad, hogyan viselkedett az elmúlt években? Bánthat engem, téged, bárkit, még az apját, az anyját, a testvérét is. Bánthatja Lina szeretteit, a fiát, Enzót. Méghozzá hidegvérrel, gátlástalanul. De Linát, személyesen, sosem fogja bántani.

Úgy döntöttem, folytatom felderítő utamat. Lesétáltam Mergellinába, el a Mártírok teréig, mire odaértem, a sötét égbolt egészen rátelepedett a házakra. Biztos voltam benne, hogy pillanatokon belül kitör a vihar, beszaladtam az elegáns Solara cipőboltba. Alfonsót még szebbnek találtam, mint ahogyan emlékeztem: nagy szem, hosszú szempilla, szépen formázott ajak, karcsú és izmos test, pallérozott, a latin és a görög tanulmányoktól kissé mesterkélt nyelvezet. Őszintén örült a találkozásnak. A gimnáziumban együtt töltött kemény évek alatt szövődött barátságunk, noha jó ideje nem láttuk egymást, rögtön feléledt. Viccelődtünk, csevegtünk, egymás szavába vágva, a múltról, az iskoláról, a tanárokról, a könyvemről, az esküvőjéről, az esküvőmről. Én hoztam szóba, természetesen, Lilát, de Alfonso zavarba jött, nem akart rosszat mondani róla, de a bátyjáról és Adáról sem. Végül kibökte: - Várható volt, hogy így végződik.

- Miért?

- Emlékszel, amikor azt mondtam neked, hogy félek Linától?

- Igen.

- Nem félelem volt, később rájöttem.

- Hanem mi?

- Idegenkedés és vonzalom, távolság-és közelségérzés egyszerre.

- Hogyhogy?

- Nehéz megfogalmazni: te meg én rögtön barátok lettünk, téged

szeretlek. Vele ez mindig lehetetlennek tűnt. Volt benne valami félelmetes, késztetést éreztem, hogy térdre boruljak előtte, és megvalljam neki a legtitkosabb gondolataimat.

Csipkelődtem:

- Remek, majdhogynem vallásos hevület.

Komoly maradt:

- Nem, csak az alsóbbrendűségem elismerése. Az viszont jó volt, nagyon jó, amikor segített tanulni. Elolvasta az útmutatót, azonnal megértette, és egyszerű szavakkal összefoglalta a lényeget. Voltak olyan pillanatok, és vannak még ma is, hogy azt gondolom, ha nőnek születtem volna, olyan szeretnék lenni, mint ő. Igazából a Carracci családban két különc volt, nem bírhattuk sokáig, sem ő, sem én. Úgyhogy sosem érdekelt, hogy miben hibázott, mindig Lina pártján álltam.

- Stefano haragszik még rá?

- Nem tudom. Ha gyűlöli is, van elég más baja. Most a legkisebb gondja is nagyobb annál, hogy Linával törődjön.

Őszintének és legfőképp megalapozottnak tűnt Alfonso kijelentése, eltereltem a szót Liláról. Marisáról kérdezgettem újra, a Sarratore családról, és végül Ninóról. Nem sokat tudtam kihúzni belőle, különösen Ninóról nem, akit - Donato miatt, mondta - senki sem mert meghívni a küszöbönálló, csupa nyűg esküvőre.

- Nem örülsz, hogy megházasodsz? - tapogatóztam.

Kinézett a kirakatablakon: villámlott, dörgött, de még nem esett. Azt mondta:

- Nekem jó volt így, ahogy volt.

- És Marisának?

- Neki nem.

- Azt akartad, hogy örökre a barátnőd maradjon?

- Nem tudom.

- De végül beadtad a derekad.

- Micheléhez fordult.

Bizonytalanul ránéztem:

- Hogyhogy?

Felnevetett, idegesen.

- Elment hozzá, és ellenem fordította.

Egy puffon ültem, Alfonso állt, hátulról esett rá a fény. Izmos alakja megfeszült, mint egy torreádor a bikaviadalos filmekben.

- Nem értem: azért veszed el Marisát, mert megkérte Solarát, közölje veled, hogy el kell venned?

- Azért veszem el Marisát, hogy ne okozzak kellemetlenséget Michelének. Ő hozott az üzletbe, bízott a képességeimben, megkedveltem.

- Meghibbantál.

- Azért mondod, mert te is, mint mindenki, félreismered Michelét, nem tudjátok, milyen. - Összerándult az arca, hiába próbálta visszatartani a könnyeit. Hozzátette: - Marisa terhes.

-Aha.

Ez tehát az igazi ok. Megfogtam a kezét, és próbáltam megnyugtatni. Szörnyen zavarban voltam. Nagy nehezen megnyugodott, azt mondta:

- Rettentő ronda dolog az élet, Lenü.

- Nem igaz: Marisa jó feleség lesz és nagyszerű anya.

- Szarok Marisára.

- Ne túlozz.

Rám szegezte a szemét, éreztem, hogy kutat bennem valami után, ami elbizonytalanította. Megkérdezte:

- Neked sem mondott Lina soha semmit?

- Mit kellett volna mondania?

Megrázta a fejét, váratlan vidámsággal.

- Látod, hogy igazam van? Nem hétköznapi figura. Egyszer rábíztam egy titkot. Riadt voltam, és meg kellett osztanom valakivel a riadalmam okát. Vele osztottam meg, figyelmesen végighallgatott, megnyugodtam. Fontos volt, hogy elmondhassam, ügy tűnt, nem is a fülével hallgat, hanem egy olyan szervvel, ami csak neki van, és ami elfogadhatóvá teszi a szavaimat. A végén nem kértem, hogy esküdjön meg, ahogyan szokás, hogy nem árulja el senkinek a titkomat. De most már világos, ha neked nem mondta el, akkor senkinek, visszavágásként sem, még a bátyámmal töltött legkeményebb időkben, a gyűlölet és a verések idején sem.

Nem szakítottam félbe. Pedig sajnáltam, hogy Lilára bízta a titkát, és nem rám, régi barátnőjére. Megérezhette, mi bánt, és jóvá akarta tenni. Erősen megölelt, és a fülembe suttogta:

- Lenü, buzi vagyok, nem érdekelnek a lányok.

Mielőtt elmentem, zavartan elmormolta:

- Biztos vagyok benne, hogy már rájöttél.

Ettől még inkább elkeseredtem, igazából soha meg sem fordult a fejemben.

Végül eső nélkül telt el az a hosszú, sötét nap. És egyfajta irányváltás vette kezdetét vele, ami megváltoztatta látszólag felívelő kapcsolatunkat Lilával: megfogant bennem a vágy, hogy rövidre zárjam a dolgot, és újra a saját életemmel törődjek. Vagy lehet, hogy már korábban kezdődött, olyan apró részletekkel, amelyek nem ingattak meg, szinte észre sem vettem őket, viszont szép lassan összeadódtak. Hasznos volt az utam, mégis elégedetlenül tértem haza. Miféle barátság ez a miénk Lilával, ha éveken át hallgatott Alfonsóról, noha tudta, hogy hozzá is fontos kötelék fűz? Lehetséges, hogy nem vette észre, hogy Michele teljesen odavan érte, vagy, ki tudja, miért, úgy döntött, hogy elhallgatja előlem? És én, én mi mindent titkoltam el előle?

A nap hátralévő részét különböző helyek, idők, személyek zűrzavarában töltöttem: az ördöngös Manuéla asszony, a kiégett Rino, a kisiskolás Gigliola, a felsős Gigliola, a Solara fivérek gazdagságától és szépségétől megrészegült Gigliola, a Millecentótól elvarázsolt Gigliola, és Michele, aki ugyanúgy vonzza a nőket, mint Nino, de vele ellentétben képes a szenvedélyre, és Lila, Lila, aki képes felszítani ezt a szenvedélyt, ami nem csupán birtoklásvágyból, külvárosi hencegésből, bosszúvágyból, alantas ösztönökből táplálkozik, ahogyan Lila szokta mondani, hanem a szeretett nő rögeszmés elismeréséből, ami nem rajongás, nem alárendeltség, hanem maga az áhított férfiszerelem, egy bonyolult érzés, amely az állhatatossága, bizonyos értelemben erőszakossága

révén kiválasztottá teszi a nőt a nők között. Megértettem Gigliolát, átéreztem a megalázottságát.

Este meglátogattam Lilát és Enzót. Nem szóltam semmit arról, amit kinyomoztam a kedvéért és Enzo biztonságáért. Kihasználtam ellenben a pillanatot, amikor Lila a konyhában etette a fiát, hogy elmondjam Enzónak, Lila vissza akar térni a telepre. Nem rejtettem véka alá a véleményem. Közöltem Enzóval, hogy nem tartom jó ötletnek, viszont úgy vélem, mindazt, ami segíthet Lilának helyrejönni, vagy Lila úgy gondolja, hogy segíthet - egészséges, csak újra egyensúlyra kell lelnie -, támogatni kell. Annál is inkább, mert sok idő eltelt, és amennyit én tudok, úgy látom, a telepen se lenne rosszabb soruk, mint San Giovanni a Teduccióban. Enzo megvonta a vállát.

- Nincs ellene semmi kifogásom. Majd kicsit korábban kelek reggel és kicsit később érek haza este.

- Láttam, hogy kiadó dón Carlo egykori lakása. A gyerekek elköltöztek Casertába, és most az özvegy is menne utánuk.

- Mennyit kér érte?

Megmondtam: a telepen olcsóbb volt az albérlet, mint San Giovanni a Teduccióban.

- Rendben - egyezett bele Enzo.

- De azért tudod, hogy lesznek gondjaitok.

- Itt is vannak.

- Több lesz a bosszúság, és a kihívás is.

- Meglátjuk.

- Lilával maradsz?

- Amíg akarja, igen.

Átmentünk a konyhába Lilához, és megemlítettük neki dón Carlo lakását. Éppen előtte veszekedett Gennaróval. Most, hogy a gyerek többet volt az anyjával és kevesebbet a szomszédasszonnyal, megzavarodott: kevesebb szabadságot kapott, el kellett hagynia egyes szokásait. Akkor este hisztizni kezdett - ötévesen hogy az anyja etesse, Lila ráordított, erre Gennaro elhajította a tányért, ami ezer darabra tört a padlón. Lila felpofozta, akkor léptünk be a konyhába. Lila nekem támadt: - Te etetted úgy, hogy repülőztél a kanállal?

- Egyszer.

- Nem kellene.

- Nem fordul elő többet - mondtam.

- Nem, persze, mert te elmész írogatni, én meg pazarolhatom ilyesmikre az időmet.

Lassacskán megnyugodott, feltakarította a padlót. Enzo elmondta neki, hogy nincs ellenére, ha a telepen keresnek lakást, én meg beszéltem, a neheztelésemet visszafojtva, dón Carlo lakásáról. Kedvetlenül hallgatott minket, miközben vigasztalgatta a gyereket, aztán megszólalt, mintha Enzo akarna elköltözni és mintha én erőltetném ezt a választást: - Rendben, legyen, ahogy akarjátok.

Másnap elmentünk együtt megnézni a lakást. Borzalmas állapotban volt, de Lila belelkesült: tetszett neki, hogy a telep szélén van, majdnem az alagútnál, és hogy az ablakból látszik Carmen vőlegényének benzinkútja. Enzo megjegyezte, hogy éjjel zavaróak lesznek az országúton elhaladó teherautók meg a vonatok a rendező pályaudvaron. De mivel Lila még a gyermekkorunkat végigkísérő zajokat is szépnek találta, megegyeztek egy jutányos árban az özveggyel. Attól fogva Enzo nem San Giovanni a Teduccióba indult munka után, hanem a telepre, alakítgatni, csinosítani a lakást.

Közeledett a május és az esküvőm időpontja, egyre többet jártam Firenzébe. De Lila, mintha teljesen kiment volna a fejéből a dátum, egészen belevont a lakás berendezésébe és az utolsó simításokba. Vettünk egy franciaágyat, egy kiságyat Gennarónak, elmentünk együtt kérvényezni a telefon bekötését. Az emberek megbámultak minket az utcán, volt, aki csak engem üdvözölt, volt, aki mindkettőnket, volt, aki levegőnek nézett minket. De úgy tűnt, Lilát semmi sem ingatja meg. Egyszer összetalálkoztunk Adával, egyedül volt, szívélyesen integetett, és továbbment, mint aki siet. Egy másik alkalommal összefutottunk Mariával, Stefano anyjával, köszöntünk neki, de elfordította a fejét. Egyszer pedig maga Stefano jött velünk szembe kocsival, megállt, kiszállt, vidáman megszólított, csak engem, az esküvőmről kérdezett, dicsérte Firenzét, nemrég járt ott Adával és a kisfiával, mondta, végül megbúbolta Gennarót, egy biccentéssel elköszönt Lilától, és továbbindult. Egyszer meg Lila apját, Fernandót láttuk, görnyedten, nagyon megöregedve állt az iskola előtt, Lila izgalomba jött, szólt Gennarónak, hogy most megismerheti a nagyapját, én próbáltam visszatartani, de hiába, odament Fernandóhoz, aki úgy tett, mintha a lánya ott sem volna, néhány másodpercig nézte az unokáját, és megszólalt: ha látod anyádat, mondd meg neki, hogy egy kurva; sarkon fordult, és elment.

De a legfelkavaróbb találkozás, habár akkor a legkevésbé sem tűnt fontosnak, néhány nappal az előtt történt, hogy Lila végleg átköltözött volna új otthonába. Éppen elindultunk a lakásból, amikor belebotlottunk Melinába, aki kézen fogva sétált Mariával, az unokájával, Stefano és Ada lányával. Szokás szerint szétszórtnak tűnt, de jól öltözött volt, a haja kiszőkítve, az arca erősen kisminkelve. Engem felismert, Lilát nem, vagy talán az elején csak velem akart beszélni. Úgy kezelt, mintha még mindig a fiával járnék, közölte, hogy Antonio hamarosan visszatér Németországból, és hogy a leveleiben folyton rólam kérdez. Nagyon megdicsértem a ruháját és a haját, látszott, hogy jólesik neki. De még jobban örült, amikor dicsértem az unokáját is, aki félénken kapaszkodott a nagymamája szoknyájába. Ekkor kötelességének érezhette, hogy ő is áradozzon Gennaróról, odafordult Lilához: a te fiad? Akkor eshetett le neki, hogy Lila, aki addig némán figyelte, nem más, mint akitől a lánya, Ada elszerette a férjét. Rászegezte a tekintetét Lila szeme alatt a táskákra, és nagy komolyan kijelentette: Lina, csúnya vagy és girhes, persze hogy Stefano elhagyott, a férfiak szeretik, ha van mit fogni a nőn, ha nincs, továbbállnak. Aztán villámgyorsan Gennaro felé fordult, és szinte felvisított, a kislányra mutatva: tudod, hogy ő a testvéred? Csókoljátok meg egymást, rajta, szűzanyám, milyen szépek vagytok. Gennaro rögtön megcsókolta a kislányt, aki hagyta, nem ellenkezett, Melina meg, látván a két arcocskát egymás mellett, felkiáltott: mindketten az apjukra ütöttek, mennyire hasonlítanak. E megállapítás után megrántotta az unokáját, és mint akinek sürgős dolga akadt, köszönés nélkül elsietett.

Lila egész idő alatt egy szót sem szólt. De éreztem, hogy valami nagyon szíven ütötte, mint annak idején engem a látvány, hogy Melina szappant majszol az országúton. Ahogy Melina és az unokája eltávolodott, Lila megrázta magát, idegesen beletúrt a hajába, hunyorgott, és azt mondta: én is ilyen leszek. Aztán megigazította a haját, és elmormolta: - Hallottad, mit mondott?

- Nem igaz, hogy csúnya vagy és girhes.

- Ki nem szarja le, hogy csúnya vagyok-e és girhes, a hasonlóságról beszélek.

- Milyen hasonlóságról?

- A két gyerek között: Melinának igaza van, mindkettő kiköpött Stefano.

- Dehogyis, a kislány igen, de Gennaro nem.

Kitört belőle a nevetés, hosszú idő után újra a régi gonosz kacaj. Megismételte:

- Mint két tojás.

Mindenképpen el kell utaznom. Megtettem Liláért, amit megtehettem, most már az a veszély fenyeget, hogy én is beleragadok a haszontalan töprengések mocsarába, arról, hogy ki Gennaro igazi apja, hogy mit látott benne Melina, hogy mit jelentenek Lila titokzatos arcrezdülései, hogy mit tudott vagy nem tudott vagy feltételezett, de nem mondta, vagy miért volt kényelmes elhinnie, és így tovább, egy pusztító spirálban. Kibeszéltük Lilával a találkozást Melinával, kihasználva, hogy Enzo dolgozott. Közhelyeket puffogtattam, ilyesféléket: egy nő mindig tudja, ki a gyereke apja. Azt mondtam: te mindig is érezted, hogy Ninóé a gyerek, sőt éppen ezért akartad, most meg biztos vagy benne, hogy Stefano az apja, csak mert a bolond Melina azt mondta? De Lila csak mosolygott, azt hajtogatta: milyen ostoba vagyok, hogy nem vettem észre, és - számomra érthetetlenül - elégedettnek látszott. így hát végül inkább hallgattam. Ha ez az új meggyőződése segíti a gyógyulásban, ám legyen. De ha az ingatagságának egy újabb jele, ugyan mit tehetek? Elég volt. A könyvemet lefordítják Franciaországban, Spanyolországban, Németországban, megvették a jogokat. Publikáltam további két cikket a nők

munkakörülményeiről a Nápoly környéki gyárakban, és az Unitánál elégedettek voltak. Akiadóm rágta a fülem az újabb regényért. Egyszóval, ezer dolgom lett volna, Liláért már eleget kilincseltem, nem vesztegethettem tovább az időmet Lila életének kibogozásával. Vettem Milánóban, Adélé buzdítására, egy krémszínű kosztümöt az esküvőre, jól állt, feszesen testhez simuló kabát, rövid szoknya. Felpróbálás közben eszembe jutott Lila, a fényűző esküvői ruhája, a fénykép, amelyet a varrónő kitett az üzlet kirakatába a Rettifilón, és az összehasonlítás végérvényesen meggyőzött, hogy különbözőek vagyunk. Az ő esküvője és az enyém: két külön világ. Nem sokkal korábban mondtam meg neki, hogy nem lesz templomi szertartás, nem hagyományos menyasszonyi ruhát fogok viselni, és Pietro a legszűkebb rokonság jelenlétébe is csak vonakodva egyezett bele.

- Miért? - kérdezte, különösebb érdeklődés nélkül.

- Mit miért?

- Miért nem esküsztök templomban?

- Nem vagyunk hívők.

- És Isten ujja meg a szentlélek? - idézte az irományt, amit kislányként együtt írtunk.

- Felnőttem.

- De legalább szervezz egy bulit, hívd meg a barátokat.

- Pietro nem akarja.

- Engem sem hívsz meg?

- Eljönnél?

Nevetett, megrázta a fejét.

- Nem.

Ennyiben maradtunk. De május elején, amikor rászántam magam egy utolsó kezdeményezésre, mielőtt elhagyom a várost, a dolgok ezen a fronton, és nem csak ezen, kellemetlen fordulatot vettek. Az történt, hogy elhatároztam, elmegyek Galiani tanárnőhöz. Megkerestem a számát, felhívtam. Elmondtam, hogy férjhez megyek, Firenzébe költözöm, és szeretnék előtte beköszönni hozzá. A tanárnő csodálkozás és lelkesedés nélkül, de kedvesen közölte, hogy másnap ötkor vár. Mielőtt lerakta volna, hozzátette: hozd azt a barátnődet, Linát is, ha van kedve.

Lila ezúttal nem kérette magát, Enzóra hagyta Gennarót. Kisminkeltem magam, megfésülködtem, felöltöztem az Adélétól ellesett stílusban, és segítettem Lilának, hogy legalább valahogy kinézzen az alkalomra, ha már a szépítkezésre nemigen lehetett rávenni. Vinni akart süteményt, lebeszéltem róla. Vettem viszont egy példányt a könyvemből, habár lefogadtam volna, hogy Galiani már olvasta, mindenképpen dedikálni akartam neki.

Pontosan érkeztünk, becsöngettünk, csend. Megint csöngettünk, Nadia nyitott ajtót, lihegve, lomposan, a megszokott udvariassága nélkül, mintha a megjelenésünkkel nemcsak a külsejét, de a jólneveltségét is szétziláltuk volna. Az anyjához jöttünk, magyaráztam, megbeszéltük. Nincs itthon, felelte, leültetett minket a szalonban, és eltűnt.

Némán várakoztunk, időnként feszengve egymásra mosolyogtunk a csendes lakásban. Úgy öt perc múlva végre léptek zaja hallatszott a folyosóról. Megjelent Pasquale, kissé kócosán. Lilát a legkevésbé sem lepte meg, én felkiáltottam, őszinte megrökönyödéssel: mit keresel te itt? Visszavágott, kimérten, barátságtalanul: ti mit kerestek itt? És a kérdése megfordította a helyzetet, nekem kellett magyarázkodnom, mintha az ő lakása lett volna, hogy a tanárnőhöz jöttünk látogatóba.

- Aha - mondta, és gúnyosan megkérdezte Lilától: - Helyrejöttél?

- Nagyjából.

- Örülök.

Felhúzott, én válaszoltam Lila helyett, hogy Lila csak most kezd jobban lenni, és hogy azért Soccavóékat sikerült megleckéztetni, kiszálltak a gyárba a munkaellenőrök, és ki kellett fizetniük Lilának az összes tartozásukat.

- Igen? - mondta Pasquale, éppen amikor visszatért Nadia, immár rendesen felöltözve, mintha készülne valahová. - Hallod,

Nadia? Greco kisasszony azt mondja, jól megleckéztette Soccavót.

Közbekiáltottam:

- Nem én!

- Nem ő, Soccavót a Jóisten leckéztette meg.

Nadia elengedett egy félmosolyt, átszelte a szobát, és noha ott volt szabadon a kanapé, leült Pasquale térdére. Zavarba jöttem.

- Csak próbáltam segíteni Linának.

Pasquale fél kézzel átkarolta Nadia derekát, és felém hajolva felkiáltott:

- Remek. Ezek szerint mostantól ha bármelyik gyárban vagy építkezésen, bárhol Olaszországban vagy a világon, a góré kekeckedik a munkásokkal, hívjuk Elena Grecót: telefonál a barátainak, a munkaellenőröknek, a Paradicsom összes szentjének, és mindent megold.

Sosem beszélt így velem, akkor sem, amikor még kislány voltam, és őt nagynak láttam, mert úgy szónokolt, mint egy tapasztalt politikus. Megbántott, válaszolni akartam, de Nadia megelőzött. Lilához szólt, halkan, vontatottan, mintha velem fölösleges volna beszélni.

- A munkafelügyelők semmit nem számítanak, Lina. Kimentek, megírták a papírokat, na és? A gyárban minden marad a régiben. De aki szólni mert, most bajban van, aki hallgatott, kapott pár lírát fű alatt, ránk támadtak a rendőrök, a fasiszták idejöttek, és elagyabugyálták Armandót.

Még be sem fejezte, amikor Pasquale megint rám támadt, még durvábban, ezúttal emelt hangon:

- Elmondanád, mi a faszt képzeltél megoldani? - mondta őszinte, fájdalmas csalódottsággal. - Tudod, milyen a helyzet Olaszországban? Van fogalmad róla, mi fán terem az osztályharc?

- Ne üvölts, kérlek - csitította Nadia, aztán újra Lilához fordult,

majdhogynem suttogva: - A társait nem hagyja cserben az ember.

Lila azt felelte:

- Úgyis rossz vége lett volna.

- Miért?

- Agyárban nem lehet szórólapokkal nyerni, meg a fasiszták elleni bunyókkal sem.

- Hát hogyan lehet?

Lila hallgatott, Pasquale odasziszegte neki:

- A főnök jóbarátainak mozgósításával? Úgy lehet nyerni, hogy fölmarkolsz egy kis pénzt, és leszarod a többieket?

Kifakadtam:

- Pasquale, hagyd abba - mondtam, és én is akaratlanul felemeltem a hangom: - Miféle stílus ez? Nem így történt.

Tisztázni akartam magam, elhallgattatni Pasqualét, de üres volt a fejem, nem tudtam, milyen érvekhez folyamodjak, és az egyetlen gondolatom, a nyelvem hegyén, gonosz volt és politikailag használhatatlan: azért bánsz így velem, mert most, hogy rátetted a kezed erre a jó családból származó lányra, elszállt veled a ló? De Lila teljesen váratlanul leintett egy bosszús mozdulattal, és meglepetésemre azt mondta: - Elég, Lenü, igazuk van.

Nagyon rosszulesett. Nekik van igazuk? Vissza akartam vágni, nekiesni Lilának, hogy képzelte ezt? De ekkor megjött Galiani tanárnő, hallatszottak a léptei a folyosóról.

Reméltem, nem hallotta, hogy kiabáltam. És közben vártam, hogy Nadia leugorjon Pasquale térdéről, és gyorsan átüljön a kanapéra, szerettem volna látni mindkettőjükön a megaláztatást, hogy színlelniük kell az intimitás hiányát. Észrevettem, hogy Lila is kajánul figyeli őket. De úgy maradtak, sőt Nadia az egyik kezével átkarolta Pasquale nyakát, mintha attól félne, hogy leesik, és odaszólt az anyjának, aki éppen abban a pillanatban lépett be az ajtón: legközelebb szólj, ha vendégeket vársz. A tanárnő nem válaszolt, felénk fordult, hűvösen: bocsássatok meg, elkéstem, menjünk át a dolgozószobámba. Követtük, miközben Pasquale eltolta magától Nadiát, és váratlanul csüggedten azt mondta: gyere, menjünk be hozzád.

Galiani végigvezetett minket a folyosón, mérgesen zsörtölődve: amitől falnak megyek, az a bunkóság. Aztán beléptünk egy levegős szobába, benne egy régi íróasztal, rengeteg könyv, rideg, kipárnázott székek. A tanárnő udvarias volt, de világosan látszott, hogy küzd a rosszkedvvel. Örül, hogy viszontlát engem, mondta, meg örül Lilának is, mégis, minden szavában és a szavak között is egyre több haragot éreztem, legszívesebben szélsebesen kereket oldottam volna. Szabadkoztam, amiért nem jelentkeztem, a tanulmányokkal, a könyvemmel, az ezernyi, rám szakadt tennivalóval, a jegyességgel és a közelgő esküvőmmel takaróztam.

- Lesz templomi esküvő is, vagy csak polgári?

- Csak polgári.

- Helyes.

Odafordult Lilához, be akarta vonni a beszélgetésbe.

- Maga templomban esküdött?

- Igen.

- Hívő?

- Nem.

- Akkor miért esküdött templomban?

- így szokás.

- Nem kellene csak azért csinálni valamit, mert úgy szokás.

- Sok mindent csinálunk csak azért.

- Elmegy Elena esküvőjére?

- Nem hívott meg.

Összerezzentem, és gyorsan rávágtam:

- Nem igaz.

Lila vigyorgott:

- De igaz, szégyell.

Nem komolyan mondta, mégis megsebzett. Mi lelte? Miért nem állt mellém az imént Nadiával és Pasqualéval szemben, és most miért járat le a tanárnő előtt?

- Hülyeség - mondtam, és hogy megnyugodjak, elővettem a táskámból a könyvemet, odanyújtottam Galianinak, és azt mondtam: ezt a tanárnőnek hoztam.

Galiani vetett rá egy szórakozott pillantást, talán lefoglalták a gondolatai, aztán megköszönte, közölte, hogy már megvan neki, visszaadta, és megkérdezte:

- A férjed mivel foglalkozik?

- Latin irodalmat tanít Firenzében az egyetemen.

- Jóval idősebb nálad?

- Huszonhét éves.

- Ilyen fiatal, és egyetemi tanár?

- Okos.

- Hogy hívják?

- Pietro Airota.

A tanárnő rám meredt, mint az iskolában, ha hiányolt valamit a feleletemből.

- Rokona Guido Airotának?

- A fia.

Rosszmájban felnevetett:

- Jó parti.

- Szeretjük egymást.

- Belekezdtél már egy új könyvbe?

- Próbálkozom.

- Láttam, hogy írogatsz az Unitának is.

- Néha.

- Én már nem dolgozom nekik, a bürokraták lapja lett.

Újra Lilához fordult, úgy tűnt, mindenáron a tudtára akarja adni a rokonszenvét.

- Figyelemre méltó, amit a gyárban tett.

Lila bosszúsan elhúzta a száját.

- Nem tettem semmit.

- Ez nem igaz.

Galiani felállt, keresgélt a papírok között az íróasztalon, és fölmutatott Lilának néhány lapot, mint megdönthetetlen bizonyítékot.

- Nadia széthagyta a lakásban a maga szövegét, és én bátorkodtam elolvasni. Bátor, újszerű, remekül megírt munka. Szerettem volna viszontlátni magát, hogy ezt elmondhassam.

Azok az oldalak voltak a kezében, amelyekből az első cikkemet írtam az Unitá nak.

Úgy bizony, éppen ideje volt kiszállnom. Keserűen, kiszáradt szájjal távoztam Gáliamtól, nem volt bátorságom megmondani neki, hogy nincs joga így bánni velem. Egy szót sem szólt a könyvemről, pedig jó ideje megvolt neki, és biztosan olvasta, vagy legalább beleolvasott. Nem kérte, hogy dedikáljam a könyvet, amelyet éppen azért vittem magammal, és amikor, mielőtt hazaindultunk volna -gyengeségből, vagy mert szükségét éreztem, hogy barátságban váljunk el-, mégis felajánlottam neki, hogy dedikálom, nem mondott se igent, se nemet, elmosolyodott, és tovább beszélgetett Lilával. És a cikkeimről sem mondott semmit, sőt először csak azért hozta szóba őket, hogy az Unitát szapulhassa, aztán meg előhúzta Lila lapjait, és elkezdett vele beszélgetni, mintha az én véleményem a témáról semmit sem számítana, mintha nem is volnék a szobában. A legszívesebben ordítottam volna: igen, igaz, hogy Lila nagyon okos, szeretem az eszét, mindig elismertem, hatással volt mindenre, amit tettem, de én fáradságosan és sikerrel műveltem az elmémet, bármerre járok, elismernek, nem egy beképzelt senki vagyok, mint a lányod. Ehelyett csöndben hallgattam, ahogy a munkáról, a gyárról, a követelésekről diskurálnak. Még a lépcsőházban is folytatták, míg végül Galiani szórakozottan elköszönt tőlem, míg Lilának azt mondta, már tegeződve: jelentkezz majd, és megölelte. Megalázó volt. Ráadásul Pasquale és Nadia nem került elő, nem volt alkalmam kikérni magamnak a viselkedésüket, és velük szemben is bennem maradt a harag: miért bűn segíteni egy barátnőmnek, kiállni mellette, hogy merészelnek kritizálni? Aztán a lépcsőn, a kapualjban, a Viktor Emánuel úton a járdán, csak mi voltunk, Lila meg én. Kedvem lett volna rákiáltani: tényleg azt hiszed, hogy szégyellek, mit képzelsz, miért adtál igazat annak a kettőnek, hálátlan vagy, mindent megtettem, hogy segítsek, hogy melletted legyek, te meg így bánsz velem, tényleg baj van a fejeddel. De épphogy kiléptünk a házból, és még mielőtt kinyithattam volna a számat (egyébként min változtatott volna, ha megteszem?), Lila belém karolt, és nekiállt szónokolni a védelmemben, Galiani ellen.

Szusszanásnyi időt sem hagyott, hogy a szemére vethessem az átpártolását Pasqualéhoz és Nádiéhoz, meg az oktalan vádat, hogy nem látnám szívesen az esküvőmön. Most úgy viselkedett, mintha mindezt egy másik Lila tette volna, akiről maga sem tud semmit, és akitől fölösleges magyarázatot kérni. Szörnyű népség, kezdett bele, és abba se hagyta az Amedeo téri metróállomásig, láttad, hogy bánt veled a vénasszony, bosszút akart állni, nem bírja elviselni, hogy könyveket meg cikkeket írsz, nem bírja elviselni, hogy jól mész férjhez, azt meg végképp nem bírja elviselni, hogy Nadia, akit úgy nevelt, hogy a legkülönb legyen, Nadia, akitől olyan sokat várt, lopja a napot, összeállt egy kőművessel, és a szeme láttára enyeleg vele: bizony, nem tudja elviselni, de te rosszul teszed, ha sajnálod, szard le, oda se kellett volna adnod neki a könyvedet, nem kellett volna felajánlanod, hogy dedikálod, és főleg nem kellett volna dedikálnod, seggbe kell rugdalni ezt a népséget, túl jó vagy, ez veled a baj, beveszel mindent, amit a nagyokosok mondanak, mintha csakis nekik volna agyuk, pedig dehogy, lazíts, menj, házasodj meg, utazz el nászútra, miattam már eleget fájt a fejed, írj egy új regényt, tudod, hogy csodás dolgokat várok tőled, szeretlek.

Leforrázva hallgattam. Lilával lehetetlen volt nyugalomban lenni, kapcsolatunk minden biztosnak vélt pontja előbb-utóbb átmenetivé vált, Lila fejében hamarjában beindult valami, ami felborította az egyensúlyt, megzavarta őt, és megzavart engem is. Nem sikerült rájönnöm, hogy a szavai tényleg bocsánatkérésként szolgáltak-e, vagy olyan érzések álcázásaként, melyeket nem akart előttem felfedni, avagy egy végleges búcsú előkészítéseként. Az biztos, hogy hamis volt és hálátlan, és én, bármennyit változtam is, még mindig kevesebbnek éreztem magam nála. És elviselhetetlen volt az érzés, hogy ebből az alárendeltségből sosem tudok kitörni. Reméltem - és nem bírtam elfojtani ezt a reményt-, hogy a kardiológus tévedett, és Armandónak van igaza, Lila tényleg beteg, és meg fog halni.

Ezek után évekig nem találkoztunk, csak telefonon beszéltünk. Hangfoszlányokká váltunk egymás számára, melyeket sosem ellenőrzött a tekintet. De a remény, hogy Lila meghal, megbújt bennem egy zugban, hiába próbáltam kiűzni, nem tágított.

Az elutazásom előtti éjszakán nem tudtam aludni. A sok fájdalmas gondolat között a legfájdalmasabb Pasquale volt. Égettek a kritikái. Először elutasítottam őket, egyben az összest, aztán ingadoztam a meggyőződés között, hogy nem ezt érdemeltem, és a kétség között, hogy ha Lila Pasqualénak adott igazat, talán valóban hibáztam. Végül olyat tettem, amit még sosem: hajnal négykor fölkeltem, még nem is pirkadt, és nyakamba vettem a várost, egyedül. Csupa keserűség voltam, azt akartam, hogy történjen velem valami szörnyűség, valami, ami megbüntet elhibázott tetteimért meg a rossz gondolataimért, és közvetve Lilát is megbünteti. De nem történt semmi. Hosszasan kutyagoltam a kihalt utcákon, sokkal biztonságosabbak voltak, mint zsúfoltan. Lilássá vált az égbolt. Kiértem a tengerhez, rózsaszín szélű, magányos felhők úsztak a sápadtszürke égen. A Castel dell’Ovo masszív tömbjét kettévágta a fény, a Vezúv felőli oldal okker sárgán csillogott, a Mergellina és Posillipo felőli barnás pacának tűnt. A parti út üres volt, a tenger néma, de erős illatot árasztott. Ki tudja, milyen érzések fűznének Nápolyhoz és önmagamhoz, ha nem a telepen ébredtem volna minden reggel, hanem itt, a part menti házak egyikében. Mit szeretnék? Megváltoztatni a származásomat? Megváltoztatni saját magamat és másokat is? Olyanokkal benépesíteni ezt a most kihalt várost, akik nem ismerik a nyomort és a kapzsiságot, a haragot és a neheztelést, akik képesek élvezni a csodálatos tájat, mint az istenek, akik egykoron lakói voltak? Megbecsülni jó sorsomat, és boldogan élni? Nem hittem azt, hogy a nemzedékek óta a szocializmusért harcoló és a Lila-meg Pasquale-félék pártján álló Airoták hatalmával megoldom a világ összes baját, de úgy éreztem, ha megtehetem, segítenem kell annak, akit szeretek, mi több, bűn, ha nem segítek. Rosszul tettem? Cserben kellett volna hagynom Lilát? Soha többé, soha a kisujj amat sem mozdítom senkiért. Elutaztam Firenzébe, megházasodni.

Semmire sem emlékszem az esküvőmből. A meglévő kevés fénykép sem frissíti fel a memóriámat, ellenkezőleg, befagyasztja néhány kép köré: Pietro szórakozott arccal, én mérgesen, anyám még elmosódottan is elégedetlenül. Vagy nem is. Magára a szertartásra nem emlékszem, viszont a Pietróval való hosszú vitámra, mely megelőzte, nagyon is. Megmondtam neki, hogy fogamzásgátlót akarok szedni, mert mihamarább megpróbálnék egy újabb könyvet írni. Biztos voltam benne, hogy azonnal rábólint. De meglepetésemre ellenezte. Először azon aggályoskodott, hogy nem törvényes, a tabletta hivatalosan még nem került forgalomba, aztán kijelentette, hogy azt beszélik, káros is, majd tartott egy bonyolult szónoklatot szexről, szerelemről, megtermékenyítésről, végül eldörmögte, hogy ha valaki tényleg akar, terhesen is tud írni. Bántott, mérges voltam, a reakciója nem arra a fiatal értelmiségire vallott, aki csak polgári esküvőt akar. Megmondtam neki, veszekedtünk. Még az esküvő napján sem békültünk ki, ő néma volt, én hűvös.

Ért még egy meglepetés, azóta sem halványult el az emléke: a fogadás. Úgy beszéltük meg, hogy egybekelünk, üdvözöljük a rokonokat, és hazamegyünk, nem lesz semmiféle buli. A döntésünk egybeforrasztotta Pietro aszkéta hajlamát és az én törekvésemet, hogy megmutassam, nem tartozom már anyám világához. De Adélé titokban keresztülhúzta a számításainkat. Elrángatott minket egy barátnőjéhez, csak egy koccintásra, mondta, de igazából egy nagy fogadás várt ránk egy fényűző firenzei lakásban, az Airoták számos rokonával, meg ismert és még ismertebb emberekkel, akik egészen estig kitartottak. A férjem mogorva volt, én meg azon töprengtem összezavarodva, hogy ha már így állnak a dolgok, és mégiscsak az én esküvőmről van szó, miért csak a szüléimét és a testvéreimet hívhattam meg. Megkérdeztem Pietrót: - Te tudtál erről?

- Nem.

Egy darabig együtt álltuk a sarat, de Pietro hamar elmenekült az anyja és a húga próbálkozásai elől, akik be akarták mutatni fűnek-fának, és behúzódott egy sarokba a családommal, és velük beszélgetett egész végig. Beletörődtem, először kissé rossz szájízzel, hogy csapdába kerültünk, aztán egyre izgalmasabbnak éreztem, hogy híres politikusok, tekintélyes értelmiségiek, forradalmár fiatalok, sőt még egy jó nevű költő és egy híres író is érdeklődést mutatnak irántam és a könyvem iránt, és dicsérik az Unitábán megjelent cikkeimet.

Repült az idő, egyre inkább úgy éreztem, befogadott az Airoták világa. Még az apósom sem akart elengedni maga mellől, kedvesen kérdezgetett a munkaügyi kérdésekben való jártasságomról. Egyszeriben egész kis csoportosulás támadt köröttünk, csupa fontos ember, akik különböző újságok és folyóiratok hasábjain taglalták a szerte az országban megfogalmazandó tengernyi követeléseket. És én ott voltam velük, az én ünnepemen, a beszélgetés középpontjában.

Emlékszem, az apósom nagyon dicsért egy esszét a Munkásvilágból, amely szerinte tökéletesen rávilágít az olasz demokrácia problémáira. Lényegében bebizonyította a szöveg, egy rakás adattal, hogy amíg az állami televízió, a nagyobb újságok, az iskolák, az egyetemek, a hatóságok nap mint nap az uralkodó ideológia megszilárdításán dolgoznak, és ezzel befolyásolják a választási küzdelmeket, a munkáspártoknak sosem lesz elég szavazatuk a kormányzáshoz. Egyetértő bólogatás, támogató hozzászólások, további adalékok. Végül Airota professzor a tekintélye magabiztosságával megnevezte a szerzőt - Giovanni Sarratore -, de én már tudtam, mielőtt kimondta volna, hogy Ninóról van szó. Annyira örültem, hogy nem bírtam megállni, közbeszóltam, hogy ismerem Ninót, odahívtam Adélét, hogy megerősítse a férje és a rokonok előtt, mennyire tehetséges a nápolyi barátom.

így hát, bár nem volt jelen, Nino részt vett az esküvőmön, és ezáltal felhatalmazást éreztem, hogy magamról is beszéljek, elmondjam, mi vitt rá, hogy foglalkozzak a munkásosztály harcával és annak szükségességével, hogy a baloldali pártok és parlamenti képviseletek rendelkezzenek a kellő ismeretekkel, melyekkel, ha megkésve is, de megérthetjük a jelen politikai és gazdasági helyzetet; és így tovább, sok hasonló, újonnan elsajátított, de máris fesztelenül használt frázisommal. Elégedett voltam magammal. Egyre jobb lett a kedvem, tetszett, hogy az apósomék mellett lehetek, hogy értékelnek a barátaik. Végül, amikor a családom bátortalanul elköszönt, és elrohant, hogy letáborozzon valahol az első nápolyi vonatra várva, úgy döntöttem, beszüntetem a mosolyszünetet Pietróval. Megérezhette, mert ő is megenyhült, elpárolgott minden feszültsége.

Ahogy hazaértünk és becsuktuk az ajtót, szerelmeskedni kezdtünk. Először nagyon jó volt, de a nap tartogatott számomra még egy meglepetést. Antonio, az első udvarlóm, gyors volt és heves, amikor hozzám dörgölőzött; Franco rettentő nehezen türtőztette magát, de egy ponton visszakozott, hörögve, vagy ha óvszert viselt, hirtelen abbahagyta, elnehezült, majdnem agyonnyomott, és belenevetett a fülembe. Pietro viszont az örökkévalóságig ügyködött, erős, megfontolt lökésekkel, olyannyira, hogy a kezdeti gyönyör alábbhagyott, elnyomta a kitartó egyhangúság és a hasamban jelentkező fájdalom. Csuromveríték volt a hosszú fáradozástól meg talán a szenvedéstől, és csatakos arcának meg nyakának látványától, izzadt hátának érintésétől végképp elmúlt a vágyam. De Pietro nem vette észre, tovább döngölt, elszántan, ütemesen, megállás nélkül. Nem tudtam, mit tegyek. Simogattam, szerelmes szavakat suttogtam, és közben reméltem, hogy abbahagyja. Amikor üvöltve elélvezett és végre kimerültén lehanyatlott, boldog voltam, a fájdalom és a kielégületlenség ellenére.

Kisvártatva kikelt az ágyból, és kiment a mosdóba. Vártam néhány percig, de fáradt voltam, álomba zuhantam. Egy óra múlva felriadtam, és láttam, hogy még mindig nem jött vissza. A dolgozószobában találtam rá, az íróasztalánál.

- Mit csinálsz?

Rám mosolygott.

- Dolgozom.

- Gyere aludni.

- Menj, jövök majd én is.

Biztos vagyok benne, hogy azon az éjszakán estem teherbe.

Amikor rájöttem, hogy terhes vagyok, elfogott a pánik, és felhívtam anyámat. Habár mindig sok volt köztünk a konfliktus, ezúttal úgy éreztem, muszáj beszélnem vele. Hiba volt, rögtön nyomulni kezdett. Azonnal útra kel, hozzám költözik, hogy vigyázzon rám, vagy még jobb, ha visszavisz a telepre, és rábíz az öreg bábaasszonyra, aki az összes gyerekét segített megszülni. Alig tudtam megfékezni, közöltem, hogy van nőgyógyászom, az anyósom barátja, egy híres professzor, nála fogok szülni a klinikán. Megsértődött. Inkább az anyósod, mint én, sipította, és nem telefonált többé.

Pár nappal később viszont felhívott Lila. Beszéltünk már egyszer-kétszer az elutazásom óta, de csak röviden, hogy ne kerüljön sokba, ő vidám volt, én kimért, ő évődve kérdezgetett a házaséletről, én komolyan érdeklődtem az egészsége felől. De most éreztem, hogy valami baja van.

- Haragszol rám? - kérdezte.

- Nem, miért?

- Nem is szóltál nekem. Csak onnan tudom a hírt, hogy anyád boldog-boldogtalannak eldicsekszik a terhességeddel.

- Nemrég vált biztossá.

- Azt hittem, szeded a tablettát.

Zavarba jöttem.

- Nem, végül úgy döntöttem, hogy nem.

- Miért?

- Múlnak az évek.

- És a könyvvel mi lesz?

-Majd meglátom.

- írd meg.

- Megteszem, ami tőlem telik.

- Még annál is többet.

- Megpróbálom.

- Én szedem a tablettát.

- Ezek szerint jól megvagy Enzóval?

- Eléggé, de soha többé nem akarok teherbe esni.

Elhallgatott, én sem szóltam. Aztán folytatta, elmesélte, hogyan

élte meg, amikor észrevette, hogy terhes, először és másodszor. Megrázkódtatás volt, mindkétszer, mondta, de másodszor, amikor azt hittem, hogy Ninóé a gyerek, a rosszulléteim ellenére is boldog voltam. De akár boldog vagy, akár nem, meglátod, a tested szenved, nem akar elformátlanodni, és túl sok a fájdalom. És csak sorolta, egyre elkeseredettebben, mindazt, amit már korábban is elmondott nekem, de még soha nem próbált meg ennyire hevesen belerángatni a fájdalmába. Úgy tűnt, fel akar készíteni arra, ami rám vár, nagyon aggódott értem és a jövőmért. Egy másik élet, mondta, előbb befészkeli magát a hasadba, aztán amikor végre előbukkan, a rabjává tesz, pórázon tart, nem lehetsz többé a magad ura. A szokásos, lehengerlő stílusában, a saját tapasztalataira építve kíméletlenül felvázolta nekem anyaságom különböző fázisait. Olyan, mintha összeeszkábálnád a saját kínpadodat, kiáltott fel, és rájöttem, nem képes belegondolni, hogy ő meg én nem vagyunk egyformák, felfoghatatlannak tűnik a számára, hogy az én terhességem másmilyen is lehet, hogy én máshogy is érezhetek a születendő gyerek iránt. Biztosra vette, hogy az ő kínjai várnak rám is, és késznek látszott árulásnak venni, ha én esetleg örömmel élem meg az anyaságot.

Nem akartam tovább hallgatni, eltartottam a fülemtől a kagylót, megrémített. Hűvösen köszöntünk el egymástól.

- Ha szükséged van rám - mondta -, jelentkezz.

- Rendben.

- Segítettél nekem, most rajtam a sor.

- Rendben.

De ez a beszélgetés egyáltalán nem segített, sőt elbizonytalanított. Egy olyan városban laktam, amelyről semmit sem tudtam, noha, hála Pietrónak, már minden zugát ismertem, nem úgy, mint Nápolynak. Imádtam az Arno-partot, nagyokat sétáltam, de nem tetszett a házak színe, rosszkedvűvé tett. A városlakók - a házunk portása, a hentes, a pék, a postás - pökhendisége engem is pökhendiségre sarkallt, amiből oktalan viszályok születtek. Ráadásul apósomék seregnyi, az esküvő napján oly készséges barátja sem mutatkozott többé, és Pietro sem akart találkozni velük. Magányosnak és sebezhetőnek éreztem magam. Vettem néhány könyvet arról, hogy miként váljunk tökéletes anyává, és a szokásos szorgalmammal nekiláttam a felkészülésnek.

Teltek a napok, a hetek, de meglepetésemre egyáltalán nem éreztem tehernek a várandósságot, sőt könnyedebbé tett. Alig émelyegtem, nem ingott meg se a testem, se a kedvem, se a tettvágyam. A negyedik hónapban voltam, amikor a könyvem elnyert egy jelentős díjat, ami további hírnevet hozott, és egy kis pénzt is. Elmentem a díjátadóra, bár a politikai légkör nem kedvezett az ilyesféle elismeréseknek; a sors kegyeltje vagyok, gondoltam, büszke voltam magamra, testi és szellemi beteljesülést éreztem, ami eloszlatta a félénkségemet, felvágta a nyelvem. Hosszúra nyújtottam a köszönőbeszédet, boldog vagyok, mondtam, mint az űrhajósok a hold fehér talaján. Pár nappal később felhívtam Lilát, hogy elújságoljam neki a díjat. Tudatni akartam vele, hogy nem úgy alakulnak a dolgok, ahogyan megjósolta, ellenkezőleg, nagy örömömre simán megy minden. Nagy boldogságomban elhatároztam, hogy túllépek Lila múltbéli kellemetlenkedésein. De Lila olvasta az II Mattinóbán - csak a nápolyi újságok szenteltek néhány sort a díjnak - azt a mondatomat az űrhajósokról, és még mielőtt bármit mesélhettem volna, csúnyán leszólta. A hold fehér talaja, gúnyolódott, néha jobb csöndben maradni, és nem ökörségeket beszélni. És hozzátette, hogy a hold csak egy kő, milliárdnyi másik kő között, és, ez is kő, az is kő, maradjunk inkább két lábbal a földön, a saját bajainknál.

Összeszorult a gyomrom. Miért bánt már megint? Fáj neki, ha boldog vagyok? Vagy azóta sem jött rendbe, és az elesettsége felerősítette a rossz oldalait? Csúnya szavak tolultak fel bennem, de kimondani nem bírtam őket. Lila, mintha észre sem vette volna, hogy fájdalmat okozott, vagy mintha úgy gondolta volna, hogy joga van hozzá, már a saját dolgait mesélte, angyali hangon. Kibékült a bátyjával, az anyjával, és még az apjával is; összekülönbözött Michele Solarával a cipőmárkák régi ügye meg Rino elmaradt járandósága miatt; kapcsolatba lépett Stefanóval, hogy rávegye, ne csak Mariának, hanem Gennarónak is legyen az apja, legalább anyagilag segítse. Indulatosan, időnként vulgárisán beszélt Rinóról is, a Solarákról is, Stefanóról is. Végül megkérdezte, mintha tényleg kíváncsi lenne a véleményemre: jól tettem? Nem válaszoltam. Nyertem egy fontos díjat, erre ő beleköt az űrhajós mondatomba. Megkérdeztem, talán sértésnek szántam, hogy még mindig úgy érzi-e, hogy kettéhasad a feje. Nem, felelte, aztán többször is elismételte, hogy remekül érzi magát, aztán kuncogva, egy kis öngúnnyal hozzátette: csak néha látok, a szemem sarkából, mindenféle alakokat kilépni a bútorokból. Végül megkérdezte: minden rendben a terhességgel? Persze, hogyne, mondtam, sosem voltam még ilyen jól.

Sokat utaztam azokban a hónapokban. Hívtak mindenfelé, nemcsak a könyvem, hanem a cikkeim miatt is, na meg látnom kellett közelről a sztrájkok újabb formáit, a gyártulajdonosok reakcióit. Sosem akartam mindenáron publicistává válni. Egyszerűen szerettem csinálni. Lázadó voltam, engedetlen, teli tetterővel, csak álcának tűnt a szolid külsőm, melynek köszönhetően könnyűszerrel odaférkőztem a gyárak előtti csetepatékhoz, cikáztam a rendőrök között, megnyíltak előttem a munkások, férfiak és nők, meg a szakszervezet emberei. Semmitől sem féltem. Amikor bomba robbant a Mezőgazdasági Bank székházában, Milánóban voltam, a kiadóban, de nem ijedtem meg, nem láttam rémeket. Sérthetetlennek, egy feltartóztathatatlan erő részének éreztem magam. Senki sem árthatott nekem és a gyermekemnek. Mi ketten voltunk az egyetlen időtálló valóság, én a látható, a fiam (vagy a lányom, de Pietro fiút akart) a még láthatatlan. A többi levegőáramlat, képek és hangok anyagtalan hullámzása, ami, legyen fájdalmas vagy örömteli, anyagot biztosít a munkámhoz, tovatűnik vagy feltorlódik, hogy mágikus szavakba foglaljam egy elbeszélésben, egy cikkben, egy beszédben, vigyázva, hogy semmi se lógjon ki a sémából, hogy minden gondolat tetsszen az Airotáknak, a kiadómnak, Ninónak, aki valahol biztosan olvassa az írásaimat, és Pasqualénak is, miért ne, meg Nadiának és Lilának, eszméljenek rá végre: nahát, igazságtalanok voltunk Lénával, a mi oldalunkon áll, nézd, miket ír.

Rendkívül tevékeny időszak volt ez a várandósságom alatt. Meglepetésemre terhesen jobban vágytam a szerelmeskedésre. Hogy feltüzeljem, ölelgettem, csókoltam Pietrót, de nemigen hajlott a csókolózásra, szinte rögtön a magáévá tett a szokásos hosszú, fájdalmas módon. Aztán fölkelt, és sokáig dolgozott. Én aludtam egy-két órát, felébredtem, és ha Pietrót nem találtam az ágyban, felkapcsoltam a lámpát, olvastam, amíg rám nem tört a fáradtság. Akkor átmentem a dolgozószobába, és szóltam Pietrónak, hogy jöjjön aludni. Engedelmeskedett, de korán reggel felkelt, mintha megijesztené az alvás. Én viszont délig aludtam.

Egy aggasztó esemény azért történt. A hetedik hónapban jártam, már nagy volt a hasam. A Nuovo Pignone öntöde kapujánál belecsöppentem egy csetepatéba, jobbnak láttam, ha lelépek. Talán egy rossz mozdulatot tettem, nem tudom, mindenesetre iszonyú fájdalom nyilallt a jobb farpofámba, aztán le a lábamba, mintha tüzes vassal égetnének. Hazasántikáltam, lefeküdtem, elmúlt a fájdalom. De időnként visszatért, a combomon keresztül az ágyékomba sugárzott. Megszoktam, próbáltam olyan testhelyzetet keresni, ami enyhíti, de amikor ráeszméltem, hogy szinte mindig sántítok, megrémültem, elmentem a nőgyógyászomhoz. Megnyugtatott, teljesen normális, mondta, a méhemben hordozott súly okozott egy kis isiászt. Miért aggódik ennyire, kérdezte barátságosan, maga mindig olyan kiegyensúlyozott. Nem tudom, füllentettem. Valójában nagyon is jól tudtam, féltem, hogy utolért anyám bicebócasága, beférkőzött a testembe, és mostantól örökre sántítani fogok, ahogyan ő.

Miután megnyugtatott a nőgyógyász, a fájdalom kitartott még néhány napig, aztán elmúlt. Pietro megtiltotta, hogy további őrültségeket csináljak, elég ebből az ide-oda rohangálásból, mondta. Igaza volt, a terhességem utolsó szakaszában olvasgatással töltöttem az időt, szinte semmit sem írtam. 1970. február 12-én született meg a lányunk, reggel öt óra húsz perckor. Adelének neveztük el, hiába mondogatta az anyósom: szegény kislány, az Adélé szörnyű név, hívjátok bárhogy, csak ne így. A vajúdás rövid volt, de annál fájdalmasabb. Amikor világra jött a lányom, és megláttam, koromfekete haj, lilás, elszántan vonagló és nyöszörgő test, elsöprő, semmi máshoz nem hasonlítható örömet éreztem. Nem kereszteltük meg, anyám ordítva szidott telefonon, mint a bokrot, megesküdött, hogy el sem jön megnézni a gyereket. Majd megnyugszik, gondoltam szomorúan, ha meg nem jön, az ő baja.

Amint kicsit magamhoz tértem, felhívtam Lilát, nem akartam, hogy megharagudjon, amiért nem értesítettem.

- Csodálatos élmény volt - mondtam.

- Micsoda?

- A terhesség, a szülés. Adélé gyönyörű, és nagyon jó gyerek.

Azt felelte:

- Mindenki azt mesél be magának, amit akar.

Mennyi kibogozhatatlanul gubancos, nyomon követhetetlen szálat fedeztem fel magamban abban az időszakban. Voltak köztük régiek és megfakultak, meg újdonatújak, rikítóak vagy színtelenek, hajszálvékonyak, szinte láthatatlanok. A gondtalanságnak hirtelen vége szakadt, éppen, amikor már úgy tűnt, sikerült megúsznom Lila próféciáit. A lányommal történt valami, és megelevenedtek a jövendölés már-már elfeledett traktusai. Kezdetben, még a klinikán, könnyen rákapott a mellemre, de aztán otthon, ki tudja, miért, nem kellett neki. Szívta néhány másodpercig, aztán visítani kezdett, mint egy fúria. Ráeszméltem, hogy gyenge vagyok, hiszek a régi babonákban. Mi történhetett? Túl kicsi a mellbimbóm, és kicsúszik a szájából? Nem ízlik neki a tejem? Vagy valaki rontást küldött rá a távolból ellenem, az anyja ellen?

Elkezdődött a kálváriánk, orvostól orvosig vándoroltunk, csak mi ketten, Pietrót teljesen lekötötte az egyetem. Fölöslegesen duzzadó mellem fájni kezdett, mintha tüzes kövek lettek volna benne, fertőzéseket, amputációt vizionáltam. Mellszívóval próbáltam nagy keservesen leszívni valamennyi tejet, hogy enyhítsem a fájdalmat, és hogy cumisüvegből etethessem a kicsit. Suttogva győzködtem: szopjál, rajta, kicsikém, édesem, olyan szép a kis szád, olyan szép a kis szemed, mi a baj. Hiába. Előbb, nehéz szívvel, áttértem a vegyes táplálásra, aztán arról is lemondtam, és átálltam a tápszerre, ami hosszú bíbelődéssel járt, éjjelnappal, a cumi és az üveg macerás fertőtlenítésével, a kicsi súlyának rögeszmés méregetésével evés előtt és után, meg gyötrő bűntudattal minden hasmenés után. Időnként eszembe jutott Silvia, ahogyan a zűrzavaros milánói diákgyűlésen teljes természetességgel szoptatta Nino fiát, Mirkót. Nekem miért nem megy? Sokat sírtam, a legnagyobb titokban.

Néhány napig úgy tűnt, minden rendben a kicsivel, fellélegeztem, úgy éreztem, eljött az idő, hogy újraszervezzem az életemet. De a nyugalom alig egy hétig tartott. Az első évben a lányom szinte le sem hunyta a szemét, torkaszakadtából üvöltött, parányi teste elképzelhetetlen kitartással és erővel vonaglott órákon át. Csak akkor csillapodott le, ha fel-alá járkáltam vele a lakásban, a karomba szorítva, és beszéltem hozzá: most szépen megnyugszik a mama gyönyörűsége, most csöndben marad, most pihen, most alszik. Mi baja lehet? Fáj a hasa, éhes, attól fél, hogy elhagyom, amiért nem szoptatom, démon szállta meg? És velem mi a baj? Miféle méreg került a tejembe? És a lábam? Csak képzelem, vagy tényleg újra fájni kezdett? Az anyám tehet róla? Ez a büntetés, amiért egész életemben azon voltam, hogy ne hasonlítsak rá? Vagy valami más a baj?

Hallani véltem, egyik éjjel, elmosódva, Gigliola hangját, amikor azt terjesztette a telepen, hogy Lilának szörnyű hatalma van, hogy képes mindenféle boszorkányságra a tűzzel, és megfojtja a magzatot a hasában. Elszégyelltem magam, próbáltam kitalálni valamit, pihenésre volt szükségem. Rábíztam a kicsit Pietróra, aki, mivel megszokta, hogy éjjel kutat, kevésbé volt fáradt. Végem van, mondtam, ébressz föl pár óra múlva, lefeküdtem, és mély, érzékek nélküli álomba zuhantam. De egyszer csak felriadtam a gyerek kétségbeesett bömbölésére, vártam, nem maradt abba. Felkeltem. Kiderült, hogy Pietro behúzta a bölcsőt a dolgozószobájába, és mit sem törődve a lánya visításával, mintha süket volna, görnyedt a könyvei fölött, és irkáit a lapjaira. Kijöttem a béketűrésből, visszatértem a gyökerekhez, nápolyi nyelvjárásban szidtam Pietrót. Baszol mindenre, ez a szar fontosabb, mint a lányod? Kimérten és jegesen felszólított, hogy menjek ki, és vigyem magammal a bölcsőt. Be kell fejeznie egy fontos cikket egy angol folyóirat számára, sürgeti a határidő. Attól fogva nem kértem, hogy segítsen, és ha ő felajánlotta, azt mondtam: menj, köszönöm, tudom, hogy dolgod van. Vacsora után keringett egy ideig körülöttem zavartan, bizonytalanul, aztán bezárkózott a szobájába, és késő éjszakáig dolgozott.

Egyedül éreztem magam, de úgy véltem, megérdemlem: nem vagyok képes nyugalmat biztosítani a lányomnak. De csináltam tovább, összeszorított fogakkal, egyre rémültebben. A szervezetem nemet mondott az anyaszerepre. És bármennyire is próbáltam nem venni róla tudomást, a lábfájás visszatért, egyre erősödött. Engem azonban kemény fából faragtak, még inkább húztam az igát. Mivelhogy a házunkban nem volt lift, föl-le hordoztam a babakocsit, benne a lányommal, bevásároltam, cipekedtem, takarítottam, főztem, és azt gondoltam: öregszem és csúnyulok, idő előtt, mint a telepi nők. És természetesen a legelkeseredettebb pillanatomban hívott fel Lila.

Meghallottam a hangját, és a legszívesebben beleordítottam volna a kagylóba: mit tettél velem, simán ment minden, most meg, hirtelen, az történik, amit mondtál, a kislányom nincs jól, én sántítok, mi folyik itt, nem bírom tovább. De sikerült időben megfékeznem magam, elmormoltam: minden rendben, a kislány néha hisztizik és egyelőre nem nagyon nő, de gyönyörű, boldog vagyok. Aztán színlelt érdeklődéssel kérdezgetni kezdtem Enzóról, Gennaróról, a kapcsolatukról Stefanóval, a bátyjáról, a telepről, a fejleményekről Brúnó Soccavóval és Michelével. Nyelvjárásban válaszolgatott, közönséges, agresszív nyelvezettel, de általában indulat nélkül. Soccavo meggebedhet, mondta. Michelét meg, ha összefutok vele, szembe köpöm. Gennarót immár nyíltan Stefano fiaként emlegette, azt mondta: bivalyerős, mint az apja, és amikor azt feleltem, hogy a fia tündéri gyerek, nevetve rávágta: olyan jó anyuka vagy, vedd magadhoz. A szavaiból kihallottam a gúnyt, mintha valamiféle titokzatos képességének köszönhetően pontosan tudná, mi történik velem, és feldühített, de folytattam a színielőadást - hallod, milyen szép kis hangocskája van Dedének, nagyon jó itt élni Firenzében, egy érdekes könyvet olvasok Barantól -, egészen addig, amíg rá nem kényszerített, hogy leengedjem a függönyt, azzal, hogy Enzo IBM-tanfolyamára terelte a szót.

Csak Enzóról beszélt tisztelettel, hosszasan, és rögtön utána Pietróról kérdezett.

- Jól megvagy a férjeddel?

- Remekül.

- Én is Enzóval.

Letette, de a hangja a múlt képeinek és hangjainak sorát hagyta maga után, órákig nem ment ki a fejemből: az udvar, a veszélyes játékaink, a babám, amit ledobott a pincébe, ahogy megyünk fölfelé a sötét lépcsőn dón Achilléhez, visszaszerezni a babát, az esküvője, a nagylelkűsége és a gonoszsága, s ahogy meghódította Ninót. Nem bírja elviselni a jó sorsomat, gondoltam rémülten, vissza akar kapni, fölém kerekedni, azt akarja, hogy támogassam a dolgaiban, a nyomorúságos telepi harcaiban. Aztán azt gondoltam: milyen ostoba vagyok, minek kellett tanulnom, minek teszek úgy, mintha rendben volna minden. A húgomnak, Elisának, aki gyakran hívott, mindig azt mondtam, hogy anyának lenni csodás. Carmen Pelusónak, aki elújságolta az esküvőjét a benzinkutassal, azt feleltem: ó, de jó hír, sok boldogságot kívánok, üdvözlöm Pasqualét, mi szépet csinál mostanában? Anyámmal, ha nagy ritkán hívott, ragyogva beszéltem, csak egyszer inogtam meg, megkérdeztem: mi is történt a lábaddal, miért sántítasz, de azt felelte: mit érdekel téged, törődj a magad dolgával.

Hónapokig küzdöttem, próbáltam féken tartani énem sötétebb részeit. Időnként azon kaptam magam, hogy a Madonnához fohászkodom, pedig úgy tartottam, hogy nem vagyok hívő, szégyelltem magam. És gyakran, amikor egyedül voltam otthon a kicsivel, rettenetes üvöltések törtek ki belőlem, nem szavak, csak levegő és kétségbeesés. És nem akart elmúlni ez a rossz időszak, lassú volt és gyötrelmes. Éjszakánként fel-alá sántikáltam a folyosón a kicsivel a karomban, és nem suttogtam már neki bugyutaságokat, tudomást sem vettem róla, próbáltam magamra gondolni, mindig volt a kezemben egy könyv, egy magazin, habár alig-alig sikerült olvasnom. Nappal, miközben Adélé békésen aludt - először Adénak becéztem, elkerülte a figyelmemet a két szótagban rejlő pokol,121 olyannyira, hogy amikor Pietro megjegyezte, zavarba jöttem, és átálltam a Dedére -, próbáltam írni az Unitá számára. De nem volt már időm - és igazából kedvem se - kijárkálni a helyszínekre. így az írásaim erőtlenné váltak, már csak a formai tökéletességre törekedtem, a lényeg elsikkadt. Egyszer elolvastattam Pietróval az egyik cikkemet, mielőtt lediktáltam volna a szerkesztőségnek.

- Üres - mondta.

- Hogy érted?

- Csak szavak, semmi más.

Megsértődtem, és azért is lediktáltam. Nem hozták le. És attól kezdve a helyi és az országos szerkesztőség is elkezdte, némi aggodalommal, visszadobni az írásaimat, helyhiányra hivatkozva. Szenvedtem, rádöbbentem, hogy mint valami elérhetetlen mélységben keletkezett heves földregéstől, pillanatok alatt leomlik körülöttem minden, amit az élet és a munka terén nem sokkal korábban még sziklaszilárdnak hittem. Olvastam, hogy lefoglaljam a szemem egy könyvvel vagy újsággal, de mintha megrekedtem volna a jeleknél, a lényeghez nem férhettem hozzá többé. Belebotlottam Nino két-három cikkébe, elolvastam őket, de nem éreztem a szokásos örömöt, hogy elképzelhetem, felidézhetem a hangját, élvezhetem a gondolatait. Persze azért örültem: ha ír, azt jelenti, hogy jól van, éli az életét, ki tudja, hol és kivel. Néztem a cikk alatt a nevét, elolvastam pár sort, megint elkalandoztam, mintha minden újabb mondata még elviselhetetlenebbé tenné a helyzetemet. Nem érdekelt semmi, már a külsőmmel sem nagyon törődtem. Egyébként, minek is törődtem volna? Senki mást nem láttam, csak Pietrót, aki tartózkodó udvariassággal viszonyult hozzám, de éreztem, hogy számára csak egy árny vagyok. Néha olvasni véltem a gondolataiban, éreztem az elégedetlenségét. A házasság hátráltatta a tudományos kiteljesedését, éppen amikor kezdett ismertté válni, különösen Angliában és az Egyesült Államokban. Csodáltam, de haragudtam is rá. Mindig egyfajta sértettséggel vegyes alázatossággal beszéltem vele.

Egy napon aztán megelégeltem: hagyjuk az Unitát, untig elég nekem az új könyv, ha elkészül, rendbe jön minden. De miféle könyv? Az anyósomnak és a kiadónak bizonygattam, hogy jól haladok, de hazudtam, mindig hazudtam, bűbájos hangon. Valójában nem volt több, csak néhány füzet, teli összevissza jegyzetekkel. És ha kinyitottam őket, nappal vagy éjszaka, amikor Dede hagyott rá időt, gyorsan elaludtam fölöttük. Egy késő délutánon Pietro hazajött az egyetemről, és még rosszabb állapotokkal szembesült, mint én, amikor berágtam rá: mélyen aludtam a konyhában, az asztalra borulva; a kicsi, mivelhogy nem kapott enni, üvöltött, messze a hálószobában. Az apja félmeztelenül, elhanyagoltan talált rá a bölcsőben. Miután Dede vadul rácuppant a cumisüvegre és megnyugodott, Pietro kétségbeesetten megszólalt: - Lehetséges, hogy nincs senki, aki segíthetne neked?

- Ebben a városban nincs, tudod jól.

- Hívd ide anyádat vagy a húgodat.

- Nem akarom.

- Akkor kérd meg azt a nápolyi barátnődet: te segítettél neki, most segíthet ő neked.

Összerezzentem. Világosan éreztem, egy tizedmásodpercig, hogy lényem egyik fele biztosan tudja, Lila már jelen van, itt a lakásban: eddig bennem rejtőzködött, most átsiklott Dedébe, összehúzott szemmel, összeráncolt homlokkal. Hevesen megráztam a fejem. Megszabadulni azonnal ettől a képtől, ettől a lehetőségtől, eszembe se jusson.

Pietro végül felhívta az anyját, és roppant kelletlenül megkérdezte, hozzánk költözne-e egy kis időre.

Azonnali megkönnyebbüléssel bíztam magam anyósom gondjaira, és ezúttal sem csalatkoztam a példaképemben. Pár nap alatt kerített egy húsz év körüli lányt, Maremmából származott és Cleliának hívták, akit aprólékosan kioktatott a háztartási teendőkről, a bevásárlásról, a főzésről. Amikor Pietro hazajött, és váratlanul ott találta Cleliát, dühösen kifakadt: - Nem akarok rabszolgákat az otthonomba.

Adélé nyugodtan azt felelte:

- Nem rabszolga, kap fizetést.

Én is kitörtem, anyósom jelenlététől felbátorodva:

- Legyek inkább én a rabszolga?

- Te anya vagy, nem rabszolga.

- Mosok rád, vasalok rád, takarítok, főzök rád, gyereket szültem neked, nevelem ezernyi nehézség közt, kikészültem.

- És ki kényszerít rá, kértem tőled valaha is bármit?

Feladtam a szópárbajt, de Adélé nem, letorkolta a fiát, helyenként metsző gúnnyal, és Clelia maradt. Ezután a gondjaiba vette a gyereket, fogta a bölcsőt, átvitte a szobájába, és onnantól ő intézte az etetést, éjjelnappal, szabályos időközönként, tökéletes pontossággal. Amikor észrevette, hogy sántítok, elvitt egy orvos barátjához, aki injekciókúrát javasolt. Az anyósom minden reggel és este megjelent egy kis lábassal, benne a fecskendővel és a fiolákkal, hogy nagy vidáman a fenekembe szúrja a tűt. Rögtön jobban lettem, megszűnt a fájdalom a lábamban, a kedvem is derűsebbre fordult.

De Adélé nem engedte el a kezem. Tapintatosan rávett, hogy törődjek többet a külsőmmel, elküldött fodrászhoz, rábeszélt, hogy járjak újra fogorvoshoz. És legfőképp, állhatatosan beszélt hozzám, színházról, moziról, egy könyvről, amelyet éppen fordított, egy másikról, amit szerkesztett, arról, hogy miket írtak ebben meg abban a folyóiratban a férje és más hírességek, akiket bizalmasan a keresztnevükön emlegetett. Tőle hallottam először a roppant harcias feminista füzetekről. Mariarosa ismerte a lányokat, akik készítették őket, nagy tisztelettel beszélt róluk, teljesen belelkesedett. Én nem, mondta Adélé a szokásos ironikus stílusában, úgy tesznek, mintha a feminizmus kérdésének megoldása levezethető volna az osztályellentétekből. Azért olvasd csak el őket, tanácsolta végül, és a kezembe nyomott egy rakás füzetecskét, egy profetikus zárómondat kíséretében: ne hagyjál ki semmit, ha író akarsz lenni. Félretettem a füzeteket, semmi kedvem nem volt olyasmire pazarolni az időmet, amit Adélé nem sokra tart, ráadásul éppen ez alkalommal jöttem rá, hogy magasröptű eszmefuttatásainak semelyike sem abból fakad, hogy valóban szükségét érezné megosztani velem a gondolatait. Adélé jól megtervezett célja az volt, hogy kirángasson a gyámoltalan anya kétségbeejtő állapotából, hogy szavak összedörzsölésével szikrát csiholjon, és újra lángra lobbantsa fagyos elmémet és tekintetemet. De igazából sokkal inkább kedvére volt megmenteni, mint meghallgatni.

Ráadásul: ráadásul Dede, minden próbálkozás ellenére, továbbra is sírt éjszakánként, hallottam, idegeskedtem, a felőle áramló boldogtalanságérzés hatástalanította anyósom jó szándékát; és hiába volt több időm, nem tudtam írni; és a különben általában visszafogott Pietro az anyja jelenlétében a gátlástalanságig udvariatlanná vált, amikor hazajött, szinte mindig egymásnak estek, gúnyolódva, és ez tovább növelte körülöttem a zűrzavart. A férjem - hamar rájöttem - természetesnek vette, hogy végső soron minden bajáért az anyját hibáztassa. Veszekedett Adelével mindenért, még azért is, ami a munkahelyén történt vele. Én nem sokat tudtam az idegőrlő egyetemi feszültségekről, Pietro megóvott tőlük, ha megkérdeztem, hogy van, leginkább csak annyit felelt, jól De az anyjával áttörte a gátakat, az elhanyagolt kisfiú szemrehányó hangján beszélt vele. Rázúdított mindent, amit előttem eltitkolt, és ha a jelenlétemben történt, úgy tett, mintha ott se volnék, mintha én, a felesége köteles lennék eljátszani a néma tanú szerepét.

így vált előttem világossá sok minden. A kollégái, egytől egyig jóval idősebbek nála, a nevének tulajdonították a villámkarrierjét meg azt, hogy külföldön is szert tett valamennyi ismertségre, és kiközösítették. A diákok túlzottan szigorúnak tartották, egy tudálékos nagypolgárnak, aki a saját pecsenyéjét sütögeti, és mit sem törődik a forrongó tömeggel: egyszóval, osztályellenségnek. És Pietro, szokásához híven, nem védekezett és nem is támadt, csak ment tovább a maga útján, tartotta a sziporkázóan zseniális - ebben biztos volt - órákat, és ugyanezzel az éleslátással értékelt, buktatott. De nagyon nehéz, üvöltötte szinte Adelének egyik este panaszosan. Aztán rögtön halkabbra vette, nyugalmat szeretne, mormolta, fárasztó a munka, jó néhány kollégája ellene fordítja a diákokat, gyakran berontanak az aulába fiatalok csoportjai, és kényszerítik, hogy szakítsa félbe az órát, a falakon gyalázatos feliratok jelentek meg. Ekkor, még mielőtt Adélé megszólalhatott volna, kitörtem, nem bírtam magamban tartani: - Ha kicsit kevésbé volnál reakciós, ezek nem történnének meg.

Erre Pietro, ismeretségünk óta először, csúnyán lehurrogott: maradj csöndben, te mindig csak előre gyártott mondatokban beszélsz.

Bezárkóztam a fürdőszobába, és ráeszméltem, hogy alig ismerem a férjemet. Mit tudok róla? Békés, de a csökönyösségig eltökélt ember. A munkásosztály és a diákok pártján áll, de a leghagyományosabb módon tanít és vizsgáztat. Ateista, nem akart templomi esküvőt, nem engedte megkeresztelni Dedét, de csodálja az Oltrarno keresztény közösségeit, és rendkívüli jártassággal nyilatkozott vallási kérdésekről. Airota, de nem kér a nevéből származó előnyökből és kiváltságokból. Lehiggadtam, megpróbáltam közelebb kerülni hozzá, éreztetni vele a szeretetemet. A férjem, gondoltam magamban, többet kell beszélgetnünk. De Adélé jelenléte egyre nagyobb problémának bizonyult. Volt köztük valami meghatározhatatlan, ami arra késztette Pietrót, hogy sutba dobja a jó modort, Adélét meg arra, hogy úgy beszéljen a fiával, mint egy reménytelen balfékkel.

így éltünk, folyamatos összetűzések között: Pietro veszekedett az anyjával, mondott valamit, ami feldühített engem is, nekitámadtam. Aztán egyszer, vacsoránál, az anyósom megkérdezte Pietrót, miért a kanapén alszik. Nem szóltam közbe, pedig tudtam, miért: miattam, hogy ne zavarja meg az álmomat, amikor három óra felé abbahagyja a munkát, és engedélyez magának egy kis pihenést. Másnap Adélé visszament Genovába. Úgy éreztem, nekem végem.

De túléltem, én is és a kicsi is. Teltek a hónapok, Dede az első születésnapján kezdett el egyedül járni: az apja leguggolt vele szembe, lelkendezett, Dede rámosolygott, elengedte a kezem, és odatotyogott Pietróhoz, bizonytalanul, nyújtott karral, nyitva felejtett szájjal, mintha végre célba érne az egész éves bömbölés után. Attól fogva nyugodttá váltak az éjszakái, és az enyémek is. Egyre több időt töltött Cleliával, az aggodalmaim enyhültek, sikerült magamra is fordítanom egy kis figyelmet. De rájöttem, hogy megterhelő dolgokhoz nincs kedvem. Mint egy hosszú betegség után, alig vártam, hogy a szabad levegőn lehessek, élvezhessem a napsütést és a színeket, sétálhassak a zsúfolt utcákon, nézegethessem a kirakatokat. Volt elég saját pénzem, így abban az időszakban rengeteg ruhát vettem, magamnak, a kislánynak, Pietrónak, telizsúfoltam a lakást bútorokkal és dísztárgyakkal, költekeztem, ahogyan korábban sosem. Vágytam rá, hogy szép legyek, hogy érdekes emberekkel találkozzam és társalogjak, de még nem sikerült ilyen ismerősöket szereznem, és Pietro is ritkán hívott vendégeket.

Próbáltam apránként visszaállítani az egy éve megszakadt kellemes életemet, és csak akkor tudatosult bennem, hogy jóval kevesebbet szól a telefon, ritkán keresnek. A regényem sikere lassan elhalványult, és ezzel együtt a személyem iránti érdeklődés is. Az eufórikus időszakot egy olyan szakasz követte, amelyben aggódva, egyes pillanatokban csüggedten töprengtem, mit kellene tennem; újra elkezdtem kortárs irodalmat olvasni, és gyakran szégyelltem a regényemet, mert más könyvekhez képest felszínesnek és túl szokványosnak találtam; gyűjtöttem a jegyzeteket az új regényhez, amellyel ki akartam javítani az első könyvem hibáit, velősebb történeten törtem a fejem, amely tartalmazza a jelen forrongásait is.

Egy-két bátortalan telefonhívással újra próbálkoztam az iratánál is, írtam néhány cikket, de hamar rájöttem, hogy nem tetszenek a szerkesztőségnek. Elvesztettem a fonalat, az értesüléseimet, nem volt időm utánajárni a különleges helyzeteknek, elegáns, szigorú, elvont mondatokkal szándékoztam jelezni, nem is tudom, kinek -méghozzá éppen abban az újságban-, hogy egyetértek a kommunista pártot és a szakszervezeteket keményen ostorozókkal. Ma már nem is nagyon értem, miért ragaszkodtam annyira azoknak a cikkeknek a megírásához, vagy még inkább, szelídségem és a firenzei politikai életben való roppant csekély részvételem ellenére miért vonzottak egyre inkább a szélsőséges nézetek. Talán a bizonytalanságom miatt tettem. Vagy talán a bizalmatlanságom miatt, a mediáció minden formájával szemben, melynek művészetét kiskorom óta összekapcsoltam apám rafinált ügyködésével a városháza tehetetlen közegében. Vagy mert jól ismertem a nyomort, és kötelességemnek éreztem, hogy ne feledkezzem meg azokról, akik nem tudtak kitörni belőle, és azért harcolnak, hogy felborítsák a rendet. Vagy mert a hétköznapi politika meg a követelések, melyekről szorgalmasan írtam, nemigen érdekeltek, reménykedtem, hogy valami nagy dolog - azóta is gyakran használom ezt a kifejezést - történik, szétterjed, és én megélhetem, elbeszélhetem. Vagy mert - nehezen ismertem be magamnak - még mindig Lila volt számomra a minta, a konok, középutat nem ismerő, észérvekre nem hallgató Lila, olyannyira, hogy noha immár minden értelemben távol kerültem tőle, mégis azt akartam mondani és tenni, amit elképzeléseim szerint ő mondott és tett volna, ha rendelkezik az én eszközeimmel, és nem börtönzi be magát a telepre.

Nem vásároltam tovább az Unitát, áttértem a Lotta Continuára és az II Manifestóra. Felfedeztem, hogy az utóbbiba időnként Nino is ír. Milyen alaposak voltak az írásai, szokás szerint jól dokumentáltak, éles logikával megformázottak. Úgy éreztem, mint kislányként, ha vele beszéltem, muszáj nekem is művészien megalkotott mondatok hálójával körülvennem magam, ami megvéd az újabb kisiklástól. Végérvényesen nyugtáztam magamban, hogy nem gondolok már Ninóra sem vággyal, sem szerelemmel. Az elszalasztott esélyek szimbólumává vált számomra, annak megtestesítőjévé, amivé én talán sosem leszek, habár megvolt a lehetőségem. Ugyanabba a környezetbe születtünk, mindketten sikeresen kitörtünk belőle. Miért csúszom vissza most a szürkeségbe? A házasságom miatt? Az anyaság és Dede miatt? Miért vagyok nő, miért kell a háztartással és a családdal törődnöm, szart pucolnom és pelenkát cserélnem? Valahányszor rábukkantam Nino egy cikkére, és jónak találtam, elfogott a rosszkedv. És Pietro itta meg a levét, valójában nem is nagyon volt más körülöttem. Veszekedtem vele, vádoltam, hogy magamra hagyott életem legborzalmasabb időszakában, hogy kizárólag a karrierjével törődik, velem nem. A kapcsolatunk -nehezen ismertem be magamnak, mert megrémített, de ez volt az igazság - egyre romlott. Megértettem, hogy nyomasztják a munkahelyi gondok, mégsem tudtam felmenteni, ellenkezőleg, bíráltam, gyakran ugyanazokat a politikai kritikákat vágtam a fejéhez, amelyeket a diákjai, akikkel meggyűlt a baja. Komoran hallgatott, alig-alig szólt. Feltételeztem azokban a pillanatokban, hogy a korábbi kirohanása (maradj csöndben, előre gyártott mondatokban beszélsz) nem csupán egyszeri kiborulás volt, hanem azt jelezte, hogy általánosságban nem tart alkalmasnak egy komoly vitára. És ez kétségbe ejtett, lelombozott, egyre nőtt bennem a harag, különösen azért, mert magam is tudtam, hogy ellentétes érzelmek között ingadozom, amelyek leegyszerűsítve a következők voltak: a társadalmi egyenlőtlenség teszi rettentő nehézzé a tanulást egyeseknek (nekem, például) és szinte szórakozássá másoknak (Pietrónak, például); másrészt, egyenlőtlenség ide vagy oda, tanulni kell, méghozzá jól, nagyon jól: büszke voltam az előmenetelemre, a bravúros eredményeimre, és nem akartam elhinni, hogy hiábavaló volt az erőfeszítésem, sőt bizonyos értelemben ostobaság. Pietróval szemben viszont, előttem is homályos okokból, csak az egyenlőtlenség igazságtalanságáról adtam hangot. Azt mondtam: úgy viselkedsz, mintha minden diákod ugyanolyan volna, de nem így van, egyfajta szadizmus ugyanazt elvárni azoktól, akiknek kevesebb a lehetőségük. És akkor is kritizáltam, amikor elmondta, hogy késhegyre menő vitát folytatott egy legalább húsz évvel idősebb kollégájával, a húga egy ismerősével, aki szövetségest látott benne az akadémiai testület legkonzervatívabb tagjaival szemben. Barátilag azt tanácsolta Pietrónak, hogy ne legyen annyira kemény a diákjaival. Pietro visszavágott, a szokásos udvarias, de egyenes módján, hogy szerinte nem kemény, csak követel. Hát akkor, mondta a kollégája, követelj kevesebbet, különösen azoktól, akik az idejük nagy részét arra áldozzák, hogy megváltoztassák ezt a kócerájt. Innentől elszabadultak az indulatok, igazából nem tudom, hogyan és melyik érvelés miatt. Ahogyan Pietro mesélte, aki szokása szerint próbálta kisebbnek láttatni a problémát, először csak annyit mondott, védekezésképpen, hogy ő minden diákot az érdemei szerint kezel, aztán elismerte, hogy megvádolta a kollégáját, hogy kétféle mércét használ: elnéző az agresszív diákokkal és a megaláztatásig kegyetlen a félénkebbekkel. A kollégája bedühödött, üvöltött, hogy csak a húga iránti tisztelet miatt nem mondja -miközben éppen kimondta hogy Pietro egy ökör, aki méltatlan az egyetemi katedrára.

- Nem lehetnél egy kicsit megfontoltabb? - kérdeztem.

- Megfontolt vagyok.

- Nem úgy tűnik.

- Hát, csak kimondhatom, amit gondolok.

- Talán megtanulhatnád eldönteni, hogy kik a barátaid és kik az ellenségeid.

- Nincsenek ellenségeim.

- Barátaid sem.

Szó szót követett, elragadtattam magam. Az a következménye a viselkedésednek - sivítottam -, hogy ebben a városban senki, még a szüleid barátai sem hívnak meg minket vacsorára.

Immár világos volt számomra, hogy Pietrót a munkahelyi körökben kellemetlen alaknak tartják, akitől nagyon távol áll a családja lelkes aktivitása, egyszóval a férjem egy elfajzott Airota. És én ugyanígy gondoltam, ami nem segítette az együttélésünket és intim kapcsolatunkat. Amikor Dede végre megnyugodott, és kezdte átaludni az éjszakákat, Pietro visszatért az ágyunkba, de amint befeküdt mellém, elfogott a viszolygás, féltem, hogy újra terhes maradok, nem akartam, hogy hozzám érjen. Szavak nélkül tartottam távol magamtól, hátat fordítottam neki, és ha nem hagyott békén, és fogdosta a szemérmemet a hálóruhán keresztül, a sarkammal finoman megrúgtam a lábát, jelzésképpen: nem akarom, álmos vagyok. Pietro bosszúsan visszakozott, fölkelt, és elvonult dolgozni.

Egyik este megint Cleliáról vitatkoztunk, sokadszorra. Mindig feszültséget szült, amikor fizetnünk kellett neki, de ezúttal nyilvánvaló volt, hogy Clelia csak ürügy. Pietro komoran eldünnyögte: Elena, tiszta vizet kell öntenünk a pohárba a kapcsolatunkat illetően. Helyeseltem. Elmondtam neki, hogy imádom az eszét és a jó neveltetését, hogy Dede csodálatos, de hozzátettem, hogy nem akarok több gyereket, hogy utálom ezt az elszigeteltséget, újra tevékeny életet szeretnék élni, nem azért magoltam kislány korom óta, hogy bebörtönözzem magam az anya és a feleség szerepébe. Vitatkoztunk, én keményen, ő udvariasan. Nem ágált már Clelia ellen, és végül mindenben kapitulált.

Elhatározta, hogy vesz gumi óvszert, elkezdte meghívni a barátait, vagy inkább ismerőseit - barátai nem voltak - vacsorára, és a véres utcai összetűzések megszaporodása ellenére beleegyezett, hogy időnként eljárjak Dedével gyűlésekre és tüntetésekre.

De az új fejlemények ahelyett, hogy javítottak volna az életemen, tovább bonyolították. Dede egyre szorosabban kötődött Cleliához, ha elvittem valahová magammal, unatkozott, nyűgösködött, húzgálta a fülem, a hajam, az orrom, sírva Cleliát kereste. Jobban szeret vele lenni, mint velem, gondoltam, és újraéledt a gyanúm, hogy mivel nem szoptattam, és nehéz volt az első éve, csupán egy sötét figura vagyok a szemében, egy gonosz nő, aki folyton leszidja, ráadásul féltékenységből bántja a dadáját, tüneményes játszótársát és mesemondóját. Még azt sem bírta, ha egy gépies mozdulattal megtöröltem zsebkendővel az orrát vagy a száját, sírt és panaszkodott, hogy fáj.

Ami Pietrót illeti, az óvszer tovább tompította az érzékeit, a korábbinál is több időbe telt, amíg elélvezett, szenvedett tőle ő is, én is. Néha hátulról engedtem magamhoz, úgy mintha kevésbé fájt volna, és miközben a szokásos heves lökéseivel döngölt, megfogtam a kezét, és a szemérmemre húztam, reménykedve, hogy megérti, simogatásra vágyom. De úgy tűnt, képtelen egyszerre kétfelé figyelni, és mivel az elsőt preferálta, a másodikról szinte rögtön megfeledkezett, és a kielégülése után sem mutatta jelét, hogy felfogta volna, vágyom a testének bármelyik porcikájára, amely engem is eljuttat a gyönyörhöz. Elélvezett, megcirógatta a hajamat, és odamormolta: dolgozom egy kicsit. Elment, otthagyta nekem a magányt, vigaszdíjnak.

Figyeltem néha, kíváncsian, a fiatal srácokat a felvonulásokon, rettenthetetlenek voltak, vakmerők, teli derűs energiával, akkor is, ha fenyegetve érezték magukat és fenyegetővé váltak. Elbűvöltek,

vonzott a lázas hevességük. De minden tekintetben távol éreztem magam az őket körülvevő izgalmas lányoktól: túl művelt voltam, szemüveges, férjezett, és mindig híján az időnek. így aztán rosszkedvűen hazamentem, rideg voltam Pietróval, és azt gondoltam, hogy máris megöregedtem. Időnként azért álmodoztam, nyitott szemmel, hogy az egyik srác, az egyik legismertebb és legkedveltebb Firenzében, felfigyel rám, és magával ránt, mint amikor régen feszengve álltam a táncparkett szélén, és Pasquale meg Antonio karon ragadott, és bevonszolt táncolni. Természetesen nem történt meg. A vacsoravendégekkel, Pietro ismerőseivel viszont megjártam. Gürcöltem a vacsorakészítéssel, játszottam a beszélgetést életben tartó feleség szerepét, és nem panaszkodtam, én kértem meg Pietrót, hogy hívjon vendégeket. De hamar ráeszméltem, zavartan, hogy nem merül ki ennyiben a dolog: élveztem, ha a férfiak egy kicsit hízelegnek nekem. Alacsony, magas, sovány, kövér, csúnya, szép, házas vagy nőtlen, nem számított, ha megdicsérte az egyik megjegyzésemet, ha elismerően szólt a könyvemről, ha áradozott az intelligenciámról, én máris lapot osztottam neki, és elég volt néhány mondat és tekintet, hogy megbizonyosodjon a rokonszenvemről. Ekkor az addig unott férfi feléledt, és mintha Pietro ott sem volna, megsokszorozott érdeklődéssel fordult felém. Célozgatni kezdett, egyre bizalmasabbá váltak a gesztusai, az egész viselkedése. Ujjai hegyével megérintette a vállamat, a kezemet, mélyen a szemembe nézett, nagyokat sóhajtott, a térdemhez koccintotta a térdét, a cipőm orrához a cipőjét.

Élveztem ezeket a pillanatokat, megfeledkeztem Pietróról és Dedéről, és a velük együtt járó seregnyi dögunalmas kötelezettségről. Csak az aggasztott, hogy a vendég egyszer feláll, és elmegy, én meg visszazuhanok a lakás szürkeségébe: haszontalan napok, lustaság, szelídség mögé bújtatott harag. Ezért aztán sokszor túlzásba estem: izgalmamban sokat és hangosan beszéltem, keresztbe tettem a lábam, figyelve, hogy minél több látszódjon belőle, ösztönös mozdulattal kigomboltam egy gombot a blúzomon, mintha lényem egyik fele meg lett volna győződve, hogy ha valamilyen módon hozzákapcsolódom az idegenhez, megmarad a testemben egy kevéske a pillanat boldogságából, és amikor a vendég távozik, egyedül, a feleségével vagy a barátnőjével, én kevésbé érzem majd a csalódottságot, a kifejezett érzések és gondolatok mögötti ürességet, a kudarc miatti szorongást.

Valójában aztán, egyedül az ágyban, miközben Pietro dolgozott, ostobának éreztem és megvetettem magam. De bármennyire is próbáltam, nem sikerült megváltoznom. Ráadásul a férfiak azt hitték, beléjük zúgtam, és rendszerint már másnap telefonáltak, kitaláltak mindenfélét, hogy viszontláthassanak. Belementem. De ahogy odaértem a találkára, mindig megrémültem. Csupán amiatt, hogy lángra lobbantak irántam, habár idősebbek voltak, mondjuk harminc évvel, vagy házasok, elvesztették előttem a tekintélyüket, az általam nekik tulajdonított megmentő szerepüket; és magát az előző napi csábjáték közben átélt örömöt is megszégyenítő tévedésnek éreztem. Összezavarodva töprengtem: miért viselkedtem így, mi van velem? Egy ideig több figyelmet szenteltem Pietrónak és Dedének.

De az első adandó alkalommal kezdődött minden elölről. Álmodoztam, nem olvastam, nem írtam, olyan zenéket bömböltettem, amilyenekről lánykoromban nem is hallottam. És főleg, keseregtem, egyre inkább, hogy a nagy önfegyelemben nem tomboltam ki magam, elszalasztottam azt, amit a korombeli, a környezetemben élő nők láthatóan kiélveztek, kiélveznek. Valahányszor például Mariarosa megjelent Firenzében, a tanulmányai vagy politikai gyűlések miatt, nálunk aludt, méghozzá mindig másik pasival, néha barátnőkkel, és drogozott, és kínálgatta a kábítószert a társainak meg nekünk, Pietro morcosán bezárkózott a dolgozószobába, de nekem nagyon is tetszett a dolog, bizonytalanul visszautasítottam ugyan a füvet és más szereket, féltem, hogy rosszul leszek, de késő éjszakáig beszélgettem Mariarosával és a barátaival.

Mindenféléről szó esett, gyakran heves viták alakultak ki, olyannyira, hogy a nagy nehezen elsajátított szép nyelvezetemet hasznavehetetlennek, túl mesterkéltnek, túl tisztának éreztem. Nézd, mennyire megváltozott Mariarosa stílusa, gondoltam, szakított a neveltetésével, áttörte a gátakat. Pietro húga most slamposabban beszélt, mint mi Lilával kislány korunkban. Káromkodott, mint egy kocsis. Hová tettem a kibaszott öngyújtót, hol a faszban van a cigaretta? Lila sosem szűnt meg így beszélni, és én most váljak ugyanilyenné, térjek vissza a kaptafához? De akkor miért küzdöttem ennyit?

Figyeltem a sógornőmet. Tetszett, hogy engem a szövetségesének tekintett, viszont simán zavarba ejtette a bátyját meg a férfiakat, akiket felhozott hozzánk. Egyik este nyersen félbeszakította a beszélgetést, odaszólt a srácnak, akivel megjelent: elég, menjünk kefélni. Kefélni. Pietro kitalált egy amolyan illedelmes gyerekzsargon-féleséget a szexre, én átvettem, és azt használtam a kisgyerekkorom óta ismert mocskos telepi nyelvezet helyett. De most, ha tényleg részese akarok lenni a világ változásának, újra az obszcén szavakhoz kell nyúlnom, azt kell mondanom: dugni akarok, baszni akarok, és így tovább? Pietróval ez elképzelhetetlen. Viszont azon kevés férfiak, akikkel összejártam, mindannyian roppant műveltek, szívesen változtak át póriassá, jól szórakoztak, ha a nők közönségesnek tettették magukat, láthatóan élvezték, ha kurvaként bánhattak velük. Kezdetben nagyon udvariasak, visszafogottak voltak. De alig várták, hogy támadásba lendülhessenek, előbb gesztusokkal, aztán szavakkal is, egyre inkább szavakkal is, egyfajta szabad játékban, ahol a női vonakodást a képmutatás jelének tartják. Szókimondás, közvetlenség: ezek voltak a szabadelvű nő ismérvei, és én próbáltam alkalmazkodni. De minél inkább alkalmazkodtam, annál inkább rabul ejtett a beszélgetőpartnerem. Néhányszor egyenesen úgy éreztem, hogy beleszerettem.

Először egy görög irodalmat oktató tanársegédbe: korombeli volt, Astiból származott, és a szülővárosában élt a barátnője, akivel elmondása szerint boldogtalan volt; aztán egy papírtant tanító előadónő férjébe, két pici gyerekük volt, az asszony cataniai, a férje, Mario firenzei, mérnök és gépésztanár, hét évvel idősebb nálam, rendkívüli politikai műveltség, hosszú haj, és a szabad idejében egy rock zenekarban dobolt. A forgatókönyv ugyanaz volt mindkettejükkel: Pietro meghívta őket vacsorára, én meg flörtölni kezdtem velük. Telefonhívások, felhőtlen találkozások tüntetéseken, nagy séták, néha Dedével, néha egyedül, időnként mozi. A tanársegéddel még visszakoztam, amikor többet akart, de Mario egyre inkább behálózott, és egy este a kocsijában megcsókolt, hosszan, és megsimogatta a mellem a melltartón keresztül. Alig tudtam megfékezni, közöltem vele, hogy nem akarom többé látni. De hívogatott, újra és újra, hiányzott, beadtam a derekam. Mivelhogy már megcsókolt és megfogdosott, azt hitte, joga van hozzá, és onnan gondolta folytatni, ahol legutóbb abbahagytuk. Erősködött, próbálkozott, követelőzött. Én meg egyszerre provokáltam és húzódoztam, erre megsértődött, sértegetett.

Egyik délelőtt vele és Dedével sétáltunk, Dede, ha jól emlékszem, kétéves volt, vagy kicsivel több, és se látott, se hallott, annyira lefoglalta Tes, az imádott babája, akit ő maga keresztelt el. Nemigen figyeltem Dedére, sőt időnként teljesen megfeledkeztem róla, lekötött a játék a szavakkal. Mariót egyáltalán nem feszélyezte Dede jelenléte, mondta a magáét tabuk nélkül, sőt néha odafordult a kicsihez, és játékosan ilyesmiket suttogott a fülébe: megmondanád, kérlek, a mamádnak, hogy legyen kedves velem? Elrepült az idő, elváltunk, Dedével elindultunk hazafelé. De néhány lépés után a kislány ridegen megszólalt: Tes azt mondta, elárul egy titkot a papának. Majdnem megállt a szívem. Tes? Igen. És mit fog mondani a papának? Csak Tes tudja. Jó vagy rossz? Rossz. Megfenyegettem: magyarázd el Tesnek, hogy ha elmondja ezt a rossz dolgot a papának, bezárod a tárolóba, a sötétbe. Sírva fakadt, a karomban kellett hazavinnem, pedig amúgy, ha a kedvemben akart járni, sosem fáradt el. Dede tehát rájött, vagy legalábbis megérezte, hogy köztem és Mario között van valami, amit az apja nem tűrne.

Ismét beszüntettem a találkozást Marióval. Végül is, ki volt Mario? Egy szexmániás nagypolgár. De nem csillapodott bennem a nyugtalanság, sőt őrült vágy feszített, vágytam a léhaságra, mert úgy tűnt, a világ is a léhaság felé tart. Legalább egyszer ki akartam törni a házasságból, vagy, miért is ne, az életemből, abból, amit megtanultam, amit megírtam, amit írni próbáltam, elszabadulni a kislánytól, akit világra hoztam. Igen, a házasság börtön: Lilának volt bátorsága, elmenekült, az életét kockáztatva. És rám milyen kockázat vár a mindig szétszórt, mindig távoli Pietro mellett? Semmilyen. Akkor hát? Felhívtam Mariót. Cleliára hagytam Dedét, és elmentem Marióhoz az irodájába. Csókolóztunk, szívogatta a mellbimbómat, benyúlt a lábam közé, ahogyan Antonio évekkel korábban a tavaknál. De amikor térdig letolta a nadrágját meg az alsógatyát, és tarkón ragadott, hogy az ágyékára húzza a fejemet, kiszabadultam a szorításából, rendbe tettem magam, és olajra léptem.

Roppant zaklatottan tértem haza, teli bűntudattal. Szeretkeztem Pietróval, szenvedélyesen, sosem éltem még bele magam ennyire, én nem akartam, hogy óvszert húzzon. Minek aggódom, gondoltam, most fog megjönni, nem lehet baj. De lett. Néhány hét múlva kiderült, hogy megint teherbe estem.

Az abortusz Pietrónál szóba sem jöhetett - nagyon boldog volt, hagy megajándékozom még egy gyerekkel és magam is féltem ettől a lehetőségtől, már a gondolatra is összeszorult a gyomrom. Adélé utalt rá, telefonon, de azonnal kivágtam magam, ilyesféle általánosságokkal: Dedének társaságra van szüksége, rossz egyedül felnőni, jobb lesz egy öcsikével vagy hugicával.

- A könyvvel mi újság?

- Jól haladok - füllentettem.

- Majd beleolvashatok?

- Persze.

- Mindannyian nagyon várjuk.

- Tudom.

Rémületemben olyat tettem, szinte végig sem gondolva, ami nagyon meglepte Pietrót, és talán engem is. Felhívtam anyámat, közöltem, hogy újra gyereket várok, és megkérdeztem, nem akar-e egy kis időre Firenzébe költözni. Nem lehet, dünnyögte, gondját kell viselnie apámnak és a testvéreimnek. Felkiáltottam: a te hibád lesz, ha nem írok többé. Ki nem szarja le, válaszolta, nem elég így is a rongyrázásból? És letette. De öt perc múlva felhívott Elisa. Majd én tartom a frontot itthon, mondta, mama holnap indul.

Pietro kiment kocsival anyámért a pályaudvarra, anyám büszke volt, a szeretet jelének érezte. Ahogy belépett a lakásba, elsoroltam neki egy sereg szabályt: ne rendezd át a szobámat, és Pietróét sem; ne kényeztesd el Dedét; soha ne szólj bele a dolgainkba Pietróval;

figyelj Cleliára, de kerüld vele az összetűzést; tekints rám idegenként, akit semmiért sem zargatsz; maradj a konyhában vagy a szobádban, ha vendégem van. Lefogadtam volna, hogy egyik szabályt sem fogja betartani, de mintha az attól való félelme, hogy elzavarom, megváltoztatta volna a természetét, néhány nap alatt átalakult buzgó szolgálóvá, aki gondoskodott a háztartás összes szükségletéről, és határozott hatékonysággal megoldott minden problémát, anélkül hogy zavart volna engem vagy Pietrót.

Időnként hazament Nápolyba, és a hiányától rögtön átvette felettem az uralmat az esetlegesség, féltem, hogy nem jön vissza. De mindig visszajött. Beszámolt a telepi hírekről (Carmen terhes, Marisa kisfiút szült, Gigliola már a második gyereket várja Michele Solarától, Liláról hallgatott, a bonyodalmakat elkerülendő), aztán egyfajta láthatatlan házi szellemmé vált: biztosított mindannyiunk számára tiszta, gondosan kivasalt fehérneműt, finom ételeket a gyerekkorom ízeivel, mindig makulátlan lakást, és rendet, amelyet ha felbomlott, mániákus pontossággal állított vissza. Pietro elérkezettnek látta az időt, hogy újra megpróbáljon megszabadulni Cleliától, és anyám egyetértett vele. Bedühödtem, de ezúttal nem a férjemen töltöttem ki a haragom, hanem anyámon, olyannyira, hogy szólni sem bírt, bezárkózott a szobájába. Pietro leszidott, és nekiállt győzködni, hogy béküljek ki anyámmal, amit gyorsan és örömest meg is tettem. Pietro imádta anyámat, nagyon intelligens asszony, mondta mindig, és gyakran kint maradt vele a konyhában vacsora után beszélgetni. Dede nagyinak hívta, és annyira megszerette, hogy nyafogott, ha Cleliára bíztuk. Tessék, gondoltam, minden rendben, nincs több kifogás. És rávettem magam, hogy az új könyvemre koncentráljak.

Újra átnéztem a jegyzeteimet, és végérvényesen eldöntöttem, hogy változtatok. Szakítok azzal, amit Franco szerelmi kalandocskáknak nevezett, és olyasmit írok, ami méltó az utcai tüntetések, az erőszakos halál, a rendőrterror, a fenyegető államcsíny korához. De semmit sem bírtam kitalálni, ami több lett volna tíz-húsz vontatott oldalnál. Mi hiányzott? Nehéz megmondani. Nápoly, talán a telep. Vagy egy ötlet, amilyen A kék tündér volt. Vagy a szenvedély. Vagy egy tekintélyes hang, ami megadja az irányt. Órákig ücsörögtem hiába az íróasztalnál, regényeket olvasgattam, ki sem dugtam az orrom a szobából, féltem, hogy Dede foglyul ejt. Rettenetesen boldogtalan voltam. Hallottam a lányom hangját a folyosón, meg Cleliáét, anyám bicebóca lépteit. Néztem a szoknya alatt a hasamat, már kezdett nőni, kezdett szétáradni a testemben a nem kívánt öröm. Másodszor voltam viselős, mégis üres.

Akkoriban, az addigi szórványos beszegetéseink helyett, szinte mindennap felhívtam Lilát. Költséges interurbán beszélgetéseket folytattam vele, azzal az egyetlen céllal, hogy megbújhassak az árnyékában, amíg lepereg a terhességem ideje, és remélhessem, hogy a régi szokás szerint beindítja a fantáziámat. Természetesen figyeltem, hogy ne mondjak semmi rosszat, és bíztam benne, hogy ő sem fog. Immár nyilvánvaló volt számomra, hogy csakis akkor őrizhetjük meg a barátságunkat, ha féken tartjuk a nyelvünket. Például, nem vallhattam be neki, hogy lényem egyik sötét része attól félt, hogy rontást küld rám a távolból, és hogy ugyanez a rész még mindig azt reméli, hogy tényleg beteg, és meg fog halni. Például, ő nem mondhatta el nekem, hogy valójában milyen okok húzódnak meg a mögött, hogy ennyire nyersen, időnként sértőn bánik velem, így hát Gennaróról beszélgettünk - képzeld, a legjobbak közé tartozik az iskolában -, meg Dedéről - képzeld, már tud olvasni -, mint két anya, a szokásos anyai dicsekvésekkel. Vagy megemlítettem neki, hogy próbálok írni, de azt nem, hogy nem megy, végül annyit mondtam: dolgozom, nem könnyű, a terhesség egy kicsit elbágyaszt. Vagy puhatolóztam, hogy Michele még mindig körülötte keringe, hogy valamiképpen rabul ejtse és fogva tartsa. Vagy néha kérdezgettem egyik-másik filmszínészről vagy tévés személyiségről, ki akartam húzni belőle, milyen, Enzótól különböző férfiak tetszenek neki, és esetleg elejteni, hogy velem előfordul, hogy vonzanak a Pietrótól különböző férfiak. De úgy tűnt, ez utóbbi téma nem érdekli. Az meg ki, kérdezgette folyton a színészekről, sosem láttam, se moziban, se tévében. És amint kiejtettem Enzo nevét, szédítő gyorsasággal sorolni kezdte a számítógépes újdonságokat, olyan zsargonnal, amiből nem sokat értettem.

Lelkesen magyarázott, én meg, időnként, hátha hasznát veszem a jövőben, jegyzeteltem. Enzónak bejött a számítógépezés, most egy kis fehérneműgyárban dolgozik, Nápolytól ötven kilométerre. Bérelt a gyár egy gépet az IBM-től, Enzo a rendszerelemző. Tudod, az micsoda? Folyamatábrákká alakítja a munkafolyamatokat. A gép központi egysége akkora, mint egy háromajtós szekrény, a memóriája 8 kilobájt. Milyen meleg van ott, Lenú, el sem tudod képzelni, rosszabb az a gép, mint egy kályha. Teljes elvontság, veríték és oltári bűz. Beszélt ferritmagokról, gyűrűkről, bennük elektromos kábelekkel, melyek feszültsége meghatározza a rotációt, 0 és 1, egy gyűrű 1 bit, és nyolc gyűrű együttesen 1 bájt, vagyis egy karakter. Enzo volt Lila szóáradatainak abszolút főszereplője. Enzo, a hős, akinek a kisujjában van a számítógépes tudomány, aki egy nagy, légkondicionálókkal teli helyiségben ügyködik a gép nyelvezetén és teljesítményén, aki megcsináltat a géppel mindent, amit az emberek csinálni szoktak. Érted?, kérdezgetett időről időre. Igen, feleltem bágyadtan, de fogalmam sem volt, miről beszél. És rájött, éreztem, hogy egyáltalán nem értem, és szégyelltem magam.

Beszélgetésről beszélgetésre nőtt a lelkesedése. Enzo most száznegyvennyolcezer lírát keres havonta, úgy bizony, száznegyvennyolcezret. Mert rettentő ügyes, a legokosabb ember, akit valaha ismertem. Annyira ügyes és okos, hogy hamar nélkülözhetetlenné vált a gyárban, és kijárta, hogy felvegyék Lilát is a segédjének. Szóval, ez volt a nagy újság: Lila újra dolgozott, és ezúttal szerette is. Enzo a főnök, Lenú, én meg a helyettes. Anyámra hagyom Gennarót - vagy néha Stefanóra -, és reggelente bemegyek a gyárba. Enzóval ketten tanulmányozzuk a gyárat, töviről hegyire. Együtt dolgozunk az irodistákkal, hogy lássuk, mit kell bevinnünk a gépbe. Megvizsgáljuk, mondjuk, a könyvelési folyamatot, beillesztjük a márkajegyet a számlákba, átnézzük a gyakornokok kiskönyveit, a jelenléti íveket, aztán mindezt átalakítjuk diagramokká és lyukkártyákká. Igen, igen, lyukasztással is foglalkozom, másik három asszonnyal együtt, és összesen nyolcvanezer lírát kapok. Száznegyvennyolc meg nyolcvan, az kétszázhuszonnyolc, Lenü. Gazdagok vagyunk, Enzo meg én, és néhány hónap múlva még jobb lesz, mert a tulaj rájött, hogy van eszem, és el akar küldeni egy tanfolyamra. Látod, milyen jól megy a sorom, örülsz?

Egyik este Lila hívott, most kapott egy szörnyű hírt, mondta: az iskola előtti téren agyonverték Dariót, a diákot a bizottságból, akiről korábban mesélt, aki szórólapokat osztogatott a Soccavo gyárnál.

Aggodalmasnak tűnt a hangja. Sötét fellegek tornyosulnak a telep és a város fölött, mondta, erőszak erőszak hátán. A legtöbb verekedés mögött Gino fasisztái állnak, Gino mögött pedig Michele Solara; régi viszolygással és új haraggal töltve ejtette ki a neveket, mintha a kimondottakon túl sok más kimondatlan is volna. Azt gondoltam: miért ennyire biztos Gino és Michele felelősségében? Talán kapcsolatban maradt a Tribunali úti diákokkal, talán nem csak Enzo számítógépei töltik ki az életét. Nem szakítottam félbe, hallgattam, ahogy a szokásos magával ragadó módján csűrte a szavakat. Aprólékos részletességgel mesélt az újfasiszta csapatok portyáiról, az iskolától a Rettifilón és a Városház téren át egészen föl a Vomeróig: vasdorongokkal és késekkel támadtak az elvtársakra. Néhányszor Pasqualét is elagyabugyálták, letörték elöl a fogait. Enzo meg, egyik este, Ginóval verekedett össze, a kapujuk előtt.

Aztán témát és hangszínt váltott. Emlékszel, kérdezte, milyen volt a hangulat a telepen gyerekkorunkban? Most még rosszabb, vagy nem is, ugyanolyan. És fölemlegette az apósa, a fasiszta uzsorás dón Achille Carracci meg a kommunista asztalos Peluso között a szemünk láttára dúló harcot. Innentől lassan átsiklottunk a régi időkbe, felidéztem én egy emléket, aztán ő egyet. Végül Lila, tovább növelve mondatai képszerűségét, mesélni kezdte dón Achille meggyilkolását, ahogyan kislány korunkban, valós részletekkel és sok kitalálttal. A késszúrás a nyakon, a messzire fröccsenő vér, a vérfoltos rézfazék. Kizárt, erősítette meg régi vélekedését, hogy dón Achillét az asztalos ölte meg. Érett meggyőződéssel kijelentette: az igazságszolgáltatás akkoriban, ahogyan egyébként most is, azonnal beérte a legkézenfekvőbb nyommal, avval, ami a kommunista Pelusóhoz vezetett. Aztán felkiáltott: de ki mondta, hogy tényleg Carmen és Pasquale apja tette? És ki mondta, hogy férfi volt, és nem egy nő? Én meg, mint gyerekkorunk játékaiban, amikor ketten éreztük magunkat egynek, követtem, lépésről lépésre, izgatottan hozzáadva a hangom a hangjához, olyannyira, hogy úgy tűnt, együtt mindannyian - az akkori kislányok és a mostani felnőtt nők -eljutunk az évtizedekig kimondatlan igazsághoz. Gondolj bele, mondta, ki nyert a legtöbbet azon a gyilkosságon, kihez vándoroltak dón Achille, az uzsorás ügyfelei? Na, kihez? Egyszerre vágtuk rá a választ: a piros könyvecskés asszonyhoz, Manuéla Solarához, Michele és Marcello anyjához. Ő ölte meg dón Achillét, kiáltottunk fel, aztán halkan elmormoltuk, előbb én, aztán ő is, elszontyolodva: de hát miket beszélünk, elég, még mindig kislányok vagyunk, sosem növünk fel.

Végre megint jó volt, rátaláltunk az egykori, rég elveszített összhangra. De ezúttal az összhang tényleg csupán a hangrezgések egymásba fonódására korlátozódott a telefonban. Jó ideje nem találkoztunk. Lila nem tudta, milyen vagyok két terhesség után, én nem tudtam, ugyanolyan sápadt és sovány-e, mint korábban, vagy esetleg megváltozott. Évek óta egy emlékképhez beszéltem, melyet a hang lustán életre keltett. Talán éppen ezért tűnt hirtelen dón Achille meggyilkolása inkább kitalációnak, egy lehetséges elbeszélés magvának. így amikor leraktam a telefont, megpróbáltam végiggondolni a beszélgetésünket, rekonstruálni Lila lépéseit, ötvözve múltat és jelent, szegény Dario agyonverésétől az uzsorás meggyilkolásáig, Manuéla Solaráig. Nehezen tudtam elaludni, sokáig töprengtem a dolgon. Egyre világosabban éreztem, hogy ez az anyag olyan, mint egy korlát, melyen áthajolva megragadhatom a történetet. A következő napokban kavargott bennem sok minden: Firenze és Nápoly, a jelen zavargásai és a múlt hangjai, a mostani jólét és a küzdelem, hogy elszakadjak a gyökereimtől, a szorongás, hogy elveszítek mindent és a visszalépés csábereje. Addig tépelődtem, amíg meggyőztem magam, hogy írhatok belőle egy könyvet. Nagy nehezen, sok fájdalmas megingás közepette összeállt a cselekmény, teleírtam egy kockás füzetet az elmúlt húsz évet egybeforrasztó erőszak megnyilvánulásaival. Lila néha felhívott, megkérdezte: - Miért nem jelentkezel mostanában, nem vagy jól?

- Remekül vagyok, írok.

- És ha írsz, én már nem is létezem?

- Létezel, csak kizökkenek.

- És ha rosszul vagyok, ha szükségem van rád?

- Hívj.

- Ha nem hívlak, elvagy a regényeddel?

- Igen.

- Irigyellek, jó neked.

Dolgoztam, egyre növekvő aggodalommal, hogy nem jutok a végére, féltem, hogy belehalok a szülésbe, és befejezetlen marad a könyvem. Nehéz volt, eltűnt az önfeledt ösztönösség, amellyel az első könyvemet írtam. Amint megvolt a vázlat, nekiálltam csinosítani a szöveget. Lendületes, újszerű, szándékosan kaotikus történetet akartam, és mindent beleadtam. Aztán még egyszer átdolgoztam, alaposan. És végül harmadszor is megírtam és kijavítgattam, sorról sorra, és egy Lettera 32 írógépnek, melyet még akkor vásároltam, amikor Dedével voltam várandós, meg néhány indigópapírnak köszönhetően vaskos, majdnem kétszáz oldalas gépelt kézirattá változtattam, három példányban, egyetlen elütés nélkül.

Nyár volt, nagy meleg, óriási volt a hasam. Egy ideje visszatért a fájdalom a farpofámba, megjelent, elmúlt, és halálra rémített anyám bicegése a folyosón. Néztem a teleírt lapokat, és ráeszméltem, hogy félek. Napokig nem bírtam rászánni magam, hogy odaadjam Pietrónak. Talán jobb, gondoltam idegesen, ha egyből elküldöm Adelének, Pietrónak nem tetszenek az ilyesféle történetek. Meg aztán a szokásos csökönyössége miatt továbbra is rengeteg nehézsége volt az egyetemen, mindig rettentő ingerülten jött haza, elvont szónoklatokat tartott a jogszerűség fontosságáról, egyszóval nem volt megfelelő lelkiállapotban ahhoz, hogy elolvasson egy regényt munkásokról, gyártulajdonosokról, véres harcokról, maffiózókról, uzsorásokról. Ráadásul az én regényemet. Távol tart a benne dúló felfordulástól, sosem érdekelte, hogy ki voltam és kivé lettem, mi értelme volna odaadni neki a könyvet? Nekiállna vitatkozni egyes szavakon meg a központozáson, és ha kitartanék a döntésem mellett, csak hümmögne. Elküldtem Adelének a kézirat egyik példányát, aztán felhívtam.

- Kész a könyv.

-Jaj, de örülök. Megkaphatom?

- Ma reggel elküldtem neked.

- Remek, alig várom, hogy elolvassam.

Vártam, hogy Adélé jelentkezzen, sokkal izgatottabban, mint a hasamban rugdalózó gyerek megszületését. Számoltam a napokat, eltelt öt, és Adélé nem hívott. A hatodik napon, vacsoránál, miközben Dede próbált egyedül enni, hogy a kedvemben járjon, a nagyanyja meg alig bírta megállni, hogy ne segítsen neki, Pietro megkérdezte: - Befejezted a könyvet?

- Igen.

- És hogyhogy anyámnak odaadtad elolvasni, nekem meg nem?

- Van elég dolgod, nem akartalak zavarni. De ha kíváncsi vagy rá, van egy példány az íróasztalomon.

Nem válaszolt. Vártam, megkérdeztem:

- Adélé mondta, hogy elküldtem neki?

- Ki más mondta volna?

- Elolvasta?

- Igen.

- És mit szól hozzá?

- Majd elmondja, a kettőtök dolga.

Megorrolt rám. Vacsora után áttettem a kéziratot az íróasztalomról az övére, elaltattam Dedét, bámultam a tévét, de nem is láttam, nem is hallottam, végül lefeküdtem. Nem tudtam elaludni. Miért beszélt Adélé a könyvemről Pietrónak, és engem miért nem hívott még? Másnap - 1973. július 30-án - bementem Pietróhoz, hogy megnézzem, elkezdte-e olvasni a kéziratot, de a könyvek alatt találtam rá, melyeket késő éjszakáig bújt, úgyhogy világos volt, hogy bele sem lapozott. Bedühödtem, odakiáltottam Cleliának, hogy figyeljen Dedére, és ne üljön karba tett kézzel, ne hagyja, hogy anyám gürcöljön egyedül. Kemény voltam, és anyám nyilván az iránta való szeretetem jelének vette a keménységemet. Nyugtatóan megsimogatta a hasam, megkérdezte: - Ha megint lány, mi lesz a neve?

Máshol járt a fejem, fájt a lábam, gondolkodás nélkül rávágtam:

- Elsa.

Elkomorodott, későn kapcsoltam, hogy ezt a választ várta: Dede Pietro anyjának nevét kapta, ha megint lányunk születik, a tiedet fogja viselni. Próbáltam kimagyarázni, de nem sok meggyőződéssel. Azt mondtam: mama, értsd meg, téged Immacolatának hívnak, nem adhatok olyan nevet a lányomnak, ami nem tetszik. Miért, dörmögte, az Elsa szebb? Az Elsa olyan, mint az Elisa, feleltem, a húgom neve, ha boldoggá tesz, lehet az is. Nem szólt többet. Torkig voltam az egésszel. Egyre melegebb volt, ömlött rólam a víz, alig bírtam el a hasamat, nem bírtam a sántítást, nem bírtam semmit, semmit, semmit.

Végre, valamivel ebéd előtt, telefonált Adélé. A hangjából hiányzott a szokásos gunyorosság. Lassan és komolyan beszélt, éreztem, hogy megküzd minden egyes szóval, de végül kimondta, hosszú körmondatokkal és körülírásokkal, hogy a könyv nem jó. De amikor védeni próbáltam a szöveget, nem finomkodott tovább, hogy meg ne sebezzen, kerekperec sorolni kezdte: ellenszenves a főszereplő, a szereplők karikatúrák, a helyzetek és a párbeszédek kimódoltak, az írásmód modern akar lenni, de inkább zavaros, taszító a sok gyűlölet, a vége kidolgozatlan, az olasz westernfilmekhez illő, ellentétes az intelligenciáddal, a műveltségeddel, a tehetségeddel. Csöndben hallgattam a kritikáit.

Végül azt mondta: az első regényed csupa élet, újdonság, ez viszont régimódi a tartalmában és annyira hivalkodó a stílusában, hogy üresnek tűnnek benne a szavak. Halkan megjegyeztem: talán a kiadónál jóindulatúak lesznek. Megkeményedett a hangja: küldd el nekik, ha akarod, de lefogadom, hogy kiadhatatlannak találják. Nem tudtam mit mondani, elmormoltam: rendben, majd meggondolom, szia. De nem tette le, gyorsan témát váltott, és kedvesen folytatta, beszélt Dedéről, anyámról, a terhességemről, Mariarosáról, aki nagyon felbosszantotta. Aztán megkérdezte: - Miért nem adtad oda a könyvet Pietrónak?

- Nem tudom.

- Adhatott volna pár jó tanácsot.

- Kétlem.

- Kicsit sem bízol benne?

- Nem.

Aztán bezárkóztam a szobámba, kétségbeesetten. Megalázó volt, nem bírtam megemészteni. Alig ettem valamit, elaludtam, a meleg ellenére csukott ablaknál. Délután négykor jöttek az első fájások. Nem szóltam anyámnak, fogtam a táskát a rég összekészített holmimmal, beültem a kocsiba, és elindultam a klinikára, reménykedve, hogy útközben meghalok, a születendő

gyermekemmel együtt. De remekül ment minden. Néhány órás gyötrelmes vajúdás után világra hoztam második lányomat. Pietro már másnap reggel rágni kezdte a fülem, hogy anyám nevét adjuk a csöppségnek, szükséges gesztusnak érezte. Szörnyű rosszkedvemben visszavágtam, hogy elegem van a

hagyománykövetésből, a lányunknak Elsa lesz a neve. Amikor hazatértem a kórházból, először is felhívtam Lilát. Nem szóltam a szülésről, megkérdeztem, hogy elküldhetem-e neki a regényem.

Másodpercekig csak a könnyű légzését hallottam, aztán

elmormolta:

- Majd elolvasom, ha megjelent.

- Szükségem van a véleményedre, most azonnal.

- Jó ideje nem volt könyv a kezemben, Lenü, nem tudok már olvasni, nem vagyok rá képes.

- Tedd meg, kérlek.

- A másikat kiadattad, és kész. Ezt miért nem?

- Mert a másikat nem is éreztem könyvnek.

- De csak akkor szólok, ha tetszik.

- Rendben, ennyi elég.

Miközben vártam, hogy Lila elolvassa, kiderült, hogy Nápolyban felütötte a fejét a kolera. Anyámat szörnyen felzaklatta a hír, idegességében eltörte a kedvenc levesestálamat, aztán közölte, hogy haza kell mennie. Rögtön rájöttem, hogy a döntésében a kolera mellett nem kevés szerepe van annak is, hogy nem voltam hajlandó a lányomnak az ő nevét adni. Próbáltam tartóztatni, de hiába, otthagyott, a szülés után még erőtlenül, fájó lábbal. Nem akart további hónapokat áldozni rám, hálátlan és tiszteletlen sarjára, inkább jöjjön a járvány és a halál a férjével és jóravaló gyermekeivel. Mindazonáltal az utolsó pillanatig betartotta az általam felállított önmegtartóztatási szabályt: nem morgott, nem zsörtölődött, nem tett nekem szemrehányást. Örömmel fogadta, amikor Pietro felajánlotta, hogy kiviszi a pályaudvarra. Érezte a veje szeretetét, és valószínűleg - úgy gondoltam - nem az én kedvemért fogta vissza mindig magát, hanem hogy le ne szerepeljen Pietro előtt. Csak attól érzékenyült el, hogy el kell válnia Dedétől. A lépcsőfordulóból még visszaszólt neki, döcögős olaszságával: sajnálod, hogy elmegy a nagyi? Dede, aki árulásnak élte meg anyám távozását, ellenségesen rávágta: nem.

Haragudtam anyámra, de magamra még inkább. Aztán, pár órával később, önmarcangoló hevületemben kirúgtam Cleliát. Pietro csodálkozott, rosszat sejtett. Dühösen közöltem vele, hogy elegem van abból, hogy folyton küzdenem kell Dedével, egyszer Clelia toszkán, másszor anyám nápolyi akcentusa miatt: mostantól

újra én leszek az úr az otthonomban és a gyerekeimmel. Valójában hibásnak éreztem magam, és muszáj volt vezekelnem. Kétségbeesett élvezettel hagyatkoztam a gondolatra, hogy mostantól behódolok a két gyereknek, a házimunkáknak és a lábfájásnak.

Nem voltak kétségeim, hogy Elsával nem kevésbé borzalmas első év vár rám, mint Dedével. De talán mert tapasztaltabb voltam, talán mert beletörődtem, hogy rossz anya vagyok, és nem hajszoltam aggodalmasan a tökéletességet, Elsa gond nélkül rákapott a mellemre, és hosszú szopizások után nagyokat aludt. Következésképp én is sokat aludtam a hazatérésem utáni első napokban, és meglepetésemre Pietro közben tisztán tartotta a lakást, bevásárolt, főzött, megfürdette Elsát, dédelgette a kishúga érkezésétől és a nagyanyja távozásától kábult Dedét. A lábfájásom egyik pillanatról a másikra elmúlt. És tulajdonképpen egészen nyugodt voltam, amikor egy késő délutánon a férjem felébresztett a szunyókálásból: az a nápolyi barátnőd keres, mondta. Rohantam a telefonhoz.

Lila hosszan elbeszélgetett előtte Pietróval, alig várja, hogy megismerhesse személyesen, mondta. Kedvetlenül hallgattam -Pietro mindenkivel szívélyes volt, aki nem tartozott a szülei világához -, és mivel Lila tovább szaporította a szót, egyszerre vidám és ideges hangon, majdnem felkiáltottam: tessék, itt a lehetőség, hogy bánts, rajta, beszélj, tizenhárom napja ülsz a könyvön, mondd meg, mit gondolsz róla. Ehelyett nyersen félbeszakítottam: - Elolvastad vagy sem?

Komollyá vált.

- Elolvastam.

-És?

-Jó.

- Hogyan jó? Érdekelt, szórakoztatott, untatott?

- Érdekelt.

- Mennyire? Kicsit, nagyon?

- Nagyon.

- És miért?

- A történet miatt: olvastatja magát.

- És még?

- Még micsoda?

Megkeményítettem a hangom.

- Lila, nekem muszáj tudnom, milyen, amit írtam, és csak te tudod elmondani, senki más.

- Most mondtam el.

- Nem, nem igaz, átversz: te soha semmiről nem beszéltél ilyen felületesen.

Hosszú csönd. Elképzeltem, ahogy keresztbe tett lábbal ül egy csúnya telefonasztal mellett. Talán most értek haza a munkából Enzóval, talán Gennaro ott játszik a közelében. Megszólalt:

- Mondtam, hogy nem tudok már olvasni.

- Nem ez a lényeg, hanem az, hogy szükségem van rád, és leszarod.

Újabb csend. Aztán dörmögött valamit, amit nem értettem, talán valami bántót. Gorombán, sértetten folytatta: én is végzem a munkám, te is, mit vársz tőlem, te tanultál, te tudod, milyennek kell lennie egy könyvnek. Aztán elcsuklott a hangja, felkiáltott: ne írj ilyeneket, Lenú, te nem ilyen vagy, semmi sem te vagy abból, amit olvastam, ez egy rossz könyv, rossz, és az előző is rossz volt.

így mondta. Gyors, mégis elfojtott mondatok, mintha a lélegzete, könnyű sóhajtás, hirtelen megszilárdult volna, és nem tudná átjárni a torkát. Belefájdult a gyomrom, a hasam fölött, egyre erősödött a fájdalom, de nem az fájt, amit mondott, hanem ahogy mondta.

Hüppög? Aggodalmasan felkiáltottam: Lila, mi van, nyugodj meg, lélegezz. Nem nyugodott meg. Hüppögött, csupa szenvedés volt a hüppögése, hallottam, és nem sebzett meg az a rossz, Lenú, rossz, rossz, és az sem bántott, hogy leszólta az első könyvemet is, a sikerkönyvet, mellyel ismert lettem, és amelyről addig igazából sosem nyilatkozott. Az fájt, hogy sír. Felkészületlenül ért, nem számítottam rá. Inkább lett volna gonosz, amilyen szokott, inkább lett volna gúnyos. De nem, zokogott, abba se bírta hagyni.

Tanácstalan voltam. Jól van, gondoltam, írtam két rossz könyvet, de mit számít, sokkal nagyobb baj ez a zokogás. Elmormoltam: Lila, miért sírsz, nekem kellene sírnom, hagyd abba. De tovább bőgött: miért kényszerítettél, hogy elolvassam és elmondjam, mit gondolok róla, meg kellett volna tartanom magamnak, visította. Én meg: nem, örülök, hogy elmondtad, esküszöm. Meg akartam nyugtatni, de nem nyugodott meg, mondatok összevisszaságát zúdította rám: ne olvastass el velem többé semmit, nem vagyok rá alkalmas, a legjobbat várom tőled, holtbiztos vagyok benne, hogy tudsz jobbat is, akarom, hogy jobbat írj, nagyon-nagyon akarom, mert ki vagyok én, ha te nem vagy elég jó, ki vagyok? Mormogtam: ne aggódj, mondd el mindig, amit gondolsz, csak így segítesz, mindig segítettél, kislány korunk óta, nélküled én semmit sem érek. Végre elfojtotta a zokogást, szipogott, dünnyögött: miért sírok, tiszta hülye vagyok. Fölnevetett: nem akartalak bántani, csupa jót akartam mondani, felkészültem, képzeld, le is írtam, hogy bele ne zavarodjak. Küldd el, nógattam, lehet, hogy jobban tudod, mit kellene írnom. És onnantól eltértünk a könyvtől, elmondtam Lilának, hogy megszületett Elsa, beszélgettünk Firenzéről, Nápolyról, a koleráról. Miféle kolera, viccelődött, nincs itt semmilyen kolera, csak a szokásos kupleráj, és a félelem, hogy meghalsz a szartól, több a félelem, mint a veszély, nincs is veszély, zabáljuk a citromot, és nem kakálunk.

Most összefüggően beszélt, majdhogynem vidáman, legördült a teher a válláról. Bennem viszont újra felerősödött az érzés, hogy kelepcében vagyok - két kicsi gyerek, egy jobbára elérhetetlen férj, az írás csődje -, de nem fogott el a szorongás, ellenkezőleg, könnyűnek éreztem magam, én magam tereltem vissza a szót a kudarcomra. Ilyesmi mondatok keringtek a fejemben: elvesztettem a fonalat, elhagyott a kisugárzásod, ami feltüzelt, most igazán egyedül vagyok. De nem mondtam ki őket. Bevallottam viszont, önironikusan, hogy azért fáradoztam ennyit a könyvvel, mert le akartam rántani a leplet a telepről, be akartam mutatni a körülöttünk zajló nagy változásokat, és hogy tulajdonképpen dón Achille és Solara asszony története ihletett meg. Kitört belőle a nevetés. Kijelentette, hogy csak negatívumokból nem lehet regényt írni: fantázia nélkül nem több, mint maszk.

Nem tudom pontosan, mi történt velem azután. Még most is, miközben akkori telefonbeszélgetésünkön gondolkodom, nehéz megfogalmaznom, milyen hatással volt rám Lila zokogása. Ha megerőltetem magam, mintha leginkább egyfajta megmagyarázhatatlan elégedettséget látnék, mintha az a zokogás, azzal, hogy megerősített Lila szeretetéről és a képességeimbe vetett bizalmáról, megsemmisítette volna Lila negatív véleményét mindkét könyvemről. Jóval később eszméltem rá, hogy a zokogása lehetővé tette számára, hogy kíméletlenül lerombolja a munkámat, megússza a sértettségemet, és olyan magasra tegye előttem a lécet -ne okozzak csalódást neki-, amivel megbénítja minden további kísérletemet az írásra. De megismétlem: bármennyire is próbálom elemezni azt a telefonbeszélgetést, nem tudom kijelenteni: ez volt ennek vagy annak az alapja, ez volt barátságunk egyik legemelkedettebb vagy legalantasabb pillanata. Az biztos, hogy Lila ezzel tovább erősítette saját szerepét, hogy tükröt tart az alkalmatlanságomnak. Az is biztos, hogy Lilától sokkal könnyebben fogadtam a kritikát, mintha a véleménye jóval hitelesebb - és meggyőzőbb és szeretetteljesebb - volna, mint az anyósomé.

Úgyhogy néhány nappal később felhívtam Adélét, és elmondtam: köszönöm, hogy ilyen őszinte voltál, rájöttem, hogy igazad van, és most már úgy vélem, hogy az első könyvemnek is sok hibája volt; talán el kell gondolkodnom, lehet, hogy nem nekem való az írás, vagy egyszerűen csak több időre van szükségem. Anyósom azonnal

dicsérni kezdte az önkritikámat, de emlékeztetett, hogy nagy az olvasótáborom, és várják a következő könyvet. Igen, persze, mormoltam. Rögtön utána bezártam a kézirat utolsó példányát egy fiókba, elraktam a jegyzetekkel teli füzeteket is, és hagytam, hogy beszippantsanak a hétköznapok. A fölösleges munka miatt érzett csömöröm átterjedt az első könyvemre és talán magára az irodalmi értelemben vett írásra is. Ha csak eszembe jutott egy kép, egy szuggesztív mondat, rám tört a rosszullét.

Lefoglaltam magam mással, a háztartással, a lányokkal, Pietróval. Meg sem fordult a fejemben, hogy visszahívom Cleliát vagy felveszek helyette valaki mást. Erőfeszítés és kesergés nélkül sikerült a váltás, mintha hirtelen rádöbbentem volna, hogy ez az igazi világom, mintha lényem egyik része azt súgta volna: elég a szeszélyekből. Szigorúan rendszereztem az otthoni teendőket, és olyan váratlan örömmel foglalkoztam Elsával és Dedével, mintha a méhem és a kézirat terhe mellett megszabadultam volna még egy rejtett tehertől, melyet magam sem tudtam nevén nevezni. Elsa továbbra is angyalian nyugodt gyerek volt - nagyokat pancsolt derűsen a kádban, szopizott, aludt, még álmában is nevetett -, viszont Dedével vigyáznom kellett, utálta a húgát, reggelente zavartan ébredt, sokszor mesélte, hogy megmentette Elsát, egyszer fűztől, másszor víztől vagy farkastól, és legfőképp, úgy tett, mintha még ő is csecsemő volna, követelte a mellemet, nyöszörgött, egyszóval nem akart beletörődni a valóságba, hogy immár négyéves, választékosán beszélő, önálló kislány. Rengeteget törődtem vele, dicsértem az eszét és az ügyességét, meggyőztem, hogy mindig szükségem van a segítségére: bevásárolni, főzni, figyelni, hogy a kishúga ne tegyen tönkre semmit.

Közben, egy újabb terhességtől rettegve, elkezdtem szedni a fogamzásgátlót. Meghíztam, felpuffadtam, mégsem mertem abbahagyni: mindennél jobban féltem egy harmadik terhességtől. Meg aztán nem érdekelt már annyira a testem, mint régebben. Úgy éreztem, a két gyerek azt igazolja, hogy nem vagyok már fiatal, hogy a fáradozások nyomai a testemen - mosdatás, öltöztetés, vetkőztetés, babakocsi, bevásárlás, főzés, az egyik a karomban, a másikkal kézen fogva, mindkettő a karomban, az egyiknek a taknyát törölgetni, a másiknak a száját, egyszóval a mindennapos macerák - asszonyi érettségemet bizonyítják, hogy a telepi anyákhoz hasonlóvá válni immár nem fenyegető veszély, hanem a dolgok rendje. Jól van így, gondoltam.

Pietro, aki hosszú ellenállás után egyezett bele a fogamzásgátló szedésébe, aggodalmasan figyelte, hogy mi történik velem. Lassan gurulni fogsz. Mik ezek a foltok a bőrödön? Félt a betegségektől, féltett engem és a lányokat is, de utálta az orvosokat. Próbáltam megnyugtatni. Az utóbbi időben nagyon lefogyott, mindig karikás volt a szeme, a hajában már ősz hajszálak; egyszer a térde fájt, másszor a csípője vagy a válla, de vizsgálatokról hallani sem akart. Végül mégis rávettem, el is kísértem a lányokkal együtt, és kiderült, hogy kutya baja, csak szednie kell valami nyugtatót. Néhány órára kivirult a hírre, elmúlt minden tünete. De rövidesen visszaesett, a nyugtatok ellenére. Egyszer Dede nem hagyta nyugodtan nézni a híradót - közvetlenül a chilei államcsíny után történt-, mire csúnyán elfenekelte. És amint elkezdtem szedni a tablettát, rájött, hogy még gyakrabban akar szeretkezni, de csakis reggel vagy délután, mert - azt mondta - az esti orgazmus elűzi az álmát, és kénytelen hajnalig dolgozni, és ez okozza a folytonos fáradtságát meg a nyavalyáit.

Üres fecsegés, számára az éjjeli munka megszokás volt, szükséglet. Mindazonáltal belementem, jól van, nem csináljuk többet este, nekem mindegy. Persze azért néha elkeseredtem. Nehéz volt rávenni, hogy legalább egy kicsit segítsen: bevásárolni, ha úgysincs más dolga, vacsora után elmosogatni. Egyik este elvesztettem a türelmemet: nem mondtam semmi csúnyát, egyszerűen csak felemeltem a hangom. És fontos felfedezést tettem: ha kiabálok, hirtelen szertefoszlik a csökönyössége, és engedelmeskedik. Egy kis keménységgel még a mindenféle fájdalmait is el lehetett mulasztani, sőt a rögeszmés szexvágyát is. De nem szerettem keménykedni vele. Sajnáltam, úgy éreztem, mintha ilyenkor fájdalmasan összerándulna miattam az agya. Na meg nem volt tartós az eredmény. Megingott, újra elszánta magát, elvállalt egy-két teendőt, egyfajta ünnepélyességgel, aztán mindig hullafáradt volt, megfeledkezett az ígéretéről, és megint csak magával foglalkozott. Végül annyiban hagytam a dolgot, próbáltam felvidítani, csókolgattam. Mert mit nyerek rajta, ha ímmel-ámmal elmosogat? Lógatja az orrát és sóhajtozik, ami azt jelenti: vesztegetem az időt, pedig dolgoznom kellene. Inkább békén hagytam, örültem, ha nem volt feszültség.

Hogy ne idegesítsem, megtanultam befogni a számat. Egyébként is, úgy tűnt, nemigen érdekli a véleményem. Ha szónokolt valamiről, mondjuk, a kormány intézkedéseiről az olajválság kapcsán, ha dicsérte a kommunisták és a kereszténydemokraták közeledését, jobban szerette, ha csak egyetértőén hallgatom. Ha véletlenül nem értettem vele egyet, felhúzta az orrát, és azt mondta, azzal a hangsúllyal, amit nyilván a diákjaival használt: hiányos a neveltetésed, nem érted a demokrácia, az állam, a törvények lényegét, az érdekegyeztetést, a nemzetek közötti egyensúlyt: felőled összedőlhet a világ. A felesége voltam, egy művelt feleség, és elvárta, hogy csüggjek a szavain, ha politikáról vagy a kutatásairól beszél, avagy az új könyvéről, melyen éjt-nappallá téve dolgozott, teli aggodalmakkal; de pusztán szeretetteljes figyelmet akart, véleményt nem, különösen olyat nem, amelyik kétségeket ébresztett benne. Mintha csak hangosan gondolkodott volna, hogy dűlőre jusson önmagával. Pedig az anyja egészen más típus volt. És a húga is. De persze Pietro nem akarta, hogy olyan legyek, mint ők. Ebben a rossz időszakában jöttem rá, bizonyos félmondatokból, hogy nemcsak az első könyvem sikere nincs ínyére, hanem a megjelenése sem. Ami a másodikat illeti, sosem kérdezte meg, mi lett a kézirattal, mik a terveim. Megkönnyebbült, hogy nem hozom szóba az írást.

Bár Pietro napról napra rosszabbnak bizonyult, mint amilyennek elképzeltem, mégsem fordultam újra más férfiak felé. Időnként összefutottam Marióval, a mérnökkel, de hamar rájöttem, hogy kihunyt a vágy, a csábításra és az elcsábulásra egyaránt, sőt korábbi izgalmam immár nevetségesnek tűnt, örültem, hogy elmúlt. Kevésbé vágytam már kimozdulni is otthonról, részt venni a városi közéletben. Ha mégis elmentem egy vitafórumra vagy egy felvonulásra, magammal vittem a lányokat is, és büszkén cipeltem a táskámat, dugig mindenfélével, amire szükségük lehet, és hallgattam az óvatos rosszallásokat: olyan kicsik még, veszélyes lehet.

Sétálni viszont mindennap elmentünk, hidegben is, melegben is, hogy egy kicsit levegőzzenek, napozzanak a lányok. És mindig vittem magammal egy könyvet. Megmaradt a régi szokásom, olvasni, minden körülmények között, még ha el is múlt az ambíció, hogy alkossak magamnak egy világot. Általában járkáltam egy kicsit, aztán leültem egy padra, a lakásunk közelében. Nehéz esszéket lapozgattam, újságot olvastam, kiabáltam: Dede, ne menj el, maradj a mama közelében. Én ez vagyok, el kell fogadnom. Lila, akárhogy alakuljon is az élete, más.

Akkoriban történt, hogy Mariarosa Firenzébe jött, bemutatni egy egyetemi kollégájának a könyvét, a Várandós Madonnáról-t. Pietro megesküdött neki, hogy ott lesz, de az utolsó pillanatban talált valami kifogást, és begubózott valahová. A sógornőm autóval érkezett, kissé fáradt, de szokásához híven roppant közvetlen volt, és hozott egy rakás ajándékot Dedének és Elsának. Meg sem említette az elvetélt regényemet, noha Adélé biztosan beavatta. Az utazásairól mesélt, csapongva, meg könyvekről, a szokott lelkesedésével. Nagy odaadással sorolta a világ eseményeit. Belekezdett valamibe, megunta, áttért valami másra, amit nemrég még elutasított, figyelmetlenségből vagy elvakultságból. Amikor a kollégája könyvéről beszélt, rögtön elnyerte a művészettörténészek alkotta közönség csodálatát. Ment is volna minden a szokásos tudományos vágányokon, ha Mariarosa egy hirtelen irányváltással nem kezdett volna ilyesféle, néha mosdatlan kijelentéseket puffogtatni: nem kell az apák kedvéért gyereket szülni, akkor se, ha maga a Jóisten az apa, saját magáért kell megszülni a gyereket; eljött az idő, hogy nőként tanulhassunk, és nem férfiként; minden rendszer mögött egy fasz van, és ha a fasz impotens, vasdoronghoz, rendőrséghez, börtönökhöz, hadsereghez, koncentrációs táborokhoz folyamodik, és ha nem hódolsz be, ha tovább hőzöngsz, jön a mészárlás. Elégedetlen moraj, helyeslés. A végén köré gyűlt egy sereg nő. Vidáman integetve odahívott magához, büszkén mutatta Dedét és Elsát a firenzei barátnőinek, nagyon szépeket mondott rólam. Valamelyikük megemlítette a könyvemet, de rögtön eltereltem a szót, mintha nem is én írtam volna. Szép este volt, és folytatása is lett: egy kisebb csapatnyi lány és felnőtt nő, igazán sokszínűek, meghívott a beszélgetéseikre - így mondták - saját magunkról, hetente egyszer, az egyikük otthonában.

Mariarosa provokatív mondatai és barátnői meghívása arra sarkallt, hogy előbányásszam egy könyvkupac aljáról a kiadványokat, melyeket Adélétól kaptam. Beraktam őket a táskámba, és olvastam mindenütt, a télutó szürke égboltja alatt. Elsőre, a címtől kíváncsian, a Köpjünk Hegelre című szöveget olvastam el, miközben Elsa aludt a babakocsiban, Dede meg kabátban, sálban, pamutsapkában a babájával susmorgott. Magával ragadott minden mondata, minden szava, és legfőképp a gondolat zabolátlan szabadsága. Aláhúztam egy csomó mondatot, jó vastagon, megjelöltem őket a margón, függőleges vonalakkal, felkiáltójelekkel. Köpni Hegelre. Köpni a férfikultúrára, köpni Marxra, Engelsre, Leninre. És a történelmi materializmusra. És Freudra. És a pszichoanalízisre és a péniszirigységre. És a házasságra, a családra. És a nácizmusra, a sztálinizmusra, a terrorizmusra. És a háborúra. És az osztályharcra. És a proletárdiktatúrára. És a szocializmusra. És a kommunizmusra. És az egyenlőség csapdájára. És a patriarkális kultúra minden megnyilvánulására. És minden szervezeti formájára. Nőként ellenszegülni a női szellemi tőke eltékozlásának. Dekulturalizálódni. Megváltoztatni az anyaság kultúráját, nem megajándékozni a férfit a gyerekkel. Megszabadulni az úr-szolga dialektikától. Kitörölni a nők agyából az alsóbbrendűséget. Újra önmagunkká válni. Nem hagyni magunkat visszahúzni. A különbözőségünk nevében másik síkon mozogni. Az egyetem nem felszabadítja a nőket, hanem kiteljesíti az elnyomásukat. Értelmetlenül. Miközben a férfiak már az űrben repkednek, a nők még a földön se. A nők a világ másik arca. A nő a Kiszámíthatatlan Lény. Véget vetni a behódoltságnak, itt és most, ebben a jelenben. A cikk szerzőjét Carla Lonzinak hívták. Hogyan tudhat egy nő így gondolkodni? Mennyit görnyedtem a könyvek fölött, mennyit kínlódtam velük, de igazából sosem éltem meg, sosem fordítottam önmaguk ellen őket. Hát így kell gondolkodni. így kell ellengondolkodni. Én - hiába a sok fáradozás - nem tudok gondolkodni. Mariarosa sem tud: tucatszám olvassa ezeket a cikkeket, és jó stílusban előadja őket. Ennyi. Lila viszont tud. A természetéből fakad. Ha tanult volna, így gondolkodna.

Belém rögzült ez a gondolat. Akkoriban minden olvasmányomba, így vagy úgy, belekevertem Lilát. Egy olyan feminista gondolkodásmodellt ismertem meg, amely a szükségszerű különbségek ellenére ugyanazt a csodálatot, ugyanazt az alsóbbrendűség-érzést keltette bennem, mint amit Lila iránt éreztem. Olvastam, és Lilára gondoltam, az élete darabkáira, arra, hogy mivel értene egyet és mivel nem. Azután, az olvasottaktól hajtva, gyakran csatlakoztam Mariarosa barátnőinek összejöveteleihez, de nem volt könnyű, Dede folyton nyúzott, hogy mikor megyünk már haza, Elsa meg vidáman sikongatott. De nem csak a lányaimmal volt baj. Hozzám hasonló nők alkották a csoportot, és így valójában nem lehettek a segítségemre. Untam a szócséplést, főleg ha olyanról folyt a beszélgetés, amit már úgyis tudtam. És úgy véltem, elég jól tudom, mit jelent nőnek születni, nem érdekeltek az öntudatra ébredés nehézségei. És egyáltalán nem állt szándékomban a Pietróval és általában a férfiakkal való kapcsolatomról beszélni előttük, bizonygatni, hogy a férfiak kortól és társadalmi osztálytól függetlenül mind ugyanolyanok. És senki nálam jobban nem tudhatta, hogyan kell férfiasítani a gondolkodásunkat, hogy a férfikultúra elfogadja: mindig is ezt tettem. Ezenkívül teljesen hidegen hagytak a feszültségek, a heves féltékenykedések, az ellentmondást nem tűrő dörgedelmek, az alázatos nyávogások, az intellektuális rangsor, a kétségbeesett zokogásokba torkolló harcok a vezér szerepéért a csoportban. Volt viszont egy, természetesen megint Lilához visszavezető újdonság. Tetszett a beszélgetések és viták már-már a kíméletlenségig egyenes stílusa. De az kevésbé tetszett, hogy a nagyhangúak fölényben voltak: eleget tapasztaltam ilyet gyerekkorom óta. Elvarázsolt ellenben a többiek ádáz törekvése a hitelességre, én ilyet sosem éreztem, talán nem is természetem. Egyetlen szót sem szóltam azokon a beszélgetéseken, amelyet ez a törekvés szült volna. De éreztem, hogy Lilával valami hasonlót kellene tennem, hajthatatlanul megvizsgálni kettőnk összefonódását, elmondani egymásnak mélyen és őszintén mindazt, amit eddig elhallgattunk, esetleg az elfuserált könyvem miatti zokogásából kiindulva.

Annyira erős volt bennem ez a vágy, hogy úgy terveztem, elmegyek a lányokkal egy időre Nápolyba, vagy megkérem Lilát, jöjjön el hozzánk Gennaróval, vagy ha egyik se, legalább levelezzünk. Egyszer beszéltem is róla neki telefonon, de nem jártam sikerrel. Meséltem a nőkről szóló cikkekről, a csoportról. Meghallgatott, de az olyan címek hallatán, mint A klitoridiális és a vaginális nő, fölnevetett, és trágárkodni kezdett: mi a faszról beszélsz, Lenú, pina meg gyönyör, van itt nekünk elég bajunk, bolond vagy. Világossá akarta tenni, hogy hiányoznak az eszközei, nem tud hozzászólni ahhoz, ami engem érdekel. Végül megvetően azt mondta: dolgozz, szórakozz, ne vesztegesd az időt. Szóval megharagudott. Nyilván nem megfelelő a pillanat, gondoltam, később újra megpróbálom. De vagy az idő hiányzott, vagy a bátorság, úgyhogy nem lett belőle semmi. Arra jutottam, hogy először is tisztáznom kell magamban, ki vagyok. Megvizsgálni női mivoltomat. Túlzásba estem, férfiképességeket erőltettem magamra. Azt hittem, tudnom kell mindent, törődnöm kell mindennel. Mit érdekel engem a politika, a harcok? Meg akartam felelni a férfiaknak, egy szinten akartam lenni velük. De miben? Az észszerűden észjárásukban? Mennyit magoltam a divatos frázisokat, fölösleges fáradság volt. Behatárolt a tanulás, átalakította az elmémet, a beszédemet. Miféle titkos alkukat kötöttem magammal, azért, hogy kitűnjek? És most, oly sok tanulás után mit kell elfelejtenem? Ráadásul Lila közelsége arra kényszerített, hogy másnak képzeljem magam, mint amilyen vagyok. Eggyé gyúrtam magunkat, és megcsonkítva éreztem magam nélküle.

Lila nélkül nem volt egyetlen ötletem sem. Egyetlen gondolatom sem, melyben bízhattam volna intellektuális támasza nélkül. Egy elképzelésem sem. El kell fogadnom magamat különálló lénynek. Ez a lényeg. Elfogadni, hogy középszerű vagyok. Mit tehetek? Megpróbálhatok újra írni. Talán nincs már meg bennem hozzá a szenvedély, csupán feladatként fogom fel. Akkor nem írok többé. Kereshetnék valami munkát. Vagy élhetnék úrinőként, ahogy anyám szokta mondani. Begubózhatnék a családba. Vagy eldobhatnék mindent. Otthont. Gyerekeket. Férjet.

Szorosabbra fűztem a szálakat Mariarosával. Gyakran felhívtam, de amikor Pietro rájött, egyre megvetőbben kezdett beszélni a húgáról. Frivol, üres, ön-és közveszélyes, tönkretette Pietro gyerekés kamaszkorát, megkeserítette a szülei életét. Egyik este kócosán, fáradt ábrázattal bukkant elő a szobájából, miközben én a sógornőmmel beszélgettem telefonon. Fel-alá járkált a konyhában, eszegetett, bolondozott Dedével, és közben fülelt. Aztán felkiáltott: nem zavarja a marhát, hogy vacsoraidő van? Elnézést kértem Mariarosától, és letettem. Kész van a vacsora, mondtam, ehetünk is, nem kell kiabálni. Dörmögött, hogy hülyeség ennyit költeni a távolsági hívásokra, és a húga sületlenségeit hallgatni. Nem válaszoltam, megterítettem. Észrevette, hogy dühös vagyok, aggodalmasan azt mondta: nem veled van bajom, hanem Mariarosával. De attól kezdve ő is átlapozta az olvasmányaimat, és gúnyolódott az aláhúzott mondataimon. Ne hagyd magad becsapni, mondta, ostobaságok. És megpróbálta bebizonyítani, hagy sántít a feminista irományok logikája.

Egyik este össze is kaptunk, és talán túllőttem a célon, ezt találtam mondani neki: fene nagyra vagy magaddal, de mindent apádnak meg anyádnak köszönhetsz, ahogyan Mariarosa is. Egészen váratlan dolog történt, lekevert nekem egy pofont, Dede szeme láttára.

Jól viseltem, jobban, mint ő: számtalan pofont kaptam életemben, de Pietro még sosem adott, és szinte biztosan nem is kapott. Kiült az

arcára a tette miatti viszolygás; egy pillanatig nézte a lányát, aztán elrohant otthonról. Lecsillapodtam, nem feküdtem le, vártam, hogy hazajöjjön, de mivel nem jött, izgulni kezdtem, nem tudtam, mit tegyek. Kivannak az idegei, túl keveset pihen? Vagy ez az igazi énje, a sokezernyi könyv és a jó neveltetés mögött? Megint rádöbbentem, hogy keveset tudok róla, kiszámíthatatlanok számomra a húzásai: az Arnóba ugrott, részegen fekszik valahol, netán elment Genovába, hogy kipanaszkodj a magát, és vigaszt keressen az anyja karjai közt. Elfogott a félelem. Ráeszméltem, hogy a saját életemben figyelmen kívül hagyom mindazt, amiről olvasok, amit tudok. De a két lányom miatt nem akartam elhamarkodottan cselekedni.

Pietro hajnali öt táján jött haza, és annyira megkönnyebbültem, hogy épségben előkerült, hogy megöleltem, megcsókoltam. Nem szeretsz, sosem szerettél, dünnyögte. És hozzátette: úgyse

érdemellek meg.

Valójában Pietro képtelen volt elfogadni a léte immár minden területén uralkodó zűrzavart. Megkérdőjelezhetetlen szokások által szabályozott életre vágyott: kutatni, tanítani, játszani a lányokkal, szeretkezni, mindennap hozzájárulni, a maga szerény módján, a nagy olasz összevisszaság demokratikus kibogozásához. De kikészítették az egyetemi konfliktusok, a kollégái leszólták a munkáját, hiába volt egyre elismertebb külföldön, megvetve és fenyegetve érezte magát, úgy vélte, a nyughatatlanságom miatt (miféle nyughatatlanság, hétköznapi nő voltam) a családunk is állandó veszélynek van kitéve. Egyik délután Elsa eljátszott magában, én az olvasást gyakoroltattam Dedével, Pietro bezárkózott a szobájába, mozdulatlan volt a ház. Pietro, gondoltam bosszúsan, egy olyan erődítményre vágyik, amelyben ő dolgozik a könyvén, én igazgatom a háztartást, a lányok meg szép nyugodtan felnőnek. Aztán megszólalt a csengő, siettem ajtót nyitni, és meglepetésemre Pasquale és Nadia lépett be a lakásba.

Jókora katonai hátizsákokat cipeltek, Pasquale egy szakadt sapkát viselt sűrű, torzonborz haján, mely ugyanolyan sűrű és bozontos szakállban folytatódott, Nadia lefogyott, kimerültnek látszott, úgy nézett ki a nagy szemével, mint egy rémült kislány, aki próbál úgy tenni, mintha nem félne. Carmentól tudták meg a címemet, ő meg anyámtól. Mindketten barátságosak voltak, és én is, mintha sosem lettek volna köztünk feszültségek meg nézeteltérések. Elfoglalták a lakást, mindenütt széthagyták a holmijukat. Pasquale sokat beszélt, hangosan, szinte mindig nyelvjárásban. Kezdetben örültem, hogy a látogatásukkal megtörik a hétköznapjaim egyhangúságát. De hamar észrevettem, hogy Pietrónak nem tetszenek. Bosszantotta, hogy nem jelentkeztek be telefonon, hogy mindketten túlzottan fesztelenek. Nadia levette a cipőjét és végighevert a kanapén. Pasquale viszont nem vette le a sapkát, összefogdosott mindent, belelapozott a könyvekbe, megkérdezés nélkül kivett a hűtőből egy-egy sört magának és Nadiának, leöntötte a torkán, és böfögött egy nagyot, megnevettetve Dedét. Közölték, hogy úgy döntöttek, utazgatnak egy kicsit erre-arra, de nem mondtak semmi konkrétumot. Mikor indultak Nápolyból? Ködösítettek. Mikor térnek vissza? Megint ködösítettek. A munkád?, kérdeztem Pasqualétől. Nevetett: vége, eleget dolgoztam, most pihenek. Megmutatta a kezét Pietrónak, és azt akarta, hogy a férjem is mutassa meg az övét, majd összedörzsölte Pietróval a tenyerét, és megkérdezte: érzed a különbséget? Aztán fogta a Lotta Continuât, végighúzta a kezét a címlapon, büszkén, amiért az érdes bőr kaparja a papírt, és vidáman, mintha egy új játékot talált volna ki. Végül hozzátette, szinte fenyegetően: ezek nélkül a kérges kezek nélkül, professzor úr, nem léteznének székek, házak, autók, semmi, te sem léteznél; ha mi, munkások nem gürcölnénk tovább, összedőlne a világ, az ég lehullana a földre, a föld felszökne az égbe, a városokat benőné a gaz, az Arno elöntené a szép kis házaitokat, és csak az élné túl, aki mindig is robotolt, titeket, kettőtöket meg széttépnének a kutyák a könyveitekkel együtt.

Úgy beszélt Pasquale, ahogyan szokott, szenvedélyesen, őszintén; Pietro szótlanul hallgatta. És Nadia is hallgatott, a kanapén fekve, a plafont bámulva. Amúgy sem sokszor szólt bele Pasquale és Pietro beszélgetésébe, és nekem sem mondott semmit. De amikor kimentem a konyhába kávét főzni, követett. Látta, hogy Eisa mindig rajtam lóg, nagy komolyan megjegyezte:

- Nagyon szeret téged.

- Kicsi.

- Miért, ha nagyobb lesz, nem fog szeretni?

- De, remélem, fog.

- Anyám nagyon gyakran emleget. Csak a diákja voltál, de mintha inkább a lányának tartott volna, mint engem.

- Tényleg?

- Utáltalak ezért, meg azért, mert elvetted tőlem Ninót.

- Nem miattam hagyott el.

- Kit érdekel? Már az arcára sem emlékszem.

- Régen olyan akartam lenni, mint te.

- Minek? Azt hiszed, jó beleszületni a készbe?

- Hát, kevesebbet kell küzdeni.

- Tévedsz, az igazság az, hogy mivel már minden megvan, nincs túl sok okod, hogy küzdj él. Viszont hibásnak érzed magad, hogy érdemtelenül vagy az, ami.

- Még mindig jobb, mint azt érezni, hogy a te hibád, hogy csődöt mondtál.

- Ezt az a barátnőd, Lina mondta?

- Dehogy.

Nadia hevesen megrántotta a fejét, gonosz arckifejezést öltött, sosem gondoltam volna, hogy ilyen is tud lenni. Azt mondta:

- Akkor már inkább ő, mint te. Szarcsimbókok vagytok mind a ketten, sosem fogtok megváltozni, lumpenproletár söpredék. De te bájologsz, Lina meg nem.

Kiment, szóhoz sem jutottam. Hallottam, hogy odakiált Pasqualénak: lezuhanyozom, és jól tennéd, ha te is lemosdanál. Bezárkóztak a fürdőszobába. Nevetgéltek, Nadia aprókat visított, ami - láttam - nagyon nyugtalanította Dedét. Félmeztelenül jöttek ki mindketten, vizes hajjal, vidáman. Tovább viccelődtek egymással, mintha mi ott sem lettünk volna. Pietro próbált bekapcsolódni, ilyesféle kérdésekkel: mióta vagytok együtt? Nadia fagyosan válaszolt: nem vagyunk együtt, ti ketten esetleg együtt vagytok. Pietro megkérdezte, az általa roppant felületesnek ítélt embereknek kijáró indulatos hangján: miről beszélsz? Nem értheted, felelte Nadia. Pietro nehezményezte: ha valaki nem ért valamit, el kell neki magyarázni. Erre közbeszólt Pasquale, nevetve: nincs mit megmagyarázni, professzor úr, az a helyzet, hogy halott vagy, csak nem tudod; halott minden, halott, ahogyan éltek, ahogyan beszéltek, halott a meggyőződésetek, hogy fene okosak vagytok, demokraták és baloldaliak. Hogyan lehetne megmagyarázni valamit egy halottnak?

Feszült pillanatok voltak. Nem szóltam semmit, nem tudtam kiverni a fejemből Nadia sértéseit: mit képzel, gátlástalanul sérteget, méghozzá a saját lakásomban. Aztán végre elmentek, ugyanolyan váratlanul, ahogy jöttek. Fogták a holmijukat, és eltűntek. Pasquale annyit mondott az ajtóban, hirtelen szomorú hangon:

- Szia, Airota asszony.

Airota asszony. A telepi barátom is elítél? Azt akarta mondani, hogy számára nem vagyok többé Fenú, Elena, Elena Greco? Számára és még kik számára? Számomra se? Hát nem a férjem nevét használom szinte mindig, miután az enyém elvesztette azt a kevés tekintélyét? Rendbe szedtem a lakást, különösen a fürdőszobát, ahol Nadiáék szörnyű állapotokat hagytak. Pietro közölte: ezek ketten soha többé nem tehetik be a lábukat a lakásomba; aki így beszél a szellemi munkáról, az fasiszta, még ha nem is tudja; a lánynak meg, ismerem a fajtáját, semmi sincs a fejében.

Mintha az élet Pietrót akarná igazolni, állandósult a zűrzavar, és elsodort olyanokat is, akik közel álltak hozzám. Mariarosától megtudtam, hogy Francót megtámadták a fasiszták Milánóban, nagyon rossz állapotban van, elveszítette a fél szemét. Azonnal útra keltem Dedével és a kis Elsával együtt. A vonaton játszottam a lányokkal, etettem őket, de nekibúsulva egy másik énem miatt - a szegény és műveletlen diáklány, a jómódú politikai zseni Franco Mari barátnője, de sok énem volt már -, amely elveszett valahol, és most újra felbukkant.

A sógornőm a pályaudvaron várt, sápadtan, rémülten. Hazavitt minket, a lakás ezúttal üres volt, és még rendetlenebb, mint amikor az egyetemi gyűlés után vendégül látott. Miközben Dede játszott, Elsa meg aludt, Mariarosa bővebben is elmesélte, amit a telefonban mondott. Öt nappal korábban történt az eset. Franco felszólalt egy kis színház zsúfolt termében az Avanguardia Operaia rendezvényén. A végén elindult gyalog Silviával: a lány most az II Giorno egyik szerkesztőjével él, egy szép lakásban a színháztól pár lépésre, Franco náluk aludt volna, és másnap ment volna tovább Piacenzába. Már majdnem odaértek, Silvia előhúzta a kulcsot a táskájából, amikor megállt mellettük egy fehér furgon, és kiugrottak belőle a fasiszták. Francót majdnem agyonverték, Silviát megverték és megerőszakolták.

Boroztunk, sokat ittunk, Mariarosa elővette a drogot: ő nevezte így. Ezúttal úgy döntöttem, kipróbálom, mert hiába a bor, úgy

éreztem, semmi jó sincs körülöttem, amibe kapaszkodhatnék. A sógornőm beszélt még egy kicsit, egyre dühösebben, aztán elhallgatott és sírva fakadt. Nem találtam egyetlen nyugtató szót sem. Éreztem a könnyeit, hallottam, ahogy a könnycseppek zajosan lecsúsznak az arcán. De hirtelen elsötétült minden, nem láttam se Mariarosát, se a szobát. Elájultam.

Amikor magamhoz tértem, zavartan mentegetőztem, a fáradtságra fogtam. Keveset aludtam aznap éjjel, a testemet elnehezítette a túl sok tudomány, a könyvek és folyóiratok nyelvezete aggodalmat árasztott, mintha az ábécé betűi egy csapásra összeegyeztethetetlenek lennének. Mellettem volt a két lányom, mintha nekik kellett volna megvédeniük engem.

Másnap Mariarosára hagytam Dedét és Elsát, és bementem a kórházba. Egy állott levegőjű, vizelet-és gyógyszerszagú, zöldes kórteremben találtam rá Francóra. Mintha összement és felpuffadt volna, még mindig magam előtt látom a fehér kötéseket, a nyaka és az arca egy részének lilás színét. Nem örült nekem, úgy tűnt, szégyelli az állapotát. Én beszéltem, a lányaimról meséltem. Pár perc után elmormolta: menj el, nem akarom, hogy itt legyél. Erősködtem, hogy maradok, bosszúsan azt suttogta: ez nem én vagyok, menj el. Nagyon rossz bőrben volt, megjelent néhány barátja, tőlük tudtam meg, hogy valószínűleg újra megműtik. Zaklatottan tértem vissza a kórházból, Mariarosa látta rajtam, segített mindenben a lányokkal, és amint Dede elaludt, engem is ágyba küldött. Másnap viszont megkért, hogy kísérjem el Silviához. Próbáltam megúszni, már Francót is elviselhetetlen volt így látni, és érezni, hogy nem csupán nem tudok segíteni neki, hanem még törékenyebbé teszem. Közöltem, hogy szeretnék úgy emlékezni Silviára, ahogy az egyetemi gyűlésen láttam. Nem, kötötte az ebet a karóhoz Mariarosa, azt akarja, hogy meglátogassuk, fontos neki.

Elmentünk hozzá.

Egy finom, ápolt, vakítóan szőke hajú asszony nyitott ajtót. Silvia anyja volt, és vele volt Mirko is, az immár öt-hat éves, szintén szőke kisfiú, akit Dede a szokásos, egyszerre durcás és ellentmondást nem tűrő módján azonnal rávett, hogy játsszon vele és Tesszel, a babájával, akit mindenhová magával cipelt. Silvia aludt, de meghagyta, hogy ébresszük fel, ha megérkezünk. Jó sokat vártunk, míg előbukkant. Erősen kisminkelte magát, egy szép, hosszú, zöld ruhát viselt. Nem is annyira a véraláfutásai, a sebei, a bizonytalan járása rendített meg - Lilát talán még rosszabb állapotban láttam, amikor visszatért a nászútjáról -, hanem a kifejezéstelen tekintete. Üres volt a szeme, sehogy sem illett össze a féktelen, kacajokkal meg-megszakított szóáradattal, mellyel mesélni kezdte nekem, csak nekem, aki még nem tudta, hogy mit tettek vele a fasiszták. Úgy beszélt, mintha egy borzalmas mondókát szavalna, és azzal próbálná - átmenetileg - elnyomni a rémületét, hogy mindenkinek elismétli, aki meglátogatja. Az anyja többször is megpróbálta félbeszakítani, de Silvia bosszúsan mindig leintette, és emelt hangon, a mondandóját káromkodásokkal telitűzdelve kijelentette, hogy közel, nagyon is közel a véres bosszúállás ideje. Elsírtam magam, erre hirtelen elhallgatott. De közben újabb vendégek érkeztek, barátnők, családtagok, társnők. Silvia újra belekezdett, én behúzódtam egy sarokba, magamhoz öleltem Elsát, elhalmoztam könnyű csókokkal. Közben az járt a fejemben, amit annak idején Stefano tett Lilával, azok a részletek, melyeket elképzeltem, miközben Silvia mesélt; és mindkettejük szavai rémisztő állati üvöltésnek hatottak.

Elindultam megkeresni Dedét. A folyosón találtam rá, Mirkóval és a babával. Papás-mamást játszottak, és éppen egy veszekedést rögtönöztek. Megtorpantam. Dede magyarázott Mirkónak: kell adnod nekem egy pofont, világos? Az új élet a régit utánozta, játékból, árnyak sora vagyunk, örökké ugyanazzal a szeretettel, gyűlölettel, vággyal, erőszakkal telve. Figyeltem Dedét, hasonlított Pietróra, Mirko viszont ugyanolyan volt, mint Nino.

Nem sokkal később a titkos háború, melynek kiugró eseményei -tervezett államcsíny, rendőri elnyomás, fegyveres bandák, tűzharcok, sebesülések, gyilkosságok, bombák, mészárlások, már nemcsak a nagy-, hanem a kisvárosokban is - időnként bekerültek a tévébe, ismét szembejött velem. Felhívott Carmen, rettentő aggodalmasan, hetek óta nem hallott Pasqualéról.

- Nem járt nálad véletlenül?

- De, vagy két hónapja.

- Á. Tőlem kérdezte a címedet meg a telefonszámodat, tanácsot akart kérni, megtette?

- Miféle tanácsot?

- Nem tudom.

- Nem kért tanácsot.

- És mit mondott?

- Semmit, nem panaszkodott, jókedvű volt.

Carmen már mindenfelé érdeklődött, Lilát és Enzót is megkérdezte, meg a Tribunali úti kollektívát is. Végül még Nadia anyját is felhívta, aki gorombán lerázta, csak annyit tudott meg Armandótól, hogy Nadia elköltözött otthonról, de nem mondta meg, hová.

- Biztosan összeköltöztek.

- Pasquale avval a lánnyal? És nem hagyott se címet, se telefonszámot?

Sokáig beszélgettünk. Talán Nadia éppen a Pasqualéval való

kapcsolata miatt szakított a családjával, találgattam, és letelepedtek Németországban, Franciaországban vagy Angliában. De Carment nem győztem meg. Pasquale jó testvér, mondta, nem szívódik fel. Rossz előérzete van, folytatta: a telepen immár mindennaposak az összecsapások, vigyázniuk kell az elvtársaknak, a fasiszták őt és a férjét is megfenyegették. És Pasqualét megvádolták, hogy felgyújtotta az újfasiszták rejtekhelyét meg a Solarák új üzletét. Semmit sem tudtam ezekről a dolgokról, nagyon meglepett: ez történt a telepen, és a fasiszták Pasqualét gyanúsítják? Igen, nagyon a bögyükben van, vadásznak rá. Lehet, kérdezte Carmen, hogy Gino megölette?

- Elmentél a rendőrségre?

- Igen.

- Mit mondtak?

- Majdnem letartóztattak, fasisztábbak a fasisztáknál.

Felhívtam Galiani tanárnőt. Gúnyosan megkérdezte: mi történt,

nem látlak a könyvesboltokban, meg az újságokban sem, nyugdíjba vonultál? Van két lányom, feleltem, velük foglalkozom mostanában, aztán Nadia felől érdeklődtem. Rideggé vált. Nadia nagylány, elköltözött. Hová, kérdeztem. Az ő dolga, mondta, és letette, éppen amikor megtudakoltam volna a fia telefonszámát.

Sok fáradozásomba került, hogy megszerezzem Armando számát, és még többe, hogy otthon találjam. Amikor végre elcsíptem, úgy tűnt, örül a hívásomnak, már-már túl készséges volt. Rengeteget dolgozik a kórházban, mondta, a házassága tönkrement, a felesége elköltözött a gyerekkel együtt, ő meg ott maradt egyedül, összezavarodva. Megbicsaklott a hangja, amikor a húgáról beszélt. Megszakadt a kapcsolatunk, mondta halkan. Nem értünk egyet a politikában, nem értünk egyet semmiben: amióta összeállt Pasqualéval, nem lehet vele beszélni. Megkérdeztem: együtt laknak? Mondjuk így, zárta rövidre. És mintha túl sikamlósnak tartaná a témát, gyorsan váltott, ostorozni kezdte a politikai helyzetet, beszélt a bresciai mészárlásról, a nagytőkésekről, akik pénzelik a pártokat, és ha rosszra fordul a helyzet, a fasisztákat is.

Visszahívtam Carment, hogy megnyugtassam. Elmondtam, hogy Nadia szakított a családjával, hogy Pasqualéval lehessen, Pasquale meg megy utána, mint egy kiskutya.

- Azt mondod?

- Persze, ilyen a szerelem.

Hitte is meg nem is. Tovább bizonygattam, elmeséltem azt a délutánt, amikor nálunk voltak, egy kicsit ki is színeztem, hogy mennyire szeretik egymást. Elköszöntünk, letettük. De június közepén Carmen megint felhívott, kétségbeesetten. Ginót megölték, fejbe lőtték fényes nappal, a patika előtt. Akkor azt gondoltam, hogy azért osztja meg velem a hírt, mert Gino, akár fasiszta, akár nem, gyerekkori pajtásunk volt, és biztos benne, hogy megráznak a történtek. De nem ez volt az oka. Rendőrök jártak nála és az utolsó zugig átkutatták a lakást, sőt a benzinkutat is. Valami nyomot kerestek, ami Pasqualéhoz vezet, és ez Carment sokkal jobban megviselte, mint amikor dón Achille meggyilkolásáért jöttek az apját letartóztatni Carmen megtörtén zokogott, félt, hogy újrakezdődik a régi kálvária. Én meg láttam magam előtt a patika előtti sivár kis teret és az üzlet belsejét: szerettem a cukorkák és a szirupok szagát, a sötét fabútorokat a sok színes üveggel, és szerettem Gino szüleinek kedvességét, ahogy kissé görnyedten áthajolnak a pulton, mintha az erkélyről hajolnának ki. Akkor is ott voltak, biztosan, megremegtek a lövések zajától, és talán látták is, kimeredt szemmel, a fiukat összerogyni az ajtó előtt, látták a vért. Szerettem volna megbeszélni Lilával. De teljesen hidegen hagyta az eset, egynek tartotta a sok közül, csak annyit mondott: persze, a rendőrök vadásztak Pasqualéra. A hangja magával ragadott, és meggyőzött, hogy ha tényleg Pasquale ölte is volna meg Ginót - kizárt dolog -, akkor is mellette állna, mert amennyi rosszat tett, inkább őt kellett volna elvinniük a rendőröknek, mint a kommunista kőműves barátunkat. Aztán, mint akinek fontosabb mondanivalója is van, hangszínt váltott, és megkérdezte, rám bízhatja-e Gennarót iskolakezdésig. Gennarót? Hogy képzeli? Éppen eléggé kimerít Dede és Elsa.

- Miért? - mormoltam.

- Dolgoznom kell.

- A tengerhez készülök a lányokkal.

- Viszed őt is.

- Viareggióba megyünk, és augusztus végéig maradunk: Gennaro alig ismer, hiányoznál neki. Ha te is jössz, rendben, de egyedül nem vállalom.

- Megesküdtél, hogy a gondját viseled.

- Igen, ha rosszul volnál.

- És honnan tudod, hogy nem vagyok rosszul?

- Rosszul vagy?

- Nem.

- Akkor nem hagyhatnád Gennarót anyádra vagy Stefanóra?

Néhány másodpercig hallgatott, aztán gorombán megkérdezte:

- Megteszed nekem ezt a szívességet vagy nem?

Beadtam a derekam.

- Jól van, hozd ide.

- Majd Enzo odaviszi.

Enzo egy szombat este érkezett, egy hófehér Cinquecentóval, amelyet nem sokkal korábban vásárolt. Néztem az ablakból, hallottam, ahogy nyelvjárásban beszól az autóba a gyereknek, és a puszta látványa - ő volt, mit se változott, ugyanazok a kimért mozdulatok, ugyanaz az erős testalkat - fölelevenítette bennem a telepet és egész Nápolyt. Ajtót nyitottam a ruhámba csimpaszkodó Dedével együtt, és egyetlen, Gennaróra vetett pillantás elegendő volt, hogy rájöjjek, Melina már öt évvel korábban is jól látta, ami most, a fiú tízéves korára nyilvánvalóvá vált, hogy nemcsak Ninóra, de Lilára se hasonlít egy fikarcnyit sem, Stefano kiköpött mása volt.

Vegyes érzéseket váltott ki belőlem a felismerés: csalódottságot és elégedettséget. Mert egyfelől jó lett volna a lányaim mellett tudni Nino fiát, méghozzá hosszabb időre, másfelől viszont örömmel nyugtáztam, hogy Nino semmit sem hagyott Lilára.

Enzo azonnal visszaindult volna, de Pietro roppant szívélyesen fogadta, és rábeszélte, hogy maradjon éjszakára. Nógattam Gennarót, hogy játsszon Dedével, habár majdnem hat év volt közöttük, de míg a lányom hajlandónak mutatkozott volna, Gennaro határozottan megrázta a fejét. Szíven ütött, hogy Enzo mennyire figyel Gennaróra, pedig nem is az ő fia, látszott, hogy ismeri a szokásait, az ízlését, a szükségleteit. Hiába nyafogott Gennaro, hogy álmos, udvariasan felszólította, hogy lefekvés előtt menjen el pisilni és fogat mosni, aztán, amikor a gyerek kidőlt a fáradtságtól, gyengéden levetkőztette és ráadta a pizsamát. Miközben mosogattam és rendet raktam, Pietro szóval tartotta a vendéget. A konyhaasztalnál ültek, és nem találtak közös témát. Próbálkoztak a politikával, de amikor a férjem üdvözölte a kommunisták és a kereszténydemokraták progresszív közeledését, és erre Enzo közölte, hogy ha ez a stratégia működött volna, Berlinguer a munkásosztály legádázabb ellenségeit támogatta volna, inkább nem folytatták, nehogy hajba kapjanak. Pietro ekkor nyájasan a munkájáról kérdezte, és Enzo őszintének érezhette az érdeklődést, mert a szokásosnál bőbeszédűbbnek bizonyult, és hosszú, száraz, talán túlságosan is szakmai elbeszélésbe bonyolódott. Az IBM nemrég úgy döntött, hogy áthelyezi Lilával együtt Nola környékére, egy nagyobb gyárba, ahol háromszáz munkás és úgy negyven irodista dolgozik. Lélegzetelállító ajánlatot kaptak: havi háromszázezer líra Enzónak központvezetőként, és százezer

Lilának az asszisztenseként. Természetesen elfogadták, de nem adják ingyen ezt a sok pénzt, rengeteg munka vár rájuk. Mi vagyunk a felelősek, innentől többes számban beszélt, egy System 3 Model 10 gépért, a rendelkezésünkre áll két operátor és öt lyukasztó, akik egyben ellenőrök is. Össze kell gyűjtenünk és be kell vinnünk a rendszerbe egy rakás információt, hogy egy csomó mindent elvégeztethessünk a géppel: a könyvelést, a bérszámfejtést, a készletezést, a számlázást, az eladók munkarendjét, a rendeléseket a beszállítók felé, a gyártás és a szállítás rendjét. Kis kartonlapokkal dolgozunk, úgynevezett lyukkártyákkal. A lyukak jelentenek mindent, ez a munkánk lényege. Mondok egy példát, hogy mit kell tennünk egy hétköznapi számlázási művelet beprogramozásához. Fogjuk a szállítólevelet, melyre a raktáros rávezette a termékek és a vevő adatait. Mindennek van egy kódja, a vevőnek is, a vevő adatainak is, a terméknek is. A lyukasztók odaülnek a géphez, megnyomják a kártyakiadás gombját, és a billentyűk segítségével kártyákra írják a szállítólevél számát, a vevő kódját, az adatok kódját, a termék és a mennyiség kódját: ezek mind egy-egy lyukat jelentenek a kártyákon. Egyszóval: ezer szállítólevél tíz termékre, az tízezer kártya, melyeket mintha tűvel lyuggattak volna át, világos, tudtok követni?

így telt el az este. Pietro időnként bólogatott, jelezvén, hogy figyel, még egy-két kérdéssel is megpróbálkozott (rendben, a lényeg a lyukak, de számítanak a ki nem lyukasztott részek is?). Én egy félmosolyra szorítkoztam, miközben mosogattam és törölgettem. Enzo elégedettnek tűnt, hogy egy egyetemi professzor, meg a régi barátnője, aki diplomát szerzett és írt egy könyvet, ámultán hallgatja az előadását, mint két kisdiák. De valójában hamar elkalandozott a figyelmem. Egy operátor behelyez tízezer kártyát egy gépbe, amelyet válogatógépnek hívnak. A gép termékkódok szerint szétválogatja őket. Aztán következik a két olvasó, nem emberek, hanem szintén beprogramozott gépek, melyek leolvassák a kilyukasztott kártyákat. És aztán? Elvesztem. Elvesztem a kódok és a rengeteg kártya és a lyukak között, melyeket lyukakkal kell összehasonlítani, és lyukakat lyukak közül kiválasztani, és lyukakat leolvasni, és a lyukakkal csinálni a négy műveletet, meg neveket, címeket, összegeket nyomtatni. Elvesztem egy addig sosem hallott, titokzatos szó miatt is, fájl, Enzo gyakran használta, ilyen fájl, olyan fájl, és fogalmam se volt, mit jelent. Vesztettem Lilával szemben, aki keni-vágj a ezeket a kifejezéseket, mindent tud azokról a gépekről, arról a munkáról, amit most egy nagy gyárban végez Nolában, pedig nem is kellene dolgoznia, abból a pénzből, amit Enzo keres, fényesebben élhetne, mint én. Vesztettem Enzóval szemben, aki büszkén mondta: nélküle nem menne, hitet téve ezáltal odaadó szerelméről: nyilvánvaló volt, hogy örömmel jegyzi meg önmagának és másoknak Lila különlegességét, míg Pietro sosem dicsért engem, ellenkezőleg, csupán a gyerekei anyjaként kezelt, azt akarta, hogy a sok tanulás ellenére ne legyek képes önálló gondolatokra, megalázott azzal, hogy leszólt mindenért, ami érdekelt, amit olvastam, amit mondtam, és úgy tűnt, csak akkor hajlandó szeretni, ha újra és újra bebizonyítom az értéktelenségemet.

Végül én is leültem az asztalhoz, sértődötten, mert egyikük sem ajánlotta fel, hogy segít megteríteni, leszedni az asztalt, mosogatni, felsöpörni. Egy számla nem nagy ügy, mondta Enzo, csak egy irat, mibe kerül kézzel kitölteni? Semmibe, ha naponta tízet kell kiállítani. De ha ezret? A gépek akár kétszáz kártyát is leolvasnak percenként, tehát tíz perc alatt kétezret, ötven alatt tízezret. Óriási előny a gép gyorsasága, főleg bonyolult, időigényes műveletek esetén. Éppen ez a mi munkánk Lilával: felkészíteni a Rendszert bonyolult műveletek elvégzésére. A programok fejlesztési fázisai lenyűgözőek. Az operatív szakaszok kevésbé. A kártyák sokszor elakadnak vagy elszakadnak. Nagyon gyakori, hogy az összerendezett kártyákkal teli doboz leesik, és a kártyák szanaszét szóródnak a padlón. De nem baj, még ez a része is szép.

Közbeszóltam, csak, hogy éreztessem, én is jelen vagyok:

- Tud hibázni?

- Kicsoda?

-A gép.

- A gép én vagyok, Lenú. Ha hibázik, ha elront valamit, én hibáztam, én rontottam el.

- Aha - mondtam, és elmormoltam: - Fáradt vagyok.

Pietro bólintott, és úgy látszott, befejezettnek tekinti az estét. De aztán odafordult Enzóhoz:

- Nagyon érdekes, amit mondasz, de ha így van, a gépek átveszik majd az emberek helyét, eltűnik egy csomó szakma, a Fiatnál már most gépek hegesztenek, rengetegen elvesztik a munkájukat.

Enzo először egyetértett vele, aztán töprengeni látszott, végül megidézte az egyetlen embert, akinek valóban adott a szavára:

- Lina szerint nem baj: a megalázó, elbutító munkáknak el kell tűnniük.

Lina, Lina, Lina. Évődve megkérdeztem: ha Lina ennyire okos, miért te kapsz háromszázezret, ő meg csak százezret, miért te vagy a központvezető, és ő a segítőd? Enzo habozott, úgy tűnt, nagyon mondana valamit, de aztán letett róla. Dünnyögött: mit vársz tőlem, el kellene törölni a termelési eszközök magántulajdonát. Másodpercekig csak a hűtőgép zúgása hallatszott a konyhában. Pietro fölállt, és azt mondta: aludjunk.

Enzo hat óra előtt akart elindulni, de már hajnali négykor hallottam, hogy mozgolódik a szobájában, felkeltem, főztem neki egy kávét. A csendes lakásban, négyszemközt eltűnt a számítógépek nyelve meg a Pietro tekintélyének szóló irodalmi olasz is, átváltottunk nápolyi nyelvjárásra. Megkérdeztem, hogy vannak Lilával. Jól megvagyunk, mondta, noha Lila sosem nyughat. Rohangál a munka miatt, hadakozik az anyjával, az apjával, a bátyjával, segít Gennarónak megcsinálni a feladatokat, és ha úgy alakul, Rino gyerekeinek is segít, meg minden gyereknek, akik megfordulnak nálunk. Nem vigyáz magára, úgyhogy mindig nagyon kimerült, félő, hogy megint kikészül, nagyon fáradt. Hamar rájöttem, hogy a munkában összehangolt párosuknak a magánéletben is szorosabb rendszerre volna szüksége. Megkockáztattam: - Talán rendet kellene tennetek egy kicsit az életetekben: Lilának nem szabadna ennyire hajtania.

- Ezerszer mondtam neki.

- Meg aztán ott a válás: semmi értelme, hogy Stefano felesége maradjon.

- Nem érdekli.

- És Stefano?

- Nem is tudja, hogy manapság már lehet válni.

- És Ada?

- Adának van elég baja, örül, ha megél. Egyszer fent, egyszer lent,

aki fent volt, alulra kerül. A Carracciknak nincs már egy vasuk sem, csak adósságuk a Solaráknál, Ada próbálja megkaparintani, amit még lehet.

- És te? Nem akarsz megnősülni?

Kiderült, hogy Enzo szívesen nősülne, de Lila ellenzi. Nem akar időt pazarolni a válásra - ki nem szarja le, ha Stefano felesége maradok, veled élek, veled alszom, ez a lényeg -, és csak nevetett az újabb esküvő lehetőségén. Te meg én?, kérdezte. Te meg én mint házaspár? Miket beszélsz, jól megvagyunk így, ha pedig megunjuk egymást, mindenki megy a maga útjára. Egyszóval, nem érdekli egy új házasság, más foglalkoztatja.

- Micsoda?

- Hagyjuk.

- Mondd el.

- Nem beszélt róla?

- Miről?

- Michele Solaráról.

Elmesélte rövid, feszült mondatokban, hogy Michele Solara az eltelt évek alatt sem tett le arról, hogy Lila neki dolgozzon. Felajánlotta neki, hogy vezesse az új boltját a Vomerón. Vagy vállalja a könyvelését meg az adózását. Vagy legyen egy ismert kereszténydemokrata politikus barátjának a titkárnője. Sőt ajánlott neki havi kétszázezer lírát, csak azért, hogy kitaláljon ezt-azt, meglovagolva a féktelen gondolatait. Michele hiába költözött Posillipóba, a szülei a telepen maradtak, és ő továbbra is onnan irányította a mindenféle üzleteit. így Lila folyton belebotlott, az utcán, a piacon, a boltokban. Michele mindig roppant barátságos volt, szóba elegyedett vele, tréfálkozott Gennaróval, apró ajándékokat adott Lila fiának. De egy pillanat alatt komollyá tudott válni, és nyugodtan fogadta, hogy Lila visszautasítja az állásajánlatokat, elköszönt, és hozzátette a szokásos évődő stílusában: én nem adom fel, várok rád az örökkévalóságig, csak hívj, és rohanok. De amikor megtudta, hogy Lila az IBM-nél dolgozik, dühbe gurult, és megmozgatott mindenkit, akit ismert, hogy Enzót és vele együtt Lilát is kivonja a forgalomból. Nem járt sikerrel, az IBM-nek sürgető szüksége volt jó szakemberekre, és kevés Enzóhoz meg Lilához foghatót lehetett találni. De megváltozott a légkör. Enzót megtámadták Gino fasisztái a házuk előtt, és csak azért menekült meg, mert sikerült magára csuknia a kaput. De nem sokkal később Gennaróval történt valami aggasztó. Szokás szerint Lila anyja ment érte az iskolába, de nem látta Gennarót, pedig már minden gyerek kijött. Egy perce még itt volt, mondta a tanítónő. Itt volt, de eltűnt, mondták a többiek. Nunzia halálra rémülve felhívta a lányát a munkahelyén, Lila odarohant, és ő is keresni kezdte Gennarót. A parkban talált rá egy pádon. Nyugodtan ücsörgött, köpenyben, nyakkendőben, az iskolatáskájával, és a kérdésekre, hová tűntél, mit csináltál, csak vigyorgott üres tekintettel. Lila egyből rohant volna Micheléhez, hogy megölje, Enzo megverése és a gyerek elrablása miatt, de Enzo visszafogta. A fasiszták ütötték-vágták a baloldaliakat, és nem lehetett bizonyítani, hogy Michele áll a támadások mögött. Ami Gennarót illeti, maga is elismerte, hogy rövid eltűnése csak egy kis engedetlenség volt. Mindenesetre Enzo, miután megnyugtatta Lilát, elhatározta, hogy beszél Michelével. Elment a Solara bárba, Michele szemrebbenés nélkül végighallgatta. Aztán azt mondta: fogalmam sincs, mi a faszról beszélsz, Enzü: szeretem Gennarót, aki hozzáér, halott, de a sok hülyeség közül, amit összehordtál, egyvalami igaz, Lina okos, és kár, hogy elkótyavetyéli az eszét, évek óta kérem, hogy dolgozzon nekem. Bassza a csőrödet? Leszarom. De hibázol: ha szereted, biztasd, hogy használja ki a kivételes képességeit. Gyere, ülj le, igyál egy kávét, egyél egy süteményt, és meséld el, mire jók ezek a ti számítógépeitek. És nem érte be ennyivel. Amikor újra összefutottak, kétszer-háromszor, Michele egyre élénkebb érdeklődést mutatott a System 3 iránt. Egy napon még azt is megjegyezte, derűsen, hogy beszélt valakivel az IBM-nél, és megkérdezte, ki a jobb, Enzo vagy Lila, és az a valaki azt felelte, hogy Enzo kétségkívül jó, de Lila a legjobb a piacon. Ezek után Michele egyszer megállította Lilát az utcán, és tett neki egy meglepő ajánlatot. Kibérel egy System 3-at, és használja az összes üzleti tevékenységében. És alkalmazná Lilát központvezetőnek, havi négyszázezer líráért.

- Ezt sem mondta el neked? - puhatolózott Enzo.

- Nem.

- Nyilván nem akart zavarni, neked is megvan a magad baja. De tudod, Linának ez nagy ugrás lenne, kettőnknek meg nagy szerencse: hétszázezer lírát keresnénk együtt, érted?

- És mit gondol Lina?

- Szeptemberig kell választ adnia.

- És mi lesz?

- Nem tudom. Neked sikerült valaha is kitalálnod, mi jár a fejében?

- Nem. De te mit gondolsz, mit kellene tennie?

- Én azt gondolom, amit ő.

- Akkor is, ha nem értesz vele egyet?

- Akkor is.

Lekísértem a kocsiig. A lépcsőn eszembe jutott, hogy talán el kellene mondanom neki azt, amit biztosan nem tud, vagyis hogy Michele pókhálószerű szerelmet táplál Lila iránt, egy veszedelmes szerelmet, amely nem a testi birtoklásról és nem is egyfajta odaadó alárendeltségről szól. Úgy éreztem, meg kell tennem, kedveltem Enzót, és nem akartam, hogy azt higgye, csupán arról van szó, hogy egy félmaffiózó jó ideje azon mesterkedik, hogy megvásárolja a kedvese eszét. Amikor beült a volánhoz, megkérdeztem:

- És ha Michele le akarja csapni a kezedről?

- Megölöm - felelte szenvtelenül. - Egyébként meg nem akarja, szeretője van, mindenki tudja.

- Kicsoda?

- Marisa, megint teherbe ejtette.

Először azt hittem, rosszul hallok.

- Marisa Sarratore?

- Igen, Alfonso felesége.

Eszembe jutott a beszélgetésem Alfonsóval. Meg akarta osztani velem, hogy mennyire bonyolult az élete, de én visszakoztam, csak a felszínig jutottam, nem értettem meg a vallomása lényegét. Akkor zavarosnak éreztem a gondjait - újra beszélnem kellett volna vele, hogy tisztábban lássak, de talán másodjára sem értettem volna -, mindenesetre fájdalmasan belém fúródtak. Megkérdeztem: - És Alfonso?

- Nem érdekli, azt mondják, buzi.

- Ki mondja?

- Mindenki.

- A mindenki tág fogalom, Enzo. És mi mást mond még mindenki?

Cinkos szikra gyúlt a szemében.

- Sok mindent, csupa pletyka a telep.

- Vagyis?

- Felszínre kerültek régi dolgok. Azt beszélik, hogy Solara asszony ölte meg dón Achillét.

Elment, és reméltem, hogy magával viszi a szavait is. De velem maradtak, amit megtudtam, aggasztott, dühített. Hogy megszabaduljak tőlük, felhívtam Lilát, hangot adtam az aggodalmaimnak és a nemtetszésemnek: miért nem mondtál nekem semmit Michele ajánlatairól, főleg az utolsóról; miért fedted fel Alfonso titkát; miért terjesztetted el a pletykát a Solara fivérek anyjáról, ez a mi játékunk volt; miért küldted el hozzám Gennarót, félted, ne tagadd, jogom van tudni; miért nem mondod el soha, mi jár valójában a fejedben? Valóságos kifakadás volt, de legbelül azt reméltem, mondatról mondatra, hogy megvalósul, még ha csak telefonon is, a régi vágyam, és felülvizsgáljuk a kapcsolatunkat, tiszta vizet öntünk a pohárba, és könnyítünk a lelkiismeretünkön. Provokálni akartam, belekeverni más, egyre személyesebb kérdésekbe. De Lila ideges lett, hűvösen, rosszkedvűen beszélt. Te sok éve elmentél a telepről, mondta, éled a saját életedet, amelyben a Solarák, Stefano, Marisa, Alfonso semennyit, a nullánál is kevesebbet számítanak. Nyaralgass, zárta rövidre, írj, játszd az értelmiségit, mi túlságosan földhözragadtak vagyunk neked, maradj ki ebből, és nagyon kérlek, napoztasd egy kicsit Gennarót, nehogy olyan csenevész legyen, mint az apja.

A gúnyos hang, a lekezelő, szinte goromba stílus megfosztotta jelentőségétől az Enzo által elmondottakat, és kizárt minden eshetőséget, hogy megvitassam vele a könyveket, amiket olvasok, a szavakat, melyeket Mariarosától és a firenzei társaságtól tanultam, a kérdéseket, melyeket önmagámnak próbálok feltenni, és amelyekre, ha felvázolnám az alapokat, biztosan tudna válaszolni, mindenkinél jobban. Rendben, gondoltam, én élem az életemet, te meg a tiédet: ha nem akarsz, ne nőj fel, játszogass tovább az udvaron, lassan harmincévesen, én megyek a tengerhez. így is tettem.

Kibéreltünk egy ronda házat Viareggióban, Pietro elvitt engem és a három gyereket, aztán visszatért Firenzébe, befejezni a könyvét. Tessék, gondoltam, jómódú asszony vagyok, nyaralok három gyerekkel: egy rakás játék, napernyő az első sorban, puha törülközők, mindenféle finomság, öt bikini, különböző színekben, mentolos cigaretta, a bőrömet barnító, hajamat még inkább kiszőkítő napsütés. Minden este felhívtam Pietrót és Lilát. Pietro elmondta, hogy ki keresett, egy távoli világ maradványai, és, ritkábban, beszélt a lehetséges munkaterveiről. Amikor Lilát hívtam, átadtam a kagylót Gennarónak, aki kedvetlenül elmesélte az anyjának a napja fontosabb eseményeit, aztán jó éjszakát kívánt. Én nem sokat beszéltem, se Pietróval, se Lilával. Úgy éreztem, Lila végérvényesen nem több puszta hangnál.

De egy idő után rájöttem, hogy egyáltalán nem így van, nagyon is hús-vér lényként él Gennaróban. A kisfiú szembeszökően hasonlított Stefanóra, Lilára viszont egyáltalán nem. Azonban a gesztusai, a beszédmódja, bizonyos szófordulatai, a töltelékszavai, a fellobbanásai a kislány Lilát idézték. így ha időnként elbambultam, összerezzentem a hangjára; vagy elbűvölve figyeltem, ahogy gesztikulál, miközben egy játék szabályait próbálja elmagyarázni Dedének.

Az anyjával ellentétben viszont Gennaro alattomos volt. A kislány Lila gonoszsága mindig nyílt volt, semmilyen büntetéstől való félelem miatt nem rejtette el. Gennaro ellenben játszotta a jól

nevelt, majdhogynem félénk kisfiút, de amint hátat fordítottam, piszkálni kezdte Dedét, eldugta a babáját, megütötte. Ha megfenyegettem, hogy büntetésből nem telefonálunk este az anyjának, hogy jó éjszakát kívánjon neki, mélységesen bűnbánó arcot vágott. De valójában egyáltalán nem izgatta egy ilyesféle büntetés eshetősége, az esti telefonálás szertartását én erőltettem rá, ő gond nélkül meglett volna nélküle. Sokkal inkább aggasztotta az a fenyegetés, hogy nem kap fagylaltot. Ilyenkor sírva fakadt, hüppögve közölte, hogy vissza akar menni Nápolyba, és én azonnal visszakoztam. De ez nem volt neki elég. Úgy állt bosszút rajtam, hogy titokban kegyetlenkedett Dedével.

Azt hittem, hogy a lányom fél tőle, gyűlöli. De nem. Az idő múlásával egyre kevésbé reagált Gennaro gáncsoskodásaira, beleszeretett. Rinónak vagy Rinucciónak hívta, mert Gennaro azt mondta, hogy így szólítják a barátai, és követte mindenben, a figyelmeztetéseimmel mit sem törődve, sőt elcsalogatta messze a napernyőnktől. Egész nap kiabáltam: Dede, hová mész, Gennaro, gyere ide, Elsa, mit csinálsz, ne edd meg a homokot, Gennaro, fejezd be, Dede, ha nem hagyod abba, jövök, és lesz nemulass. Hiába minden. Elsa ette a homokot, és miközben lemostam a száját, Dede és Gennaro eltűnt.

Egy közeli nádasban rejtőztek el. Egyszer utánuk mentem Elsával, megnézni, mit művelnek, és fölfedeztem, hogy levették a fürdőruhát, és Dede kíváncsian fogdossa Gennaro meredező micsodáját. Megálltam néhány méterre tőlük, nem tudtam, mit tegyek. Dede - tudtam, láttam - gyakran maszturbált, hason fekve. De sokat olvastam a gyerekek szexualitásáról - még egy könyvet is vettem a lányomnak, amely színes ábrákkal és rövidke mondatokban mutatta be, mi történik férfi és nő között, fel is olvastam belőle, de egyáltalán nem érdekelte -, úgyhogy nagy nehezen mindig megálltam, hogy közbeavatkozzam és leteremtsem, sőt mivel biztos voltam benne, hogy az apja viszont megtenné, vigyáztam, nehogy rajtakapja.

De most mit tegyek? Engedjem, hogy játszadozzanak egymással? Forduljak meg, és hagyjam ott őket? Vagy menjek oda hozzájuk, mintha mi sem történt volna, és beszéljek másról? És mi van, ha ez a nála jóval idősebb kisfiú ki tudja, mire kényszeríti Dedét, mi van, ha bántja? Nem veszélyes ez a korkülönbség? Végül két esemény egy csapásra megoldotta a helyzetet: Elsa meglátta a nővérét, és örömében odakiáltott neki; ugyanakkor meghallottam Gennaro nyelvjárásban Dedéhez intézett szavait, ugyanazokat a durva, szörnyen közönséges szavakat, melyeket kislányként én is megtanultam az udvaron. Nem bírtam tovább, szertefoszlott mindaz, amit a gyönyörről, látenciáról, neurózisról, gyerekek és felnőtt nők polimorf perverziójáról olvastam, és csúnyán leteremtettem őket, különösen Gennarót, aztán karon ragadtam, és odébb vonszoltam. Sírva fakadt, Dede meg közölte velem, hidegen, elszántan: nagyon gonosz vagy.

Vettem fagylaltot mindkettejüknek, de ekkor elkezdődött egy időszak, amelyben az elővigyázatos őrködés, hogy az eset meg ne ismétlődhessen, egyfajta riadalommal párosult, mivel Dede egyre inkább kezdte átvenni a nápolyi nyelvjárás közönséges kifejezéseit. Esténként, amikor a gyerekek már aludtak, törtem a fejem: annak idején én is ugyanígy játszadoztam a többi gyerekkel az udvaron? És Lilának vannak ilyen emlékei? Sosem beszéltünk erről. Használtunk csúnya szavakat, igen, de sértésként, arra szolgáltak, többek közt, hogy elrettentsük a disznó felnőtteket, káromkodásokat üvöltve menekültünk. De egyébként? Nehezemre esett feltennem magamnak a kérdést: mi ketten Lilával fogdostuk valaha egymást? Vágytam rá valaha is, hogy megtegyem, kislányként, kamaszként, felnőttként? És ő? Hosszasan egyensúlyoztam ezeknek a kérdéseknek a peremén. Végül halkan megfeleltem magamnak: nem tudom, nem akarom tudni. Aztán mégis beismertem magamnak, hogy talán mindig is volt bennem valamennyi csodálat a teste iránt, de kizártam, hogy bármi is történt volna közöttünk. Még csak az kellett volna, ha kiderül, a szüléink agyoncsaptak volna minket.

Mindenesetre az esetet követő napokban nem vittem el Gennarót telefonálni. Féltem, hogy azt mondja az anyjának, nem érzi jól magát velem, vagy elmeséli a történteket. Bosszantott ez a félelem: miért aggódom? Hagytam, hogy elhalványodjon az emlék. Idővel engedtem a gyeplőn, nem őrködhettem Dede és Gennaro fölött éjjelnappal. Békén hagytam őket, inkább Elsával foglalkoztam. Csak akkor kiabáltam rájuk idegesen a partról, a törülközőikkel a kezemben, ha nem akartak kijönni a vízből, pedig már szederjes volt a szájuk és ráncos az ujjbegyük.

Elrepült az augusztus. Otthoni teendők, bevásárlás, strandtáskák telipakolása, tengerpart, vissza a házba, vacsora, fagylalt, telefon. Beszélgettem más anyukákkal, mindannyian idősebbek voltak nálam, és örültem, ha dicsérik a gyerekeimet, a türelmemet. Meséltek a férjükről, a munkájáról. Én is beszéltem az enyémről, egyetemi tanár, mondtam, latint tanít. Hétvégenként megjött Pietro, pontosan úgy, ahogy évekkel korábban Ischián Stefano és Rino. Újdonsült ismerőseim roppant tiszteletteljes pillantásokkal méregették, úgy tűnt, a rangjának köszönhetően még a bozontos üstöké sem zavarja őket. Fürdött a lányokkal meg Gennaróval, veszedelmesnek látszó kalandokat eszelt ki, és remekül szórakoztak mind a négyen, aztán dolgozott egy kicsit a napernyő alatt, és időnként panaszkodott, hogy alig tud aludni, sokszor elfelejti bevenni a nyugtatót. Mindig a konyhában tett a magáévá, miközben a gyerekek aludtak, hogy föl ne ébressze őket az ágy nyikorgása. Immár úgy tűnt, a házasság intézménye, a hiedelmekkel ellentétben, minden emberitől megfosztja a közösülést.

Pietro szúrta ki, egy szombaton, az Italicus expresszvonaton végrehajtott fasiszta robbantásról szóló, napok óta özönlő tudósítások között a rövidke cikket a Corriere della Serábán egy kis nápolyi gyárról.

- Nem a Soccavo gyárban dolgozott a barátnőd? - kérdezte.

- De, miért?

Odaadta az újságot. Egy háromtagú kommandó, két férfi és egy nő, betört egy szalámigyárba Nápoly külvárosában. Először lábon lőtték a portást, Filippo Cara állapota válságos, aztán felmentek a tulajdonos, egy fiatal nápolyi vállalkozó, Brúnó Soccavo irodájába, és négy pisztolylövéssel - három a mellkasába, egy a fejébe -kivégezték. Miközben olvastam, láttam Brúnó arcát, ahogy szétrobban, a hófehér fogsorával együtt. Ó, istenem, istenem, elállt a lélegzetem. Pietróra hagytam a gyerekeket, és rohantam telefonálni Lilának. Kicsöngött, hosszan, de nem vette fel. Este újra megpróbáltam, semmi. Másnap sikerült elérnem, riadtan megkérdezte: mi történt, baj van Gennaróval? Megnyugtattam, elmondtam, mi történt Brúnóval. Nem tudott róla, hagyta, hogy végigmondjam, végül fahangon közölte: igazán rossz hír. Ennyi. Nógattam: hívj fel valakit, tudj meg többet, kérdezd meg, hová küldhetek részvéttáviratot. Senkivel sem tartom már a kapcsolatot a gyárból, mondta, aztán még eldünnyögte: minek az a távirat, hagyd.

Hagytam. De másnap az II Manifestóbán találtam egy cikket, Giovanni Sarratore, vagyis Nino tollából, amely részletesen

bemutatta a kis, Nápoly környéki gyárat, kiemelte az elmaradott területeken dúló politikai viszályokat, és meleg szavakkal megemlékezett a tragikus körülmények között elhunyt tulajdonosról, Brúnó Soccavóról. Napokig kerestem az esetről szóló cikkeket, de hiába, gyorsan eltűnt az újságokból, ráadásul Lila sem volt hajlandó többet mondani. Esténként felhívtam a gyerekekkel együtt, és mindig rövidre zárta: adod Gennarót? Amikor megemlítettem Ninót, különösen bosszússá vált a hangja. Régi rossz szokás, dörmögte, mindenbe beleüti az orrát: hogy jön ide a politika, más lehetett a háttérben, errefelé ezer okból kinyírhatnak, hűtlenség, becstelenség vagy egy rossz pillantás. így hát teltek a napok, és Brúnó végül csupán egy kép maradt számomra. Nem a gyártulajdonos, akit az Airoták befolyását kihasználva telefonon megfenyegettem, hanem az a srác, aki megpróbált megcsókolni, de ridegen visszautasítottam.

Már ott, a strandon megkörnyékeztek a rossz gondolatok. Lila tudatosan elfojtja az érzéseit, érzelmeit. Minél inkább keresem az eszközöket, hogy feltárjam saját magamat, ő annál inkább elrejtőzik. Minél inkább próbálom kirángatni a fényre, a tisztánlátást hajszolva, annál inkább behúzódik a félhomályba. Mint a telihold, amikor meglapul az erdő mögött, és az ágak csiklandozzák az arcát.

Szeptember elején visszatértem Firenzébe, de ahelyett, hogy elmúltak volna, a rossz gondolatok fölerősödtek. Fölösleges lett volna beszélnem róluk Pietróval. Nagyon zavarta, hogy újra otthon vagyok a gyerekekkel, elmaradásban volt a könyvével, szenvedett a gondolattól, hogy hamarosan kezdődik a tanév. Egyik este Dede és Gennaro összekapott valamin az asztalnál, mire Pietro felpattant, kirohant a konyhából, és úgy bevágta az ajtót, hogy kitörött az üveg, és szanaszét szóródott a padlón. Felhívtam Lilát, és kerekperec megmondtam neki, hogy vigye el a fiát, másfél hónapja nálam van már.

- Nem maradhatna a hónap végéig?

- Nem.

- Itt rossz a helyzet.

- Itt is.

Enzo még az éjjel elindult, és délelőtt meg is érkezett. Pietro dolgozni volt, én már összecsomagoltam Gennarónak. Elmagyaráztam Enzónak, hogy a gyerekek közti feszültség

elviselhetetlenné vált, sajnálom, de három gyerek sok nekem, nem bírom tovább. Megérti, mondta, megköszönte, amit addig tettem. Aztán elmormolta, mentegetőzésképpen: tudod, Lina milyen. Nem feleltem, azért sem, mert Dede kétségbeesetten bömbölt Gennaro elutazása miatt, meg azért sem, mert olyat mondhattam volna -pontosan Lila milyenlétéből kiindulva -, amit később talán megbánok.

Még önmagámnak sem mertem megformázni a gondolataimat, féltem, hogy a tények varázsütésre igazodnak a szavakhoz. De nem tudtam kitörölni az agyamból a mondatokat, éreztem, hogy kivirágoznak az agyamban, és megijedtem tőlük, és lenyűgöztek, elborzasztottak, meghódítottak. Kézen fogott a beidegződésem, hogy egymástól távoli elemek összekapcsolásával próbálom kialakítani a rendet. Összekötöttem Gino meggyilkolását Brúnóéval (Filippo, a gyár portása túlélte), és arra jutottam, hogy mindkét eset Pasqualéhoz és talán Nadiához vezet. Már ez a feltevés is óriási izgalommal töltött el. Fel akartam hívni Carment, hogy megkérdezzem, tud-e valamit a bátyjáról, de aztán meggondoltam magam, megrémisztett a gondolat, hogy lehallgathatják a telefonját. Amikor Enzo eljött Gennaróért, azt mondtam magamban: most beszélek vele erről, meglátjuk, hogyan reagál. Mégsem tettem meg, féltem, hogy túl sokat mondok, féltem kiejteni annak a személynek a nevét, aki Pasquale és Nadia mögött áll: vagyis Lila; már megint Lila; Lila, aki nem beszél, hanem cselekszik; Lila, akit átitatott a telepi kultúra, aki semmibe veszi a rendőrséget, a törvényt, az államot, aki szerint bizonyos problémákat csak a nagykéssel lehet megoldani; Lila, aki jól ismeri az egyenlőtlenség borzalmát; Lila, aki a Tribunali úti társaság idején megtalálta a módját, hogy a forradalmiság elméletében és gyakorlatában is aktívan részt vegyen; Lila, aki politikai célokká változtatta régi és új vágyait; Lila, aki novellaszereplőként mozgatja az embereket; Lila, aki összekapcsolta, összekapcsolja személyes tapasztalatunkat a nyomorról és az elnyomásról a fasiszták, a gyártulajdonosok, a tőke elleni fegyveres harccal. Nyíltan beismerem, most először: azokban a szeptemberi napokban azt gyanítottam, hogy nemcsak Pasquale -akit a saját múltja sarkallt, hogy fegyvert ragadjon-, nemcsak Nadia, hanem maga Lila is részt vett a vérontásban. Jó ideig, miközben főztem, miközben a gyerekekkel foglalkoztam, láttam magam előtt, a másik kettővel együtt, ahogy lelövik Ginót, rálőnek Filippóra, lelövik Brúnó Soccavót. És ha nehezemre esett a támadók szerepében elképzelni Pasqualét és Nadiát - Pasqualét kicsit hencegősnek tartottam, de jó srácnak, aki nagy bunyókra kapható, de gyilkosságra nem; Nadiát meg jóravaló lánynak, aki sebet ejteni legföljebb a gonosz szavaival tud -, Lila felől nem voltak kétségeim: képes volna kifundálni a leghatékonyabb tervet, minimalizálni a veszélyeket, féken tartani a félelmet, képes egyfajta elvont tisztasággal felruházni a gyilkos szándékot, tudná, hogyan különítse el az embert a testtől és a vértől, neki nem volna se gátlása, se lelkiismeret-furdalása, Lila gyilkolna, és helyesnek érezné.

íme tehát, itt van, jól kivehetően, Pasquale, Nadia és még ki tudja, kicsodák árnyaival együtt. Áthajtanak autóval a téren, lelassítanak a patika előtt, és rálőnek Ginóra, a fehér köpenyes fasiszta verőlegényre. Vagy odaérnek a Soccavo gyárhoz a poros úton a szeméthalmok között. Pasquale bemegy a kapun, lábon lövi Filippót, fröcsög a vér a portásfülkében, üvöltés, rémült tekintetek. Lila jól ismeri az utat, átvág az udvaron, belép a gyárba, fölmegy a lépcsőn, beront Brúnó irodájába, és miközben Brúnó vidáman köszönti, szia, mi járatban errefelé, háromszor mellkason lövi, aztán egyszer arcon.

Igen, antifasiszta mozgalom, új ellenállás, proletár igazságtétel és más formulák, melyeket Lila, aki ösztönösen kivonta magát a nyáj szellemű kérődzésből, nyilvánvalóan képes volt megtölteni tartalommal. Talán ezek az akciók kötelezőek voltak számára, hogy beléphessen, mondjuk, a Vörös Brigádokba, az Élvonalba, a Proletár Fegyveres Egységekbe. Lila is eltűnik majd a telepről, ahogyan Pasquale. Talán ezért akarta rám hagyni Gennarót, látszólag egy hónapra, valójában azonban örökre. Sosem látjuk többé. Vagy letartóztatják, ahogy a Vörös Brigádok vezetőit, Curciót és Franceschinit. Vagy amilyen éles eszű és vakmerő, elmenekül a rendőrök és a börtön elől. És amikor megvalósul a nagy terv, újra felbukkan, diadalittasan, a forradalmár vezér szerepében sütkérezve, és azt mondja nekem: te írod a regényt, én meg élem, valós személyekkel, valódi vérrel, a való világban.

Éjszakánként minden fantáziakép megtörtént vagy éppen történő dolognak tűnt, és aggódtam Liláért, láttam magam előtt, ahogyan vadásznak rá, megsebesítik, mint annyi mindenkit a zavargó világban, és sajnáltam, de egyben irigyeltem is. Egyre nőtt bennem a gyermekkori meggyőződés, hogy Lila különleges küldetéssel született, és bántam, hogy elmenekültem Nápolyból, és elszakadtam tőle, gyötört a vágy, hogy mellette legyek. De haragudtam is rá, amiért a megkérdezésem nélkül lépett erre az útra, mintha úgy gondolta volna, én nem vagyok azon a szinten. Pedig nagyon is sokat tudtam a tőkéről, a kizsákmányolásról, az osztályharcról, a proletárforradalom szükségszerűségéről. Én is részt vehettem volna, én is hasznos lehettem volna. Rosszkedvűen kókadoztam az ágyban, boldogtalanul családanya és feleség mivoltomtól, és a kilátástalanságtól, hogy életem végéig ugyanaz a mókuskerék vár rám a konyhában, a hitvesi ágyban.

Nappal józanabb voltam, felülkerekedett bennem a félelem. Elképzeltem az ördögi Lilát, ahogy mesterien szítja a gyűlöletet, és egyre inkább belemerül a véres akciókba. Igen, megvolt hozzá a bátorsága, hogy egyre messzebbre menjen, hogy döntést hozzon, az olyan ember sziklaszilárd határozottságával és tüzes kegyetlenségével, akit igaz célok lelkesítenek. De miféle célok? Polgárháborút szítani? Csatatérré tenni a telepet, Nápolyt, Olaszországot, Vietnammá változtatni a Földközi-tenger vidékét? A keleti és a nyugati blokk közötti borzalmas, végeláthatatlan háborúba hajszolni mindnyájunkat? Aztán elősegíteni, hogy a háború futótűzként továbbterjedjen egész Európán, az egész világon? Előre a győzelemig? De miféle győzelemig? Lerombolt, kiégett városok, halottak az utcákon, gyalázatos összecsapások nemcsak az osztályellenséggel, hanem egyazon fronton belül is, a különféle régiók forradalmár csoportjai között, persze mindig a munkásosztály és a proletárdiktatúra nevében. Egészen az atomháborúig?

Rémülten becsuktam a szemem. A lányok, a jövő. Frázisokba kapaszkodtam: női szubjektum, destruktív patriarkális logika, a túlélés feminin értéke, könyörület. Beszélnem kell Lilával, hajtogattam magamban. El kell mondania, miben mesterkedik, mit tervez, hogy eldönthessem, lehetek-e a cinkosa vagy sem.

De mégsem hívtam föl, és ő sem engem. Biztosan nem tett jót, hogy hosszú évekig a telefonhang volt az egyetlen kapcsolat közöttünk. Megmaradt a kapocs kettőnk élete között, de csak felületesen. Elvont lényekké váltunk egymás számára, olyannyira, hogy most egyszerre tekinthetek Lilára számítógép-szakértőként meg elszánt és rettenthetetlen városi harcosként, Lila meg rám a sikeres értelmiségi megtestesítőjeként, a gyerekeinek, a könyveknek, az egyetemi tanár férjével való tudós beszélgetéseknek élő, művelt és jómódú asszonyként. Szükségünk lett volna rá, hogy újra testet öltsünk a másik számára, de túlságosan eltávolodtunk egymástól, nem tudtuk megtenni.

így telt el a szeptember és az október is. Nem beszéltem senkivel, még Adelével sem, akinek rengeteg munkája volt, és Mariarosával sem, aki befogadta Francót - a rokkant, segítségre szoruló, a depressziótól megváltozott Francót -, és amikor találkoztunk, mindig nagyon megörült ugyan, megígérte, hogy átadja az üdvözletem Francónak, de aztán rohant a dolgára. Pietro némaságáról nem is beszélve. Egyre jobban terhére volt a könyveken túli világ, nagyon nem szívesen ment be az egyetem szabályozott káoszába, gyakran színlelt betegséget. Azt mondta, a kutatásai miatt, de sehogyse sikerült befejeznie a könyvét, nem is nagyon dolgozott rajta, és bűnbocsánatképpen, felénk és önmaga felé, vigyázott Elsára, főzött, söpört, mosott, vasalt. Többször csúnyán leteremtettem, hogy menjen vissza az egyetemre, de mindig azonnal meg is bántam. Amióta az erőszak már az ismerőseimet is elérte, aggódtam érte. Nem tett le arról, noha nemegyszer veszélybe sodródott miatta, hogy nyilvánosan szót emeljen a diákjai és kollégái hülyeségei ellen, ahogyan a dolgot egyetlen szóval nevezni szokta. Én, bár féltettem, vagy talán éppen azért, mert féltettem, sosem értettem vele egyet. Reméltem, hogy a kritikámtól belátja a tévedését, felhagy a reakciós reformizmussal (ezt a kifejezést használta), és plasztikusabbá válik. De ettől, a szemében, közel kerültem az őt támadó diákokhoz, az ellene összeesküdt professzorokhoz.

Pedig nem, kuszább volt a helyzet. Egyfelől védeni akartam,

valahogyan, másfelől úgy éreztem, ezzel Lila mellé állok, és képviselem a döntéseimet, amelyeket titkon neki tulajdonítottam. Sokszor eszembe jutott, hogy felhívom, beszélek neki Pietróról meg a konfliktusainkról, aztán megkérdezem, hogy mit szól hozzá, és szép lassan, lépésről lépésre kicsalogatom a rejtekéből. Persze nem tettem meg, nem is várhattam őszinteséget ilyen témákban telefonon. De egyik este ő hívott, roppant jókedvűen.

- Jó hírem van.

- Mi történt?

- Központvezető lettem.

- Hogy érted?

- Az IBM mechanográfiai központjában, amit Michele kibérelt.

Nem hittem a fülemnek. Megkértem, hogy ismételje meg,

magyarázza el. Elfogadta Solara ajánlatát? Oly sok ellenállás után megint az alkalmazottja lesz, mint annak idején a Mártírok terén? Igen, mondta lelkesen, csak úgy szárnyalt a hangja, egyre közlékenyebbé vált: Michele rábízta a System 3 számítógépet, melyet bérelt, és beállított egy acerrai cipőraktárba; lesznek segítői is, operátorok és lyukasztók; a fizetés négyszázhuszonötezer líra havonta.

Rosszul érintett. Egyetlen pillanat alatt szertefoszlott bennem a kép az elszánt harcosról, sőt minden, amit Liláról tudni véltem, megingott. Azt mondtam:

- Sosem hittem volna rólad.

- Mit kellett volna tennem?

- Visszautasítani.

- Miért?

- Tudjuk, kik a Solarák.

- Na és? Volt már ilyen, és Michelénél jobb dolgom volt, mint annál a szemét Soccavónál.

- Te tudod.

Hallottam a lélegzetét. Azt mondta:

- Nem tetszik ez a stílus, Lenú. Többet keresek, mint Enzo férfiként, mi a gond?

- Semmi.

- A forradalom, a munkásosztály, az új világ meg a többi faszság?

- Hagyd abba. Ha most váratlanul úgy döntöttél, hogy egy igazi beszélgetésre vágysz, én itt vagyok, ha nem, fejezzük be.

- Megjegyezhetek valamit? Mindig azt használod, hogy igazi meg igazán szóban is, írásban is. Meg azt, hogy váratlanul De mikor beszél az ember igazán, mikor történnek a dolgok váratlanul? Tudod jól, nálam is jobban, hogy átverés az egész, és hogy egyik dolog után jön a másik meg a harmadik. Én már semmit sem csinálok igazán, Lenú. És csak a hülyék hiszik, hogy a fontos dolgok váratlanul történnek.

- Remek. Azt akarod elhitetni velem, hogy mindent te irányítasz, hogy te használod Michelét, és nem Michele téged? Fejezzük be, szia.

- Nem, mondd el, amit szeretnél.

- Nincs mit mondanom.

- Beszélj, vagy beszélek én.

- Beszélj csak, hadd halljam.

- Engem kritizálsz, a húgodnak meg nem szólsz semmit?

Szíven ütött.

- Hogy jön ide a húgom?

- Nem tudsz semmit Elisáról?

- Mit kellene tudnom?

Gonoszul fölnevetett.

- Kérdezd meg anyádtól, apádtól, a két öcsédtől.

Nem mondott többet, dühösen lecsapta. Idegesen hazatelefonáltam, anyám vette fel.

- Néha eszedbe jut, hogy létezünk - mondta.

- Mama, mi történt Elisával?

- Az, ami manapság a nőkkel szokott.

- Micsoda?

- Összejött valakivel.

- Járnak?

- így is mondhatjuk.

- Kivel?

A válasz tőrt döfött a szívembe.

- Marcello Solarával.

Hát ezt akarta Lila a tudomásomra juttatni. Marcello, kamaszkorunk szép Marcellója, Lila kitartó és kétségbeesett udvar lója, akit Lila megalázott azzal, hogy hozzáment Stefano Carraccihoz, szóval Marcello most elragadta a húgomat, a legkisebbet a családban, a rendes kis húgocskámat, a nőt, akit még mindig egy elbűvölő kislánynak láttam. És Elisa hagyta magát elragadni. És a szüleim meg az öcsikéim a kisujjukat sem mozdították, hogy megakadályozzák. És a családom, s így tulajdonképpen én is, mindannyian rokonságba kerülünk a Solarákkal.

- Mióta? - kérdeztem.

- Mit tudom én, egy éve.

- És ti beleegyeztetek?

- Te kérted a beleegyezésünket? Mentél a magad feje után. És Elisa is.

- Pietro nem Marcello Solara.

- Igazad van: Marcello sosem hagyná, hogy Elisa úgy bánjon vele, ahogy te Pietróval.

Csönd.

- Szólhattatok volna, megkérdezhettetek volna.

- És miért? Elmentél. „Majd én gondoskodom rólatok, ne aggódjatok.” Na persze. Csak a magad dolgával törődsz, szarsz ránk.

Úgy döntöttem, hogy azonnal elutazom Nápolyba a lányokkal. Vonattal akartam menni, de Pietro felajánlotta, hogy elvisz minket kocsival, gondoskodásnak álcázva, hogy nincs kedve dolgozni. Már amikor leereszkedtünk a Doganelláról, és bekerültünk a kaotikus nápolyi forgalomba, éreztem, hogy újra magával ragad a város, az íratlan törvényeivel. Utoljára az esküvőm előtt jártam Nápolyban. Elviselhetetlen volt a lárma, idegesített az állandó dudálás, az autósok szitkozódása, amiért Pietro, nem ismervén az utat, lassított, tétovázott. Nem sokkal a III. Károly tér előtt szóltam neki, hogy álljon meg, átültem a kormányhoz, és a kellő erőszakossággal elvezettem a Firenze útig, a szállodáig, ahol Pietro évekkel korábban megszállt. Leraktuk a csomagokat. Szépen kicsinosítottam a lányokat meg magamat. Aztán elmentünk a telepre a szüléimhez. Mit képzeltem? A diplomás, jó családba beházasodott nővér majd megmondja a kishúgának? Rábeszéli a szakításra? Közli vele: Marcellót azóta ismerem, amióta megpróbált berángatni a kocsijába, és leszakította a csuklómról anyám ezüst karkötőjét, úgyhogy higgy nekem, közönséges és erőszakos ember? Igen, elszánt voltam, a feladatomnak tekintettem, hogy kirántsam Elisát a csapdából.

Anyám nagy szeretettel fogadta Pietrót, és egyiket a másik után -ez Dedének a nagyitól, ez Elsának - odaadta a lányoknak az ajándékokat, melyeket a kicsik több-kevesebb lelkesedéssel fogadtak. Apám berekedt a meghatottságtól, lefogyott, még alázatosabbnak tűnt. Vártam, hogy megjelenjen a két öcsém, de kiderült, hogy nincsenek otthon.

- Folyton dolgoznak - mondta apám kedvetlenül.

-Mit?

- Gürcölnek - szólt közbe anyám.

-Hol?

- Marcello helyezte el őket.

Eszembe jutott, hogyan helyezte el Marcello Antoniót, mit tett vele.

- De mit csinálnak? - kérdeztem.

Anyám dühösen odavágta:

- Pénzt keresnek, ennyi. Elisa nem olyan, mint te, Lenü, Elisa gondol mindnyájunkra.

Úgy tettem, mintha nem hallottam volna.

- Mondtad neki, hogy ma érkezem? Hol van?

Apám lesütötte a szemét, anyám szárazon azt mondta:

- Ahol lakik.

Bedühödtem.

- Nem él már itt?

- Nem.

- Mióta?

- Úgy két hónapja. Van egy szép lakásuk Marcellóval az újtelepen - közölte fagyosan anyám.

Tehát már nem csak együtt járnak. Azonnal el akartam menni hozzá, hiába ismételgette anyám: mit ugrálsz, a húgod

meglepetéssel készül, később elmegyünk mindannyian. Nem hallgattam rá. Felhívtam Elisát, fölvette, egyszerre volt jókedvű és zavart a hangja. Várj meg, odamegyek, mondtam. Pietrót és a lányokat anyáméknál hagytam, és elindultam gyalog.

Még szakadtabb lett a telep: omló vakolatú házak, számtalan kátyú az utakon, mocsok. A falakat borító gyászhirdetések között -sosem láttam ennyit - rábukkantam az öreg Ugo Solara, Marcello és Michele nagyapjának halálhírére. A dátum szerint nem a közelmúltban történt az eset, hanem legalább két hónappal korábban, már kifakultak, elkenődtek a fennkölt mondatok, a fájdalmas madonnák arca és maga a halott neve is. Egyes gyászhirdetések kitartottak az utcákon, mintha a többi halott tiszteletből úgy döntött volna, hogy senkivel sem közli eltűnését a világról. Stefano csemegeboltjának bejáratánál is láttam jó néhányat. Nyitva volt a bolt, de csak egy résnek tűnt a falon, sötétnek, kihaltnak, Carracci felbukkant egy pillanatra odabent, fehér köpenyben, aztán eltűnt, akár egy kísértet.

Elfordultam a vasút felé, elmentem az egykor új csemegeboltnak nevezett üzlet előtt. A redőny leengedve, a sínből félig kiugorva, rozsdásan, teli obszcén feliratokkal és rajzokkal. Elhanyagolt volt az egész környék, az egykori ragyogó fehérség szürkeséggé lett, itt-ott már mállott a vakolat, kilátszott alóla a tégla. Elmentem Liláék valamikori háza előtt. Az akkori csenevész fákból alig néhány maradt meg. A lépcsőházajtó üvegét egy ragasztószalag tartotta egyben. Elisa jóval följebb lakott, egy jobb állapotú, igényesebb részen. A portás, egy vékony baj szú, kopasz emberke kihajolt a fülkéből, megállított, és ellenségesen megkérdezte, kit keresek. Nem tudtam, mit mondjak, Solara, dörmögtem. Tiszteletteljes ábrázatot öltött, és továbbengedett.

A liftben döbbentem rá, hogy mintha visszakozott volna az énem. Amit elfogadhatónak éreztem volna Milánóban vagy Firenzében - a nő szabad rendelkezése a testével és a vágyaival, házasságon kívüli együttélés -, a telepen elfogadhatatlannak tűnt: a húgom jövője forgott kockán, nem bírtam nyugton maradni. Elisa összebútorozott Marcellóval, egy veszélyes alakkal? És anyám örül neki? Anyám, aki őrjöngött, mert csak polgári esküvőm volt, templomi nem; aki kurvának tartja Lilát, mert együtt él Enzóval, és Adát, mert Stefano szeretője lett; anyám elfogadta, hogy a kislánya a gálád Marcello Solarával háljon esküvő nélkül? Ilyesféle gondolatok keringtek bennem és jogosnak érzett harag, miközben lifteztem fölfelé Elisához. De a fejem - a tanult fejem - zavaros volt, nem tudtam, milyen érvekhez folyamodhatnék. Azokhoz, amelyekkel anyám rukkolt volna elő, évekkel korábban, ha én hozok ilyen döntést? Visszalépek hát arra a szintre, amelyen már anyám is túljutott? Vagy mondjam azt: élj, akivel akarsz, csak ne Marcello Solarával? így legyen? És ki mástól követelhetném manapság, Firenzében, Milánóban, hogy hagyja ott a férfit, bármilyen legyen is, akibe beleszeretett?

Amikor Elisa ajtót nyitott, olyan erővel öleltem meg, hogy nevetve tiltakozott: vigyázz, fáj. Éreztem a nyugtalanságát, ahogy bekísért a szalonba - hivalkodó szalon volt, virágos kanapék és fotelek aranyozott háttámlával-, rögtön beszélni kezdett, mint a vízfolyás, de másról: milyen jól nézek ki, milyen szép a fülbevalóm meg a nyakláncom, milyen elegáns vagyok, már nagyon szeretné megismerni Dedét és Elsát. Lelkesen leírtam neki az unokahúgait, kivettem a fülbevalómat, felpróbálta a tükör előtt, jól állt, odaajándékoztam neki. Földerült, nevetett, elmormolta: - Féltem, hogy szemrehányást akarsz tenni nekem, mert ellenzed a kapcsolatomat Marcellóval.

Fürkésztem egy hosszú pillanatig, aztán azt mondtam:

- Elisa, én ellenzem. És azért utaztam ide, hogy ezt megmondjam neked, a mamának, a papának, az öccseinknek.

Megváltozott az arckifejezése, a szeme megtelt könnyel.

- Nagyon sajnálom: miért ellenzed?

- A Solarák rossz emberek.

- Marcello nem az.

Nekiállt Marcellóról beszélni. Akkor kezdődött a kapcsolatuk, mondta, amikor én terhes voltam Elsával. Anyám eljött hozzánk, Elisára meg rászakadt az egész család gondja. Egyszer elment a Solarák boltjába bevásárolni, és Rino, Lila bátyja éppen felajánlotta, hogy ha ott hagyja a listát, elküldi neki az árut, amikor észrevette, hogy Marcello odaint feléje a távolból, mintha jelezni akarná, hogy ő rendelkezett így. Attól fogva kezdett legyeskedni körülötte, elhalmozni figyelmességekkel. Elisának nem tetszett, öreg, gondolta. De Marcello egyre közelebb férkőzött hozzá, tapintatosan, soha egy szó, egy gesztus, ami a Solarák ocsmányságaira emlékeztették volna. Marcello tényleg rendes ember, mellette biztonságban érzi magát, olyan erőt és határozottságot sugároz, mintha tíz méter magas volna. Ráadásul attól a pillanattól kezdve, hogy világossá váltak a szándékai, Elisa élete megváltozott. Hirtelen mindenki királynőként kezdte kezelni, a telepen és azon kívül is, mindenki odafigyel rá. Csodálatos érzés, még mindig nem szokott hozzá.

Először senki vagy, aztán még a csatornapatkányok is előre köszönnek: persze, te írtál egy könyvet, híres vagy, megszoktad, de én nem, nekem tátva maradt a szám. Meglepetten ráeszmélt, hogy semmiért sem kell aggódnia. Marcello megoldott mindent, leste a kívánságát. Egyszóval, ahogy telt az idő, úgy lett egyre szerelmesebb Marcellóba. Végül beadta a derekát. És most, ha egy napig nem látja, nem beszél vele, átzokogja az éjszakát.

Rájöttem, hogy Elisa elképzelhetetlen szerencsének tartja a történteket, és éreztem, hogy nem lenne erőm elrontani határtalan boldogságát. Meg aztán nem is találtam fogódzót az elbeszélésében: Marcello ügyes, Marcello megbízható, Marcello szép, Marcello tökéletes. Elisa minden szavában óvakodott, hogy különválassza Marcellót a Solara családtól, de közben óvatos rokonszenwel megemlítette egyszer Marcello anyját, másszor meg az apját, aki nagyon beteg a gyomrával, már szinte ki sem mozdul otthonról, majd a néhai nagyapát, sőt még Michelét is, aki egészen másnak tűnik így, hogy gyakran találkoznak, igazán kedves, félreismerik az emberek. Hidd el, mondta, sosem voltam még ilyen jól, mióta megszülettem, és a mama is mellettem áll, pedig tudod, milyen, és a papa is, meg Gianni és Péppé, akik nemrég még naphosszat lógatták a lábukat, most pedig Marcellónak dolgoznak, busás fizetségért.

- Ha így áll a dolog, házasodjatok össze - mondtam.

- Meglesz. De nem most, Marcellónak még meg kell oldani jó néhány bonyolult ügyet. Meg aztán tart a gyász a nagyapja miatt, szegény, a végére teljesen leépült, már menni meg beszélni sem tudott, Isten megszabadította a szenvedéstől azzal, hogy magához szólította. De amint helyrejön minden, összeházasodunk, ne aggódj. És hát, jobb, ha még az esküvő előtt kiderül, hogy összeillünk-e, nem?

Modern lányként beszélt, a magazinokból tanult szavakkal.

Összehasonlítottam őket azokkal, amelyeket én használtam volna ugyanebben a témában, és ráeszméltem, hogy nem sokban különböznek, Elisa szavai egy kicsit nyersebbek voltak. Mit mondjak? Nem tudtam a találkozásunk elején sem, és most sem. Talán ezt: nem kell hozzá jóstehetség, Elisa, minden világos, Marcello elhasznál, ráun a testedre, és kidob. De régimódinak hangzottak ezek a szavak, még anyám sem merte kimondani őket. így hát nem szóltam. Én elhúztam a telepről, Elisa maradt. Mivé lettem volna, ha én is maradok, milyen döntéseket hoztam volna? Kislányként talán nem tetszettek nekem is a Solara fivérek? Egyébként, mire jutottam azzal, hogy elmentem? Még arra sem vagyok képes, hogy bölcs szavakkal meggyőzzem a húgomat, ne rohanjon a vesztébe. Szép, finom arca van Elisának, kifogástalan teste és simogató hangja. Marcello az emlékeim szerint magas, jóképű, szögletes, pirospozsgás arcú, csupa izom, és képes szenvedélyesen, kitartóan szeretni: bizonyságát adta, amikor beleszeretett Lilába, azóta nem is hallottam másik szerelméről. Mit mondjak hát? Nem szóltam, végül Elisa elővett egy dobozt, és megmutatta a temérdek ékszert, amit Marcellótól kapott, hozzájuk képest semmiség volt a fülbevaló, az én ajándékom.

- Vigyázz magadra - mondtam -, légy résen. És ha szükséged van rám, hívj.

Fel akartam állni, de Elisa nevetve visszafogott.

- Hová mész, nem mondta a mama? Mindenki idejön vacsorára. Sütöttem-főztem, amit csak el tudsz képzelni.

Bosszúsan megkérdeztem:

- Ki mindenki?

- Mindenki: meglepetés.

Először apám, anyám, a két lányom és Pietro érkezett meg. Dede és Elsa újabb ajándékokat kapott Elisától, aki nagyon örült a lányoknak (Dede, édesem, adj nekem ide egy nagy puszit; Elsa, milyen szép pufók vagy, gyere ide a nénihez, tudod, hogy ugyanaz a nevünk?). Anyám rögtön beviharzott a konyhába, leszegett fejjel, anélkül, hogy rám nézett volna. Pietro megpróbált félrevonni, hogy mondjon valami roppant fontosat, olyan ábrázattal, mint aki az ártatlanságát készül bizonyítani. De apám megelőzte, magával vonszolta a kanapéra a tévével szemben, bekapcsolta, és jól felhangosította a készüléket.

Kisvártatva megjelent Gigliola a fiaival, két ördögfióka, akik rögtön egymásra találtak Dedével, Elsa meg tanácstalanul hozzám menekült. Gigliola friss frizurával billegett a szédítően magas sarkú cipőben, a fülében, a nyakában, a karján aranyak csillogtak. Feszült rajta a ragyogó, mélyen dekoltált zöld ruha, erős sminkje már mállott. Mindenféle kertelés nélkül gúnyosan hozzám fordult: - Itt vagyunk, eljöttünk a tiszteletetekre, professzorok. Minden rendben, Lenú? Ő volna az egyetemi zseni? A nemjóját, micsoda haja van a férjednek.

Pietro lerázta a válláról apám kezét, bátortalan mosollyal talpra ugrott, és nem bírta megállni, ösztönösen Gigliola hatalmas mellének hullámára szegezte a tekintetét. Gigliola elégedetten nyugtázta a pillantást.

- Csak lassan, csak lassan - mondta -, mindjárt zavarba jövök. Itt

még soha senki nem állt fel, hogy köszöntsön egy asszonyt.

Apám visszahúzta maga mellé Pietrót, mint aki fél, hogy elveszíti, és tovább magyarázott neki valamit, túlharsogva a tévét. Megkérdeztem Gigliolát, hogy van, és próbáltam jelezni a tekintetemmel, a hangsúlyommal, hogy nem felejtettem el, amit az utolsó találkozásunkkor mondott, és együttérzek vele. Nem díjazta, azt mondta: - Figyelj, szépségem, én jól vagyok, te jól vagy, mindenki jól van. De ha a férjem nem kényszerít, hogy idejöjjek baszni a rezet, sokkal jobban volnék otthon. Csak a miheztartás végett.

Még mielőtt válaszolhattam, csöngettek. A húgom könnyed léptekkel, mintha a szél repítené, rohant ajtót nyitni. Hallottam, ahogy felkiált: jaj, de örülök, jöjjön, mama, fáradjon be. És egy pillanattal később jövendő anyósa kezét fogva visszatért hozzánk. Manuéla Solara ünnepi ruhát viselt, vörösesre festett hajában egy művirág, beesett szeméből fájdalom sugárzott, még soványabb volt, mint amikor utoljára láttam, szinte csont és bőr. Mögötte megjelent Michele, elegánsan, frissen borotválva, a tekintete és nyugodt mozdulatai erőt sugároztak. És rögtön utána felbukkant egy behemót alak, alig ismertem rá, olyan hatalmas volt: magas, a lábfeje óriási, a lába hosszú, vastag, erőteljes, a hasa, a mellkasa és a válla valamilyen súlyos, tömör anyagtól duzzadt, a feje is nagy, széles homlok, hosszú, barna, hátrafésült haj, fényes sötétszürke szakáll. Marcello volt, Elisa is megerősítette azzal, hogy csókra nyújtotta neki a száját, mint valami istenségnek, akinek kijár a tisztelet és a hála. Marcello lehajolt, a húgom ajkához érintette az ajkát, közben apám felállt, és félszeg arccal felhúzta Pietrót is, anyám sántikálva beszaladt a konyhából. Rájöttem, hogy Solara asszony jelenléte különleges eseménynek, kiváltságnak számít. Elisa izgatottan a fülembe súgta: az anyósom ma hatvanéves. Á, mondtam, és meglepve láttam, hogy Marcello, alighogy belépett az ajtón, a férjemhez fordul, mintha ismernék egymást. Rámosolygott, kivillantva hófehér fogait, odakiáltotta: minden rendben, professzor úr? Mi van rendben? Pietro egy bizonytalan mosollyal válaszolt, aztán a fejét csóválva, kétségbeesetten rám nézett, minta azt akarná mondani: én mindent megtettem. Magyarázatot reméltem tőle, de Marcello közben bemutatta neki Manuélát: gyere, mama, a professzor úr Lenuccia férje, gyere ide hozzá. Pietro meghajolt, én is úgy éreztem, hogy üdvözölnöm kell Solara asszonyt, aki azt mondta: milyen szép vagy, Lenú, mint a húgod, aztán megkérdezte, kissé bosszúsan: meleg van itt, nem érzed? Nem feleltem, Dede nyafogott, szólongatott, Gigliola - az egyetlen, aki láthatóan egyáltalán nem törődött Manuéla jelenlétével - üvöltve szidta nyelvjárásban a fiait, akik bántották a lányomat. Észrevettem, hogy Michele csöndben fürkész, még csak nem is köszönt. Én azért odaköszöntem neki, jó hangosan, aztán próbáltam megnyugtatni Dedét, meg Elsát, aki a nővére fájdalma láttán elsírta magát. Marcello azt mondta nekem: nagyon örülök, hogy vendégül láthatlak titeket az otthonomban, hidd el, nagy megtiszteltetés számomra. Aztán Elisához fordult, mintha meghaladná az erejét, hogy közvetlenül velem beszéljen: mondd meg te, mennyire örülök, ki vagyok én a nővéred mellett. Ugyan már, mormoltam, de ekkor újra csöngettek.

Michele ment ajtót nyitni, nem sokkal később vissza is tért, vidáman. Egy idős férfi követte, bőröndöket cipelve, az én bőröndjeimet, amelyeket a szállodában hagytunk. Michele rám mutatott, és az öregúr letette elém a bőröndöket, mintha valamiféle bűvészmutatványt hajtana végre a szórakoztatásomra. Nem, kiáltottam fel, hát nem, megharagszom. De Elisa megölelt, megcsókolt, azt mondta: van itt hely, miért mennétek szállodába, van elég szoba és két fürdőszoba. Mindenesetre, magyarázta Marcello, előbb kikértem a férjed beleegyezését, a világért sem döntöttem volna a saját szakállamra: professzor úr, kérem, szóljon egy szót a védelmemben. Kapkodtam a fejem, mérgesen, de mosolyogva: szent isten, micsoda kalamajka, köszönjük, Marcé, de tényleg nem fogadhatjuk el. És vissza akartam küldetni a csomagokat a szállodába. De közben muszáj volt Dedével is foglalkoznom, kérdezgettem: mutasd, hol fáj, mit műveltek a kisfiúk, semmiség, adok rá egy puszit, rögtön elmúlik, menj játszani, vidd Elsát is. És odaszóltam Pietrónak, akit máris behálózott Manuéla Solara: Pietro, gyere, légy szíves, mit mondtál Marcellónak, nem alhatunk itt. És ráeszméltem, hogy az idegesség miatt egyre inkább nyelvjárásban beszélek, egyes szavak csak a telepi nyelven jutnak eszembe, hogy a telep - az udvar, az országút, az alagút -rám kényszeríti a nyelvezetét, a tetteit, a reakciót, a figuráit, mindent, ami Firenzében megfakult emlékkép volt csupán, az itt a valóság.

Megint csöngettek, Elisa nyitott ajtót. Ki jöhet még? Néhány másodperc múlva berontott Gennaro, meglátta Dedét, Dede hitetlenkedve bámulta, azonnal abbahagyta a nyafogást, a váratlan találkozástól izgatottan fürkészték egymást. Rögtön utána megjelent Enzo, egyedüli szőkeként a sok barna között, mindene világos volt, csak az arckifejezése sötét. Végül belépett Lila.

Egy csapásra szertefoszlott az elektromos tengeren hullámzó szavak hosszú, testtelen ideje. Lila térd fölött végződő kék ruhát viselt. Csontos volt, csupa ideg, és ettől a lapos sarkú cipő ellenére magasabbnak tűnt a szokásosnál. A szája és a szeme sarkában markáns ráncok húzódtak, hófehér bőre ráfeszült a homlokára, a járomcsontjára. Lófarokba fésült hajában fehér sávok látszottak a szinte cimpa nélküli füle fölött. Amint meglátott, elmosolyodott, hunyorított. Én nem mosolyogtam, szóhoz sem jutottam a meglepetéstől, még köszönni sem bírtam. Harmincévesek voltunk mindketten, de Lila idősebbnek tűnt, megviseltebbnek annál, amilyennek magamat gondoltam. Gigliola felkiáltott: végre megjött a másik hercegnő, a gyerekek éhesek, nem bírok velük.

Vacsoráztunk. Mintha valami kínzóeszköz szorongatott volna, alig tudtam letuszkolni a falatokat. Kipakoltam a szállodában, gondoltam dühösen, de idegenek önkényesen visszacsomagoltak mindent a bőröndökbe, fogdosták a cuccaimat, Pietro és a lányok holmiját, összekeverték őket. Nem akartam elfogadni a nyilvánvalót, hogy Marcello Solara lakásában alszom, a húgom kedvéért, aki megosztja vele az ágyát. Elkeseredett ellenségességgel figyeltem Elisát és anyámat: a húgom megállás nélkül szónokolt egyszerre idegesen és boldogan, játszotta a házigazda szerepét, anyám meg elégedett volt, olyannyira elégedett, hogy előzékenyen teliszedte Lila tányérját. Kémleltem Enzót, lehajtott fejjel evett, bosszúsan, amiért Gigliola a karjának nyomta hatalmas mellét, és beszélt hozzá, szinte ordítva, egy javasasszony hangján. Dühösen néztem Pietrót, aki apám, Marcello és Solara asszony szorongatása ellenére leginkább Lilára figyelt, aki nem törődött senkivel, velem sem - főleg velem nem-, csak a férjemmel. És idegesítettek a gyerekek, az öt új élet, akik két csapatba szerveződtek: Gennaro és Dede, nagy összhangban, elszántan Gigliola fiai ellen, akik figyelmetlen anyjuk poharából itták a bort, és egyre elviselhetetlenebbé váltak, de Elsának tetszettek, úgyhogy melléjük állt, noha a fiúk levegőnek nézték.

Ki rendezte ezt a színjátékot? Ki kevert össze mindenféle indokot az ünnepléshez? Elisa, persze, de ki ösztönözte? Talán Marcello. De Marcellót meg biztosan Michele irányítja. Michele mellettem ült, jóízűen evett-ivott, cseppet sem törődött a felesége és a gyerekei viselkedésével, gúnyosan figyelte a férjemet, akit, úgy tűnt, lenyűgözött Lila. Mit akar a tudomásunkra hozni? Hogy ez a Solarák területe? Hogy hiába mentem el, idetartozom, hozzájuk? Hogy mindent le tudnak nyomni a torkomon, érzelmekkel, szavakkal, rítusokkal, és azzal, hogy kedvük szerint alakítják mindezeket, széppé teszik a csúnyát, csúnyává a szépet? Michele felém fordult, először, amióta megérkezett: látod a mamát, ma tölti be a hatvanat, de ki mondaná meg róla, remekül néz ki, nem? Szándékosan fölemelte a hangját, hogy mindenki hallja, nem annyira a kérdést, hanem a kikényszerített választ. Dicsérnem kellett az anyját. Manuéla ott ült Pietro mellett, kissé elveszetten, egy látszólag kedves, ártalmatlan öregasszony, hosszúkás, csontos arccal, jókora orral, azzal a bolondos virággal ritkás hajában. Ő volt az uzsorás, aki megalapozta a családi vagyont; a rettegett piros könyv őrzője, melyben oly sokak neve szerepelt a telepről, a városból, a megyéből; a bűnhődés nélküli bűn kegyetlen és veszedelmes nagyasszonya; Lilával folytatott telefonos képzelgéseink és elvetélt könyvem egyik főszereplője; a Mama, aki megölte dón Achillét, hogy elorozza az ügyfeleit, aki arra nevelte a két fiát, hogy gázoljanak át mindenkin, és szerezzenek meg mindent. És most kénytelen vagyok azt felelnem Michelének, hogy igen, nagyon szép az anyád, remekül tartja magát, gratulálok. Láttam a szemem sarkából, hogy Lila abbahagyja a beszélgetést Pietróval, és alig várja a válaszomat, felém fordul, bámul, húsos ajka épphogy szétnyitva, szeme résnyire összehúzva, homloka összeráncolva. Metsző gúny sugárzott az arcáról, bevillant, hogy talán Michele az ő javaslatára csalt kelepcébe: ma hatvanéves a mama, Lenú, a sógorod anyja, a húgod anyósa, meglátjuk, mit lépsz erre, meglátjuk, játszod-e tovább a nagyokost. Odafordultam Micheléhez, és azt feleltem: sok boldogságot, semmi mást. Máris közbeszólt Marcello, mintha segíteni akarna nekem, meghatottan felkiáltott: köszönjük, köszönjük, Lenú. Aztán az anyjához fordult, aki szenvedő arccal ült, folyt róla a víz, vékony nyakán vörös foltok éktelenkedtek: Lenuccia sok boldogságot kívánt magának, mama. Pietro is föleszmélt, és ő is sok boldogságot kívánt a mellette ülő Manuélának. Végül mindannyian gratuláltunk Solara asszonynak -Gigliola és Lila kivételével -, még a gyerekek is énekeltek, boldog szülinapot, Manuéla, boldog szülinapot, nagymama. Manuéla fátyolos szemmel dörmögött: öreg vagyok, és előhúzott a táskájából egy kék, a Nápolyi-öböl képével és a füstölgő Vezúwal díszített legyezőt, és nekiállt legyezni magát, előbb finoman, aztán egyre erőteljesebben.

Michele, noha hozzám intézte a kérdést, láthatóan nagyobb jelentőséget tulajdonított a férjem jókívánságainak. Tisztelettel beszélt vele: nagyon kedves, professzor úr, maga nem idevalósi, nem ismerheti anyánk érdemeit. Aztán bizalmas hangra váltott: derék emberek vagyunk, néhai nagyapám, béke poraira, a semmiből kezdte, egy kis bárral, itt a sarkon, amit apám kibővített, Nápoly-szerte híres cukrászdává alakította, a kitűnő cukrászmester Spagnuolo úrnak, a feleségem apjának közreműködésével - igaz, Gigliö? De, tette hozzá, anyámnak, anyánknak köszönhetünk mindent. Az utóbbi időben az irigyeink, a rosszakaróink gyűlöletes dolgokat kezdtek terjeszteni róla. De mi jámbor emberek vagyunk, régi motorosok az üzlet világában, megtanultuk, hogy türelmesnek kell lennünk. Az igazság úgyis mindig győzedelmeskedik. És az igazság az, hogy anyánk roppant okos, erős asszony, föl sem merült, soha egyetlen pillanatig sem, hogy ne csinálna semmit. Mindig is dolgozott, mindig, és csakis a családjáért tette, maga sosem élvezte a munkája gyümölcsét. Azt, amink ma van, ő építette fel, nekünk, a fiainak, amit mi csinálunk, azzal csak őt követjük.

Manuéla elmerülten legyezte magát, aztán jó hangosan azt mondta Pietrónak: Michele arany gyerek, kiskorában karácsonykor felállt az asztalra, és gyönyörűen elszavalta a verset; de megvan az a hibája, hogy szeret beszélni, és ha már beszél, túloz is. Marcello közbeszólt: nem, mama, dehogy túloz, ez a színtiszta igazság. Michele pedig tovább ajnározta Manuélát: milyen szép, milyen nagylelkű, folytatta a végtelenségig. Aztán hirtelen felém fordult. Komolyan, sőt ünnepélyesen azt mondta: egyetlen nő van a világon, aki majdnem olyan, mint anyánk. Egy másik nő? Egy nő, aki majdnem felér Manuéla Solarával? Megdöbbentem. Nem illett oda ez a mondat, a majdnem ellenére sem, pillanatokra elhalkult a lármás vacsora. Gigliola ideges tekintettel meredt a férjére, pupillái kitágultak a bortól és a bosszúságtól. Anyám is meghökkent, éber arccal figyelt: talán azt remélte, hogy Elisa az a nő, hogy Michele éppen egyfajta utódlási joggal készül felruházni a lányát a Solarák trónján. És Manuéla is abbahagyta egy pillanatra a legyezést, mutatóujjával letörölte a verítéket az ajkáról, várta, hogy a fia valamilyen poénnal üsse el a dolgot.

De Michele a szokásos jellegzetes pimaszságával, fütyülve a feleségére, Enzóra és még az anyjára is, Lilát bámulta, és közben zöldessé vált az arca, izgatottá a mozdulatai, a szavai szinte lasszóként próbálták elragadni Lilát, aki továbbra is Pietróra figyelt. Ma este, mondta, egyrészt azért gyűltünk össze mindannyian a fivérem otthonában, hogy méltóképp fogadjuk a két tudóst és gyönyörű kislányaikat; másrészt, hogy megünnepeljük anyámat, az áldott jó asszonyt, harmadrészt, hogy sok boldogságot és közeli esküvőt kívánjunk Elisának, negyedrészt, hogy koccintsunk, ha megengeditek, egy egyezségre, melyet, attól féltem, sosem sikerül megkötni: Lina, gyere ide, légy szíves.

Lina. Lila.

Kerestem a tekintetét, és egy tizedmásodpercre viszonozta a pillantásomat, azt mondta a szeme: megértetted a játékot, emlékszel, hogyan működik? Aztán nagy meglepetésemre engedelmesen felállt, és miközben Enzo mereven bámulta a térítőt, odament Micheléhez.

Michele nem ért hozzá, nem érintette meg Lila kezét, karját, semmijét, mintha kettejük között egy penge volna, amely megsebesítheti. Ehelyett néhány másodpercre a vállamra tette a kezét, éreztem az ujjait, és folytatta a szónoklást, ismét hozzám intézve a szavait: ne sértődj meg, Lenü, ügyes lány vagy, nagy utat tettél meg, benne voltál az újságokban, te vagy a büszkeségünk, mindannyiunké, akik kiskorod óta ismerünk. De - és biztos vagyok benne, hogy egyetértesz velem, és örülsz annak, amit most hallani fogsz, mert szereted a barátnődet-Linának olyasvalami van a fejében, ami senki másnak, egy erős és eleven valami, ami ide-oda csapong, és semmi sem képes megállítani, amit még az orvosok sem látnak, és amit szerintem ő maga sem ismer, pedig születése óta benne rejlik - nem ismeri és nem akarja elismerni, nézzétek, most is milyen undok arcot vág -, valami, amivel bárkinek fejfájást tud okozni, ha rossz hangulatban van, viszont ha jóban, mindenkinek tátva marad tőle a szája. Szóval én jó ideje próbálom megvásárolni ezt a különleges képességét. Megvásárolni, igen, nincs ebben semmi rossz, megvásárolni, mint egy igazgyöngyöt, egy gyémántot. De ez sajnos mindeddig lehetetlen volt. Most viszont tettünk egy apró lépést, amit szeretnék ma este megünnepelni: fölvettem Linát az acerrai csúcsmodern mechanográfiai központomba, melyet, ha érdekel, Lenú, ha érdekli a professzor urat, megnézhettek holnap, vagy bármikor, mielőtt elutaztok. Mit szólsz, Lina?

Lila elhúzta a száját, bosszúsan megrázta a fejét, és tekintetét Solara asszonyra szegezve azt mondta: Michele semmit sem konyít a számítógépekhez, ki tudja, miféle ördöngösségnek képzeli, amit csinálok, pedig semmiség, elég hozzá egy levelező tanfolyam, csak öt osztályt végeztem, de én is játszva megtanultam. Nem tett hozzá mást. Hiába vártam, nem gúnyolta ki Michelét, amiért igencsak félelmetes képet festett róla azzal az eleven valamivel, ami a fejében kering. Nem gúnyolta ki az igazgyöngyös-gyémántos hasonlat miatt. És legfőképp, nem tért ki a gratulációk elől, hagyta, hogy koccintsunk az új munkájára, mintha legalábbis a Paradicsomba nyert volna felvételt, engedte, hogy Michele tovább dicsérje, és ezáltal indokolja a busás fizetését. Mindeközben Pietro, aki mindig nagyon elemében volt az olyanokkal, akiket magánál alsóbbrendűnek ítélt, már közölte is, a megkérdezésem nélkül, hogy nagyon szeretné látni az acerrai központot, és kérdezgetni kezdte róla Lilát, aki időközben visszaült a helyére. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy ha volna rá ideje, Lila a férjemet is lecsapná a kezemről, ahogyan korábban Ninót. De nem voltam féltékeny: ha megtörténne, azért történne meg, mert Lila tovább akarja mélyíteni a szakadékot kettőnk közt, hiszen biztos voltam benne, hogy Pietro nem tetszik neki, és Pietro sosem lenne képes megcsalni engem egy másik nő szeszélyéből.

Elfogott viszont egy másik, sokkal kuszább érzés. A telepen vagyok, ahol születtem, itt mindig is engem tartottak annak, aki a legtöbbre vitte, meggyőződéssel hittem, hogy ez, legalábbis ebben a környezetben, vitathatatlan tény. Most viszont Michele mintha szándékosan megszervezte volna a leminősítésemet a telepi és még inkább a családi közegben, úgy forgatta a szavakat, hogy Lila elhomályosítson engem, sőt egyenesen azt akarta, hogy magam is részt vegyek a lefokozásomban, azzal, hogy nyilvánosan elismerem a barátnőm utánozhatatlan képességeit. És Lila örömmel belement a játékba, sőt talán ő maga tervezte és szervezte. Néhány évvel korábban, a szerény írói sikereim idején nem sebzett volna meg a dolog, ellenkezőleg, talán tetszett volna, de most, hogy kudarcot vallottam az írásban, szenvedtem tőle. Összenéztem anyámmal. A homlokát ráncolta, olyan volt az arca, mint amikor régebben alig bírta megállni, hogy föl ne pofozzon. Várta, hogy nem hagyom annyiban, nem öltöm magamra a szokásos békés arckifejezést, hanem reagálok, bebizonyítom, mennyi mindent tudok, csupa igazán fontos dolgot, nem olyasmiket, mint az acerrai ökörségek. Ezt olvastam ki a szeméből, ezt a néma parancsot. De nem szóltam. Hirtelen felkiáltott Manuéla Solara, szenvedő pillantásokat lövellve körbe: jaj, de meleg van, ti nem érzitek?

Anyámhoz hasonlóan Elisa sem vette jó néven a presztízsveszteségemet. De amíg anyám hallgatott, a húgom felém fordult, kedvesen, sugárzóan, hogy megmutassa, továbbra is nagyon büszke különleges nővérére. El kell mondanom valamit, kezdett bele, szokása szerint könnyedén ugrándozva a témák között: ültél már repülőn? Nem, feleltem. Tényleg? Tényleg. Kiderült, hogy jelenlévők közül csak Pietro repült többször, de nincs tőle elájulva. Elisa viszont nagyon élvezte, és Marcello is. Németországba mentek, egyszerre üzleti ügyben meg kikapcsolódásként, hosszú repülőúttal. Elisa először kicsit félt, remegett, rázkódott a gép, és egy jeges légfuvallat telibe kapta a fejét, mintha ki akarná lyukasztani. Aztán meglátta az ablakból a hófehér felhőket és fölöttük a szikrázóan kék eget. így fedezte föl, hogy a felhőkön túl mindig szép az idő, és hogy a magasból a föld csupa zöld, kék és lila, meg ragyogó hófehér, a hegyek fölött.

- Találd ki, kivel találkoztunk Düsseldorfban! - kérdezte.

- Nem tudom, Elisa, mondd meg.

- Antonióval.

-Á.

- A lelkemre kötötte, hogy adjam át neked az üdvözletét.

- Jól van?

- Remekül. Küldött neked egy ajándékot.

Tehát ezt akarta odaadni, Antonio ajándékát. Fölállt, elsietett érte. Marcello kajánul rám nézett. Pietro megkérdezte:

- Ki ez az Antonio?

- Az egyik alkalmazottunk - felelte Marcello.

- A felesége egykori udvarlója - tette hozzá nevetve Michele. -Változnak az idők, professzor úr, manapság a nőknek rengeteg szeretőjük van, és még dicsekszenek is velük, rosszabbak, mint a férfiak. Magának hány barátnője volt?

- Egy sem - felelte Pietro komolyan -, csak a feleségem.

- Na ne már - kiáltott fel Michele vidámam -, a fülébe súghatom, nekem mennyi volt?

Fölállt, Gigliola utálkozó tekintetétől kísérve odament a férjem mögé, és súgott neki valamit.

- Hihetetlen - kiáltotta Pietro óvatos iróniával.

Együtt nevettek.

Közben visszajött Elisa, és átnyújtott nekem egy papírba tekert csomagot.

- Nyisd ki.

- Te tudod, mi van benne? - értetlenkedtem.

- Én is tudom - mondta Marcello -, de reméljük, neked meglepetés lesz.

Kicsomagoltam. Éreztem, hogy mindenki engem néz. Lila különösen ferdéket pislogott, mintha azt remélné, hogy egy kígyó ugrik elő a csomagból. Csalódottan látták, hogy Antonio, a bolond Melina fia, a Solarák erőszakos, félanalfabéta csatlósa, kamaszkori udvar lóm nem valami szép, megható ajándékot küldött, nem olyasmit, ami a régi időkre emlékeztetne, hanem csak egy könyvet. Én viszont felderültem, kitörő örömmel nézegettem a borítót. Nem akármilyen könyv volt. Hanem az én könyvem. A regényem német fordítása, hat évvel az olaszországi megjelenés után. Most először éltem át a gyönyörűséget - igen, gyönyörűséget -, hogy a szavaim egy idegen nyelven táncolnak a szemem előtt.

- Nem is tudtál róla? - kérdezte Elisa boldogan.

- Nem.

- És örülsz?

- Nagyon.

A húgom büszkén bejelentette:

- Lenuccia regénye, de németül.

Anyám belevörösödött az elégtételbe, azt mondta:

- Látjátok, milyen híres?

Gigliola kivette a kezemből a könyvet, lapozgatta, csodálattal elmormolta: csak annyit lehet belőle érteni, hogy Elena Greco. Ekkor Lila ellentmondást nem tűrően kinyújtotta a kezét, és egy intéssel elkérte Gigliolától a kötetet. Láttam a szemében a kíváncsiságot, a vágyat, hogy megérintse, megvizsgálja, elolvassa az ismeretlen nyelven azt, ami engem messzi repített tőlük. Láttam, hogy nem tud várni, ráismertem a sietségére, kislány kora óta ilyen volt, ellágyultam. De Gigliola egy dühödt mozdulattal magához húzta a könyvet, hogy Lila ne tudja elvenni, és azt mondta: - Várd ki a sorod. Mi van, már németül is tudsz? - Lila visszahúzta a kezét és megrázta a fejét, Gigliola felkiáltott: - Akkor ne basztass, hadd nézzem meg, látni akarom, mit alkotott Lenuccia. - És a beálló csendben elégedetten forgatta a könyvet. Lapozgatta, oldalról oldalra, lassan, mintha innen is, onnan is elolvasna négy-öt sort. Végül a bortól fátyolos hangon kijelentette: - Ügyes vagy, Lenú, gratulálok mindenhez, a könyvhöz, a férjedhez, a lányaidhoz. Azt hihetnénk, hogy csak mi ismerünk, de tessék, még a németek is ismernek. Megérdemled, amit elértél, sokat tettél érte, és nem ártottál közben senkinek, nem kavartál mások férjével. Köszönöm, most el kell mennem, jó éjszakát.

fújtatva feltápászkodott, még jobban elnehezítette a bor. Odakiáltott a gyerekeinek: igyekezzetek, a fiúk tiltakoztak, a nagyobbik mondott valami csúnyát nyelvjárásban, Gigliola pofon vágta és az ajtó felé rángatta. Michele mosolyogva csóválta a fejét, dörmögött: jól megjártam ezzel a féleszűvel, muszáj neki mindig elrontania a napomat. Aztán nyugodtan hozzátette: várj, Gigliö, hová sietsz, még hátravan a desszert, amit apád készített, megesszük, és megyünk. A fiúk, apjuk szavaitól új erőre kapva, egy szempillantás alatt megszabadultak az anyjuktól, és visszatértek az asztalhoz. Gigliola azonban ment tovább, dühösen, súlyos léptekkel a kijárat felé: elmegyek egyedül, nem érzem jól magam. De ekkor Michele durván felordított: ülj le azonnal, és Gigliola megtorpant, mintha ez a mondat megbénította volna. Elisa felpattant, elmormolta: gyere, Gigliola, segíts behozni a tortát. Karon fogta, kivonszolta a konyhába. Megnyugtattam a tekintetemmel a Michele ordítása miatt rémült Dedét, aztán odanyújtottam a könyvet Lilának és megkérdeztem: kéred? Hanyag nemtörődömséggel megrázta a fejét.

- Hová kerültünk? - kérdezte Pietro félig felháborodottan, félig tréfásan, amikor, miután lefektettük a lányokat, bezárkóztunk a szobánkba.

Viccelődött volna az este leghihetetlenebb történésein, de én letámadtam, fojtott hangon veszekedtünk. Nagyon mérges voltam, Pietróra, önmagámra, mindenkire. A bennem kavargó érzések zűrzavarából újra feltört a vágy, hogy bárcsak Lila beteg volna és meghalna. Nem a gyűlölet szította, mindig is szerettem Lilát. De nem bírtam elviselni az ürességet, hogy kivonta magát. Hogyan mehettél bele, mondtam Pietrónak, hogy önkényesen áthozassák ide a holminkat? Nem tudtam, miféle népség, felelte. Nem, sipítottam, mert sosem figyelsz rám, ezerszer elmondtam, honnan származom.

Sokáig vitatkoztunk, próbált megnyugtatni, én kiáltottam rá kígyót-békát. Gyáva volt, mondtam, hagyta magát megfélemlíteni, csak a hozzá hasonló jól nevelt mamlaszokkal mer ujjat húzni, nem bízom már benne, és az anyjában sem, két éve, hogy megjelent a könyvem Németországban, és a kiadó lapít, még hány országban adták ki a tudtom nélkül, majd én utánajárok, és így tovább. Helyeselt, hogy lecsitítson, sőt buzdított, hogy már másnap reggel hívjam fel az anyját és a kiadót. Aztán meleg szavakkal méltatta a népi környezetet - így nevezte -, amelyben felnőttem, elsuttogta, hogy anyám igazán melegszívű és roppant intelligens asszony, apámról, Elisáról, Giglioláról és Enzóról is szólt néhány jó szót.

Aztán hirtelen hangszínt váltott, és áttért a Solara fivérekre: csirkefogóknak, ravasz gazembereknek, mézesmázos bűnözőknek nevezte őket. És végül Liláról is szólt, halkan azt mondta: ő kavart fel a legjobban. Észrevettem, tört ki belőlem, egész este vele beszélgettél. De Pietro hevesen megrázta a fejét, és meglepetésemre kijelentette, hogy szerinte Lila a legrosszabb mind közül. Egyáltalán nem a barátod, mondta, sőt ki nem állhat, és igen, rendkívül okos, és nagyon vonzó is, de rosszra használja az eszét - gonosz intelligenciája ellentéteket szül és gyűlöli az életet-, a vonzereje meg az a fajta elviselhetetlen vonzerő, amely szolgává tesz és romba dönt. Ezt mondta.

Kezdetben úgy tettem, mintha nem értenék vele egyet, pedig boldogan hallgattam. Tehát tévedtem, Lila nem tudta megszédíteni, Pietro a sok szövegelemzéstől elég gyakorlott ahhoz, hogy a szavak mögé lásson, könnyedén felismerte Lila sötét oldalát. De aztán kezdtem úgy érezni, hogy túllőtt a célon. Azt mondta: nem is értem, hogyan tarthatott ki idáig a ti kapcsolatotok, nyilvánvalóan gondosan elrejtitek magatokban mindazt, ami véget vethetne neki. És hozzátette: vagy őt nem értem - valószínű, hiszen nem ismerem -, vagy téged nem ismerlek egyáltalán, és ez sokkal aggasztóbb. Végül jött a feketeleves: a barátnőd és Michele egymásnak vannak teremtve, ha még nem szeretők, csak idő kérdése. Kikeltem magamból. Nem bírom elviselni a tudálékos nagypolgár stílusodat, sipítottam, soha többé ne beszélj így a barátnőmről, te nem értesz semmit. És miközben beszéltem, megéreztem valamit, amit szerintem abban a pillanatban még Pietro sem tudott: Lila mégis megszédítette; a különlegessége olyannyira hatott Pietróra, hogy megijedt tőle, és most szükségét érzi, hogy leszólja. Nem magát féltette, azt hiszem, hanem engem és a kapcsolatunkat. Attól tartott, hogy Lila, a távolság dacára, elragad engem tőle, és tönkreteszi a házasságunkat. Engem akart megvédeni a túlzásokkal, a sárdobálással, valamiképpen el akarta érni, hogy megundorodjak Lilától és kizárjam az életemből. Jó éjszakát, mormoltam, és elfordultam tőle.

Másnap nagyon korán keltem, összecsomagoltam, azonnal vissza akartam menni Firenzébe. De nem sikerült. Marcello közölte, hogy megígérte az öccsének, hogy elvisz minket Acerrába, és mivelhogy Pietro hajlott rá, hiába próbáltam mindenféle módon a tudtára adni, hogy szeretnék hazamenni, Elisára hagytuk a lányokat, beültünk a nagydarab Solara kocsijába, és elautóztunk vele a hosszú, sárga, lapos, régen cipőraktárként szolgáló épületig. Én egész úton hallgattam, Pietro kérdezgette Marcellót a Solarák németországi érdekeltségeiről, Marcello meg összevissza hadováit: Olaszország, Németország, a világ, professzor úr, én kommunistább vagyok a kommunistáknál, forradalmárabb a forradalmároknál, ha elsimíthatnánk, és elölről kezdhetnénk mindent, ott lennék az első sorban. Mindenesetre, tette hozzá, az egyetértésemet keresve a tekintetével a visszapillantó tükörben, számomra a legelső a szerelem.

Megérkeztünk, Marcello bevezetett minket egy alacsony, neonokkal megvilágított terembe. Megcsaptak az erős szagok: tinta, por, túlhevült szigetelőanyag, bőr, cipőfény. Tessék, itt van ez a hogyishívják, amit Michele kibérelt. Körülnéztem, senki sem volt a gépnél. Teljesen jellegtelen masina volt, egy szürke bútordarab a falnál: fémpanelok, kapcsolók, egy piros gomb, egy fakonzol, billentyűzet. Én nem értek hozzá, mondta Marcello, itt Lina az úr, de neki nincs munkarendje, jön-megy. Pietro alaposan szemügyre vette a paneleket, a kapcsolókat, mindent, de nyilvánvaló volt, hogy csalódás neki a nagy modernitás, annál is inkább, mert Marcello az összes kérdésére azt felelte: ez az öcsém dolga, nekem megvan a magam baja.

Már készültünk visszaindulni, amikor megjelent Lila. Két fiatal nő volt vele, a kezükben fémdobozok. Lila ingerülten parancsolgatott nekik. Amikor észrevett minket, hangsúlyt váltott, kedves volt, de erőltetetten, mintha máshol járna az esze, talán sürgető munkaproblémákon. Marcellót levegőnek nézte, Pietróhoz szólt, de úgy, mintha hozzám is beszélne. Mit foglalkoztok ezzel, mondta kihívóan, de ha annyira érdekel titeket a dolog, cseréljünk: ti dolgozzatok itt, én meg élem a ti életeteket: regények, festmények, antik világ. Újra elfogott az érzés, hogy jobban megöregedett nálam, nemcsak a külsejében, hanem a mozdulataiban is, a hangszínében, az egykedvű, majdhogynem unott hangjában, ahogyan a System és más gépek meg a mágneskártyák, szalagok, ötinches lemezek működését és egyéb várható újdonságok érkezését - asztali számítógép, személyes, otthoni használatra - magyarázta. Nem az a Lila volt már, aki a telefonban gyermeki áhítattal beszélt az új munkájáról, úgy tűnt, fényévek választják el Enzo lelkesedésétől. Vérprofi alkalmazottként viselkedett, akire a főnök rálőcsölte az idegenvezetés nyűgét. Nem volt barátságos velem, nem tréfálkozott Pietróval. Végül kiadta a két nőnek, hogy mutassák meg Pietrónak, hogyan működik a lyukasztó, aztán kiterelt a folyosóra, és azt mondta: - Na, gratuláltál Elisának? Jól aludtál Marcellónál? Mit szólsz, hogy a vén boszorkány hatvanéves?

Idegesen visszavágtam:

- Ha a húgom ezt akarja, mit tehetnék, üssem agyon?

- Látod? A mesékben azt csinál az ember, amit akar, az életben meg azt, amit lehet.

- Nem igaz. Ki kényszerített, hogy Michele kihasználjon?

- Én használom ki őt, nem ő engem.

- Áltasd csak magad.

- Majd meglátod, várd ki a végét.

- Mit látok meg, Lila, ugyan már.

- Mondtam már, hogy nem tetszik, ha ilyen vagy. Semmit sem tudsz rólunk, úgyhogy jobb, ha csöndben maradsz.

- Szóval csak akkor kritizálhatlak, ha Nápolyban élek?

- Nápoly, Firenze, egyre megy, sehol se csinálsz semmit.

- Ki mondta?

- A tények.

- Én tudom, és nem te, hogy nálam mik a tények.

Feszített a harag, észrevette. Békítőleg elhúzta a száját.

- Felbosszantasz, és meggondolatlanul beszélek. Jól tetted, hogy elmentél Nápolyból, nagyon jól tetted. Viszont tudod, ki tért vissza?

-Ki?

- Nino.

Lángra gyúlt a mellkasom.

- Honnan tudod?

- Marisa mondta. Állást kapott az egyetemen.

- Milánóban nem érezte jól magát?

Lila összehúzta a szemét.

- Feleségül vett egy úrilányt a Tasso útról, akinek egy rakás bankár a rokona. Van egy egyéves fiuk.

Fájt, azt hiszem, nem akartam elhinni.

- Tényleg megnősült?

- Igen.

Néztem, próbáltam kitalálni, mi járhat a fejében.

- Szeretnéd viszontlátni?

- Nem, de ha összefutunk, megmondom neki, hogy Gennaro nem az ő fia.

Ezt mondta, és még néhány dolgot, csapongva. Gratulálok, jóképű és intelligens a férjed, úgy beszél, mintha vallásos volna, pedig nem az, mindent tud a régi világról meg a mostaniról is, Nápolyról különösen sokat, szégyelltem magam, nápolyi vagyok, de én semmit sem tudok. Gennaro nő, mint a bolondgomba, inkább anyám foglalkozik vele, jól megy neki az iskola. Enzóval jól megvagyunk, sokat dolgozunk, alig látjuk egymást. Stefano viszont megásta a saját sírját: lopott holmit találtak nála a raktárban a rendőrök, nem tudom, micsodát, letartóztatták; most kiengedték, de vigyáznia kell, nincs egy vasa sem, még én adok neki pénzt. Látod, változnak az idők: ha Carracci asszony maradtam volna, végem lenne, kilátszana a seggem a gatyából, mint az összes Carraccinak; de én Raffaella Cerullo vagyok, központvezető Michele Solaránál, havi négyszázhúszezer Uráért. Anyám azóta királynőként kezel, apám mindent megbocsátott, a bátyám folyton pumpol, Pinuccia nem győzi hangoztatni, hogy mennyire szeret, a gyerekeik nénikémnek szólítanak. De a munka unalmas, az elején nem gondoltam volna: még túl lassú a gép, kárba vész egy csomó idő, reméljük, hogy hamarosan jönnek majd újabbak, gyorsabbak. Vagy nem tudom. A gyorsaság tönkretesz mindent, mint amikor a fénykép bemozdul. Alfonso mondta így, viccből, bemozdult, elmosódtak a kontúrok. Az utóbbi időben mindig a barátságról papol nekem. Nagyon a barátom akar lenni, lemásolna indigóval, esküdözik, hogy olyan nő szeretne lenni, mint én. Miket beszélsz, mondom, te férfi vagy, Alfö, fogalmad sincs, milyen vagyok én, és hiába vagyunk barátok, hiába figyelsz, kémkedsz, utánzói, sosem fogod tudni. Hát akkor - elviccelte - mit tegyek, szenvedek attól, amilyen vagyok. És bevallotta, hogy mindig is Michelét szerette - igen, Michele Solarát -, és tetszeni akar neki, ahogyan szerinte én tetszem Michelének. Tudod, hogy van, Lenú, túl sok minden szorult belénk, és ez a sok minden felpuffaszt, szétpukkaszt minket. Jól van, mondtam, barátok leszünk, de verd ki a fejedből, hogy ugyanolyan nő lehetsz, mint én, mert legföljebb csak olyan, amilyennek ti, férfiak a nőket képzelitek. Utánozhatsz, tökéletes portrét festhetsz rólam, mint a művészek, de az én szarom mindig az enyém marad, a tiéd meg a tiéd. Á, Lenú, mi történik velünk, mindnyájunkkal, olyanok vagyunk, mint a cső, ha belefagy a víz, milyen csúnya dolog az elégedetlenség. Emlékszel, mit csináltunk az esküvői fotómmal? Azon az úton szeretnék továbbmenni. Eljön a nap, amikor leegyszerűsítem magam diagramokká, lyukkártyává, és nem találsz meg többé.

Egy-két nevetés, semmi több. Ez a szónoklata a folyosón meggyőzött, hogy nincs már közöttünk bizalmasság. A kapcsolatunk rövid hírek, figyelemre sem méltó részletek, gonosz beszólások, szabados szavak egyhangúságára szorítkozott, a tények és a gondolatok számomra feltáratlanok maradtak. Lila élete immár csak az övé volt, úgy tűnt, senkivel sem akar osztozni rajta. Fölösleges lett volna kérdezgetnem: mit tudsz Pasqualéról, hová tűnt, van közöd Soccavo halálához, a portás lábon lövéséhez, mi vitt rá, hogy elfogadd Michele ajánlatát, mihez kezdesz az irántad való függőségével? Lila begubózott a bevallhatatlanba, a kíváncsiságom sosem válhatott beszélgetéssé, letorkollt volna: miket beszélsz, megbolondultál, Michele, függőség, Soccavo, mi jut eszedbe? Most eszméltem rá, írás közben, hogy nincs elegendő bizonyosságom, hogy leírjam: Lila odament, Lila megtette, Lila találkozott, Lila eltervezte. Mégis, a kocsiban, vissza Firenzébe, úgy éreztem, hogy Lila élete a telepen, az elmaradottság és a modernitás között, mozgalmasabb az enyémnél. Mennyi mindenről lemaradtam, amiért eljöttem, délibábokat kergetve. Lila maradt, és most új munkája van, egy rakás pénzt keres, önállóan dolgozhat, meghatározhatatlan célokért. Nagyon szereti a fiát, az első években rengeteget foglalkozott vele, és most is mellette áll, de képes elszakadni tőle, amikor és ahogyan akarja, Gennaro nem okoz neki fejfájást, mint nekem a lányaim. Szakított a szüleivel és a bátyjával, most mégis segíti őket, amikor csak tudja. Törődik a bajban Stefanóval, de nem közeledik hozzá. Megveti a Solarákat, mégis behódol nekik. Viccelődik Alfonsóról, de a barátjának tekinti. Azt mondja, nem akarja viszontlátni Ninót, de tudom, hogy nem így van, szívesen viszontlátná. Lila élete zajlik, az enyém áll. Pietro némán vezetett, a lányok veszekedtek, én meg Lilára és Ninóra gondoltam, arra, hogy mi lehetett volna a kapcsolatukból. Lila újra behálózza, találgattam, eléri, hogy találkozzanak, befolyásolja, ahhoz nagyon ért, elszakítja a feleségétől és a fiától, felhasználja a háborúiban, csak ő tudja, kik ellen, ráveszi a válásra, közben megszabadul Michelétől, miután kiszedett belőle egy halom pénzt, elhagyja Enzót, végre rászánja magát, és elválik Stefanótól, aztán talán összeházasodik Ninóval, talán nem, de az biztos, hogy egyesítik a tudásukat, és ki tudja, együtt mivé válnak.

Válni valamivé. Akkor tudatosult bennem, hogy mindig is gyötört ez a kifejezés. Én válni akartam valamivé, bár sosem tudtam, mivé. És valamivé váltam is, ez biztos, de valódi cél, szenvedély, ambíció nélkül. Csakis azért akartam valamivé válni - ez az igazság -, mert féltem, hogy Lila többé válik, és én elmaradok mögötte. Lila nyomvizében váltam valamivé. Most újra kell kezdenem, de magamért, felnőttként, nélküle.

Amint hazaértünk, telefonáltam Adelének, hogy kifaggassam a könyvem német fordításáról. Meghökkent, ő sem tudott róla, felhívta a kiadót. Nem sokkal később visszahívott, és közölte, hogy a könyvem nemcsak Németországban jelent meg, hanem Franciaországban és Spanyolországban is. Akkor, kérdeztem, mit tegyek? Semmit, felelte Adélé meglepetten, örülj neki. Persze, nagyon örülök, mormoltam, de mégis, nem kellene tennem valamit, mondjuk kiutaznom, népszerűsíteni a könyvemet? Kedvesen azt felelte: nem kell tenned semmit, Elena, sajnos sehol sem fogyott.

Ettől még rosszabb lett a kedvem. Hívogattam a kiadót, pontos információkat követeltem a fordításokról, dühöngtem, amiért senki sem vette a fáradságot, hogy tájékoztasson, letámadtam egy álmatag hangú alkalmazottat: nem maguktól értesültem a német kiadásról, hanem egy félanalfabéta barátomtól, képesek ellátni a munkájukat, igen vagy nem? Aztán bocsánatot kértem, ostobának éreztem magam. Megérkeztek a kötetek, egyik a másik után, a francia, a spanyol meg a német, kevésbé megviselt, mint amit Antonio küldött. Csúnyák voltak, a borítón fekete ruhás nők, nagy bajuszú férfiak kalapban, száradni kiteregetett ruhák. Átlapoztam őket, megmutattam Pietrónak, felraktam a könyvespolcra más regények közé. Néma, haszontalan papír.

Enervált, roppant lehangolt időszak következett. Mindennap felhívtam Elisát, hogy megtudakoljam, Marcello még mindig kedvese vele, és hogy döntöttek-e már az esküvőről. Az

aggodalmaskodásaimra boldog kacajokkal és az életük ajnározásával válaszolt: utazások autóval vagy repülővel, a két öcsénk anyagi fellendülése, anyánk és apánk jóléte. Időnként szinte irigyeltem. Fáradt voltam és ingerlékeny. Elsa folyton beteg volt, Dede rengeteg figyelmet igényelt, Pietro csak lézengett, nem bírta befejezni a könyvét. Semmiségektől is kiborultam. Lehordtám a gyerekeket, veszekedtem a férjemmel. így aztán mindhárman tartani kezdtek tőlem. A lányok, ha csak elmentem az ajtajuk előtt, megszakították a játékot, riadtan pislogtak felém, Pietro meg lassan többet volt az egyetemi könyvtárban, mint otthon. Korán reggel elment, és csak este jött haza, magán viselve a viszályok nyomait, melyekről én, akit immár minden publikus tevékenységéből kizárt, csak az újságokból értesültem: a fasiszták késelései és gyilkosságai, a kommunisták balhéi, a rendőrök, akik törvényi felhatalmazást kaptak, hogy lőhetnek, és meg is teszik, Firenzében is. Végül megtörtént, amire régóta számítottam, Pietro belekeveredett egy csúnya ügybe, amelyről aztán sokat cikkeztek az újságok. Megbuktatott egy nagynevű diákot, az egyik élharcost. A diák szidalmazni kezdte, mindenki előtt, és pisztolyt fogott rá. Pietro -nem ő mesélte el nekem, hanem az egyik ismerősünk, de ő is csak hallomásból, mert nem volt jelen - nyugodtan bejegyezte a bukást, átnyújtotta a srácnak a leckekönyvet, és azt mondta: vagy lőjön le, vagy sürgősen szabaduljon meg ettől a fegyvertől, mert egy perc múlva kimegyek innen, és följelentem. A diák hosszú másodpercekig tartotta Pietro arca előtt a pisztolyt, aztán zsebre dugta, fogta a leckekönyvét, és eltűnt. Pietro rögtön utána elment a rendőrségre, a srácot letartóztatták. De nem ért véget az ügy. A diák szülei nem Pietróhoz, hanem egyenesen az apjához fordultak, hogy beszélje rá a fiát, vonja vissza a feljelentést. Guido Air óta professzor meg is próbálta, hosszú telefonbeszélgetéseken keresztül győzködte Pietrót, és meglepve hallottam, hogy időnként kijön a sodrából és fölemeli a hangját. De Pietro hajthatatlan volt. Végül odaálltam elé, rettentő idegesen, és megkérdeztem:

- Tudod te egyáltalán, mit művelsz?

- Miért, mit kellene tennem?

- Enyhíteni a feszültséget.

- Nem értelek.

- Nem akarsz érteni. Ugyanolyan vagy, mint a legkiállhatatlanabb tanáraink a Pisai Egyetemen.

- Nem hiszem.

- Pedig de. Elfelejtetted, mennyit magoltunk fölöslegesen az értelmetlen tantárgyakból a még értelmetlenebb vizsgákra?

- Az enyém nem értelmetlen.

- Kérdezd meg a diákjaidat.

- Véleményt attól kérünk, aki megfelelő jártassággal bír.

- Engem megkérdeznél, ha a diákod volnék?

- Remekül kijövök azokkal, akik tanulnak.

- Vagyis a hajbókolókat szereted.

- Te meg a hencegőket, mint a nápolyi barátnőd.

- Igen.

- Akkor miért te voltál mindig a legfélénkebb?

Összezavarodtam.

- Mert szegény voltam, és már azt is csodának tartottam, hogy eljutottam odáig.

- Hát, ezzel a sráccal nincs bennetek semmi közös.

- Bennünk sincs.

- Hogy érted?

Nem feleltem, inkább másfelé tereltem a szót. De aztán újra elöntött a harag, és szapulni kezdtem a fafejűségéért: ha már úgyis megbuktattad, mi értelme volt feljelenteni? Mert amit csinált, az bűncselekmény, dörmögte. Erre én: csak rád akart ijeszteni, játékból, gyerek még. Hűvösen azt felelte: az a pisztoly fegyver, nem játékszer, hét évvel ezelőtt lopták el egy rovezzanói rendőrkaszárnyából. Visszavágtam: nem lőtt a srác. Kifakadt: a pisztoly töltve volt, elsüthette volna. De nem tette, kiáltottam. Ő is fölemelte a hangját: meg kellett volna várnom, hogy lelőjön? Ordítottam: ne üvölts, kivannak az idegeid. Azt felelte: törődj a saját idegeiddel. És hiába magyaráztam neki, feldúltan, hogy valójában azért vitatkozom vele, mert veszélyesnek látom a helyzetet és aggódom. Féltelek, mondtam, féltem a lányokat meg magamat. De nem vigasztalt meg. Bezárkózott a szobájába, piszmogni a könyvével. Hetekkel később mondta el, hogy kétszer is felkeresték civil ruhás nyomozók, egyes diákok felől érdeklődtek, fényképeket mutattak. Első alkalommal udvariasan fogadta, majd elküldte őket, semmit sem mondott nekik. Másodjára megkérdezte: - Elkövettek valamit ezek a fiatalok?

- Nem, egyelőre nem.

- Akkor mit akarnak tőlem?

És a rá jellemző megvető előzékenységgel kikísérte őket.

Lila hónapokig nem telefonált, nagyon elfoglalt lehetett. Én sem kerestem, pedig szükségem lett volna rá. Megpróbáltam szorosabbra fűzni a kapcsolatomat Mariarosával, hogy enyhítsem a bennem lévő ürességérzést, de számos akadályba ütköztem. Franco immár végleg odaköltözött hozzá, Pietrónak pedig nem tetszett, hogy ráakaszkodom a húgára, és az sem, hogy találkozom a régi udvarlómmal. Ha egy napnál többet töltöttem Milánóban, még inkább eluralkodott rajta a rosszkedv, megsokszorozódtak a képzelt bajai, pattanásig feszültek az idegei. Ráadásul Franco sem örült a jelenlétemnek, idegesítette a lányok lármázása, és noha általában ki sem dugta az orrát a lakásból, csak az orvosi vizsgálatokra járt el, ilyenkor eltűnt, a frászt hozva Mariarosára meg rám is. És a tetejébe a sógornőmnek ezer dolga volt, és állandóan rengeteg nő vette körül. A lakása egyfajta találkahely volt, mindenféle nők jártak hozzá, értelmiségiek, jómódú asszonyok, az erőszakos, hirtelen kezű párjuktól menekülő munkásasszonyok, sodródó lányok, úgyhogy kevés ideje maradt rám, na meg minden vendégével annyira barátságosan viselkedett, hogy kételyeim támadtak kettőnk kapcsolatának valódiságában. Mégis, ha nála töltöttem néhány napot, újra fellángolt bennem a vágy a tanulás és időnként az írás iránt. Vagy, jobban mondva, újra úgy éreztem, hogy képes lennék rá.

Sokat beszélgettünk magunkról. Próbáltuk megfejteni, hogyan működik a nő, de mivel mindannyian nők voltunk - Franco

elszelelt, vagy bezárkózott a szobájába-nagyon nehezen ment. Mire alaposan kielemeztük a gesztusainkat, szavainkat, gondolatainkat, álmainkat, úgy tűnt, már nem is hozzánk tartoznak. És ez elkeserítette a törékenyebbeket, akik hadilábon álltak az önvizsgálattal, és azt hitték, elég annyi a szabadsághoz, hogy kizárják az életükből a férfiakat. Váltakozó, hullámzó időszak volt. Sokan közülünk féltek visszatérni a csendes unalomhoz, inkább meglovagolták a hullámokat, nyaktörő mutatványokkal és dühödt rémülettel pislogtak a mélybe. Amikor kiderült, hogy a Lotta Continua szervezet biztonsági szolgálata rajtaütött a szeparatista nők menetoszlopán, olyannyira eldurvult a helyzet, hogy ha a sógornőm vérmesebb vendégei megtudták, hogy férfi is van a lakásban - Mariarosa sosem közölte velük, de nem is titkolta -, ádáz összetűzések kezdődtek, melyek drámai kenyértörésekhez vezettek.

Utáltam azokat a vitákat. Én ösztönzést kerestem, nem konfliktusokat, elképzeléseket, nem dogmákat. Legalábbis ezt mondtam magamnak, és néha Mariarosának is, aki némán hallgatott. Egyik alkalommal beszéltem neki a kapcsolatomról Francóval, az egyetemi évek alatt, elmondtam, mit jelentett nekem. Hálás vagyok neki, mondtam, sokat tanultam tőle, sajnálom, hogy most időnként ennyire rideg velem és a lányokkal. Gondolkodtam egy kicsit, és folytattam: talán valami nem stimmel abban, hogy a férfiak ki akarják okosítani a nőket; akkor még fiatal voltam, és nem vettem észre, hogy Franco azért akar átalakítani, mert nem tetszem neki olyannak, amilyen vagyok, mássá akart formálni; vagy még inkább, nem egyszerűen egy nőre vágyott, hanem egy olyan nőre, amilyennek magát képzelte volna nőként. Franco számára, folytattam, én egy lehetőséget jelentettem, hogy nővé terjeszkedjen, hogy a birtokában érezze a nőiséget: magam voltam a bizonyíték a mindenhatóságára, én igazoltam, hogy nemcsak férfiként, de nőként is megállja a helyét. És most megcsalásnak éli meg, hogy nem érez már a lénye részének.

Pontosan így fogalmaztam. És Mariarosa valódi figyelemmel hallgatott, nem úgy, afféle színlelt érdeklődéssel, ahogy a többieket szokta. írd meg ezt, buzdított. Elérzékenyült, azt a Francót, akiről beszélsz, nem volt időm megismerni, mormolta. Aztán hozzátette: talán jobb lett volna, nem szerettem volna bele, utálom a nagyokos férfiakat, akik megmondják, milyennek kell lennem; én azt a szenvedő, töprengő embert szeretem, akit az otthonomba fogadtam, hogy gondozzam. Aztán újra elmondta: írd meg, amit mondtál.

Bólintottam, kissé aggodalmasan; örültem a dicséretnek, de zavarban is voltam, hebegtem valamit Pietróról, hogy miként próbálja rám erőszakolni a látásmódját. Ezúttal kitört Mariarosából a nevetés, és egyből megváltozott beszélgetésünk majdhogynem ünnepélyes hangvétele. Pietróhoz hasonlítani Francót? Viccelsz, mondta, Pietrónak még férfi mivoltával is meggyűlik a baja, hogyan volna ereje magáénak érezni a nőiséget? Elárulhatok valamit? Megesküdtem volna, hogy nem mész hozzá. És miután hozzámentél, megesküdtem volna, hogy egy éven belül elhagyod. Megesküdtem volna, hogy a világért sem szülsz neki gyerekeket. Szerintem csoda, hogy még együtt vagytok. Szegénykém, igazán rendes lány vagy.

Szóval, így álltak a dolgok: a férjem húga tévedésnek tekintette a házasságomat, és ezt nyíltan a szemembe mondta. Nem tudtam, sírjak-e vagy nevessek, házasságom csődjének végső, elfogulatlan megerősítésének éreztem a véleményét. De hát mit tehettem volna? Az érettség abban áll, biztattam magam, hogy nem lázadozom a sorsom ellen, meghúzom a határt a mindennapi gyakorlat és az elméleti vívmányok között, megtanulom megismerni, valósan látni önmagam, várva a nagy változásokat. Napról napra nyugodtabb lettem. Dede már iskolába járt, kevéssel idő előtt kezdte, de tudott írni és olvasni; Eisa boldog volt, hogy egész délelőtt kettesben lehet velem a csendes lakásban; a férjem, a tudósok legszürkébbike, végre közel került egy második, az elsőnél ígéretesebb könyv befejezéséhez; én meg, Airota asszony, Elena Airota, a beletörődéstől megkeseredett feleség, most a sógornője ösztönzésére és a megaláztatás ellen küzdve, titokban, az antik és a modern világ ismereteit ötvözve tanulmányozni kezdtem a férfiak elképzeléseit a nőkről. Céltalanul tettem, csak hogy azt mondhassam Mariarosának, az anyósomnak, az ismerőseimnek: dolgozom.

Elmélkedéseim a bibliai első és második teremtéstörténet felé tereltek, így jutottam el Defoe Moll Flanderséig, Flaubert Bovarynéjáig, Tolsztoj Anna Kareninájáig, a La dernière mode divatlapig, Rrose Sélavyig, és tovább, egyre tovább a felfedezés vágyától hajtva. És egyre jobban élveztem. Mindenütt férfiak által

teremtett műnőkbe botlottam. Belőlünk, a valódi nőből sehol semmit sem találtam, vagy ha mégis felbukkant valami kevés, rögvest a történetgyártás részévé silányult. Kutattam a szavak között, és végre úgy éreztem, valamennyire élek. Pietro az egyetemen volt, Dede iskolában, Elsa meg az íróasztalom mellett játszott, és néha eltűnődtem, milyen lett volna az életem és Lila élete, ha mindketten továbbtanulhatunk, elvégezhetjük a gimnáziumot és az egyetemet, együtt, kéz a kézben, egy tökéletes pár, amely egyesíti a szellemi energiákat, a megértés és a képzelet örömeit. Együtt írtunk volna könyveket, cikkeket, egymásból merítettünk volna erőt, vállvetve harcoltunk volna, hogy az, ami a miénk, utánozhatatlanul a miénk legyen. Keserves dolog, gondoltam, a női elme magányossága, tékozlás kizárni a másikat az életünkből, előzmények, magyarázatok nélkül. Ilyenkor csonkának éreztem a gondolataimat, lebilincselőnek, mégis hiányosnak, olyan gondolatoknak, melyeket sürgősen igazolni kell, és továbbfejleszteni, mert hiányzik belőlük a meggyőződés, az önbizalom. Szerettem volna felhívni Lilát, és megmondani neki: figyelj, elmesélem, min gondolkodom, beszéljük meg, mondd el a véleményedet, emlékszel, mit mondtál nekem Alfonsóról? De örökre elveszett a lehetőség, már évtizedekkel korábban. Be kell érnem önmagámmal.

Aztán egy nap, miközben éppen ezen morfondíroztam, hallottam, hogy megfordul a kulcs a zárban. Pietro jött haza ebédre, Dedével együtt, akiért szokás szerint beugrott az iskolába. Becsuktam a könyveket és a füzeteket, Dede már be is rontott a szobába, Elsa kitörő örömmel fogadta. Éhes volt, vártam, hogy felkiáltson: mama, mi az ebéd? Ehelyett, még mielőtt ledobta volna az iskolatáskát, azt kiáltotta: itt van a papa egy barátja, velünk ebédel. Pontosan emlékszem a dátumra: 1976. március 9-e volt. Bosszúsan feltápászkodtam, Dede megragadta a kezem, és kivonszolt az előszobába. Elsa pedig, hallván, hogy idegen van a lakásunkban, elővigyázatosan belekapaszkodott a szoknyámba. Pietro vidáman azt mondta: nézd, kit hoztam neked.

Nino levágatta a sűrű szakállát, mellyel évekkel korábban a könyvesboltban láttam, de a haja hosszú volt és kócos. Egyébként ugyanaz a magas, nagyon vékony, csillogó szemű, lompos srác maradt. Megölelt, letérdelt, kedveskedett a két kislánynak, fölállt, és azt mondta: elnézést, hogy csak így betörtem. Gyere, mormoltam kimérten, ülj le, hogyhogy Firenzében? Úgy éreztem magam, mintha forralt bor folyna az agyamban, szinte föl sem bírtam fogni, mi történik: Nino, igen, Nino az én lakásomban. Úgy tűnt, valami nem működik a rendszerben, se bennem, se kívül. Mi a képzelet és mi a valóság, ki az árnyék és ki az eleven test? Közben Pietro magyarázott: összefutottunk az egyetemen, és meghívtam ebédre. Én meg mosolyogtam, igen, mondtam, kész is van az ebéd, ahol jut négynek, ott ötnek is jut, gyertek, megterítek. Nyugodtnak tűntem, de rettentő izgatott voltam, fájt az arcom az erőltetett mosolyoktól. Hogyhogy itt van Nino, miért van itt? Meg akartalak lepni, mondta Pietro, kissé aggodalmasan, mint aki fél, hogy hibázott. És Nino, nevetve: százszor mondtam neki, hogy telefonáljon haza, esküszöm, de hiába. Aztán elmesélte, hogy az apósom vette rá, hogy látogasson meg minket. Rómában, a szocialista párt kongresszusán találkozott Airota professzorral, szóba elegyedtek, elmondta neki, hogy Firenzében van dolga, mire a professzor megemlítette Pietrót, meg hogy a fia egy új könyvön dolgozik, amihez éppen most szerzett meg neki egy kötetet, és fontos lenne, hogy eljusson hozzá. Nino felajánlotta, hogy elviszi a kötetet Pietrónak, és most itt van, velünk ebédel, a kicsik versengenek a figyelméért, és ő mókázik mindkettejükkel, barátságos Pietróval, komoly és szűkszavú velem.

- Képzeld - mondta -, sokszor jártam Firenzében munkaügyben, de nem tudtam, hogy itt élsz, és van két gyönyörű kislányotok. Szerencse, hogy adódott ez az alkalom.

- Még mindig Milánóban tanítasz? - kérdeztem, noha jól tudtam, hogy már nem ott él.

- Nem, most Nápolyban.

-Mit?

Vágott egy elégedetlen grimaszt.

- Földrajzot.

- Azon belül?

- Urbanisztikát.

- Miért mentél vissza Nápolyba?

- Anyám nincs jól.

- Sajnálom, mi baja?

- A szíve.

- És a testvéreid?

- Jól vannak.

- Apád?

- Megvan. De öregszik az ember, az utóbbi időben közelebb kerültünk egymáshoz. Vannak hibái, de erényei is, mint mindenkinek. - Pietróhoz fordult: - Mennyit bíráltuk apáinkat meg a családunkat, most, hogy rajtunk a sor, hogyan boldogulunk?

- Én jól - mondta a férjem egy csipetnyi gúnnyal.

- Nincs kétségem. Kivételes nő a feleséged, és ez a két kis hercegnő maga a tökély, jól neveltek, elegánsak. Milyen szép a ruhácskád, Dede, nagyon jól áll. És Elsa, ezt a csillagos csatot kitől kaptad?

- A mamától - felelte Elsa.

Lassacskán megnyugodtam. A másodpercek visszanyerték rendes ritmusukat, kezdtem felfogni, mi történik. Nino mellettem ül az asztalnál, eszi a tésztát, amit én főztem, gondosan kis darabkákra vágja Elsa hússzeletét, aztán jó étvággyal nekilát a sajátjának, közben bosszúsan megemlíti a kenőpénzt, amit a Lockheed fizetett Tanassinak és Guinak, dicséri a főztömet, társalog Pietróval a szocialista alternatíváról, Dede ámulatára hosszú héjkígyót kanyarítva meghámoz egy almát. Eközben valamiféle jótékony áramlat töltötte be a lakást, régóta nem éreztem már ilyet. Milyen jó, hogy Pietro és Nino kölcsönösen igazat ad egymásnak, hogy rokonszenwel viseltetnek egymás iránt. Szó nélkül elkezdtem leszedni az asztalt. Nino felpattant, felajánlotta, hogy el is mosogat, ha a lányok segítenek neki. Ülj le, mondta, leültem, és figyeltem, hogyan igazgatja a csoda lelkes Dedét és Elsát, miközben kérdezgeti tőlem, hogy hová tegye ezt meg azt, és tovább beszélget Pietróval.

Tényleg ő az, annyi idő után, és tényleg itt van. Önkéntelenül rápillantottam az ujján a jegygyűrűre. Egy szót sem szólt a házasságáról, gondoltam, beszélt az anyjáról, az apjáról, de a feleségéről és a fiáról nem. Talán nem szerelmi házasság volt, talán érdekből nősült, talán kényszerből. Aztán véget ért a feltevések rajzása. Nino hirtelen a fiáról, Albertinóról kezdett mesélni a lányoknak, mint valami mesehősről, néha tréfásan, néha gyengéden. Végül megtörölte a kezét, előhúzott a tárcájából egy fényképet, megmutatta Elsának, aztán Dedének, majd Pietrónak, aki átnyújtotta nekem. Albertino gyönyörű volt. Kétéves volt, durcás arccal ült az anyja karjában. Néztem pár másodpercig a kicsit, aztán szemügyre vettem az anyját. Csodaszépnek találtam, nagy szempár, hosszú, fekete haj, alig lehetett több húszévesnél. Mosolygott, tökéletes, ragyogó fogakkal, szerelmes tekintettel. Visszaadtam Ninónak a képet, és azt mondtam: főzök egy kávét. Egyedül maradtam a konyhában, a többiek, mind a négyen, átmentek a nappaliba.

Ninónak találkoznia kellett valakivel munkaügyben, így hát a kávé és egy cigaretta után, heves szabadkozásokat követően távozott. Holnap elutazom, mondta, de hamarosan visszajövök, már a jövő héten. Pietro kérte, hogy jelentkezzen gyakrabban, Nino megígérte. Nagy szeretettel elköszönt a lányoktól, kezet fogott Pietróval, odaintett nekem, és eltűnt. Amint becsukódott mögötte az ajtó, letaglózott a lakás szürkesége. Vártam, hogy Pietro, habár jól kijött Ninóval, talál benne valami kivetnivalót, majdnem minden vendégünkben talált. De elégedetten azt mondta: végre valaki, akivel érdemes eltölteni az időt. Rosszulesett ez a mondat, nem tudom, miért. Bekapcsoltam a tévét, és egész délután tévéztem a lányokkal.

Reméltem, hogy Nino már másnap felhív. Minden telefoncsörgésre összerezzentem. De eltelt egy egész hét, és nem jelentkezett. Úgy éreztem magam, mint aki csúnyán megfázott. Kedvetlen voltam, nem olvastam, nem készítettem jegyzeteket, haragudtam magamra az értelmetlen várakozás miatt. Aztán egyik délután Pietro különösen jókedvűen tért haza. Közölte, hogy Nino beugrott az egyetemre, eltöltöttek együtt egy kis időt, de nem tudta rábeszélni, hogy eljöjjön hozzánk vacsorára. Viszont meghívott minket holnap estére étterembe, a lányokat is, nem akarja, hogy fáradozz a főzéssel.

Gyorsabban kezdett áramlani a vérem, fájdalmas gyöngédség fogott el Pietro iránt. Ahogy a lányok visszavonultak a szobájukba, átöleltem, megcsókoltam, szerelmes szavakat suttogtam a fülébe. Éjszaka keveset aludtam, jobban mondva úgy aludtam, mintha ébren volnék. Másnap, amint Dede hazaért az iskolából, bedugtam Elsával együtt a fürdőkádba, és alaposan lecsutakoltam őket. Aztán én kerültem sorra. Vettem egy hosszú, kellemes fürdőt, szőrtelenítettem, gondosan megmostam és megszárítottam a hajam. Felpróbáltam az összes létező ruhámat, egyre idegesebben, mert egyik sem tetszett, és még a hajam se lett jó. Dede és Elsa köröttem sertepertélt, játékból utánoztak. Pózoltak a tükör előtt, bosszankodtak a ruhák és a frizurájuk miatt, csoszogtak a cipőimben. Beletörődtem, hogy olyan vagyok, amilyen. Miután leszidtam Elsát, túl keményen, mert az utolsó pillanatban összekoszolta a ruhácskáját, kocsiba ültünk, és elmentünk Pietróért meg Ninóért az egyetemre. Izgatottan vezettem, és közben korholtam a lányokat, akik saját szerzeményű mondókákat énekelgettek kakiról és pisiről. Minél közelebb kerültem a találkozáshoz, annál inkább reméltem, hogy váratlanul közbejött valami, és Nino nem tud eljönni. De rögtön észrevettem őket, elmélyülten beszélgettek. Nino szélesen gesztikulált, mintha ösztönözné a partnerét, hogy lépjen be a számára létrehozott térbe. Pietro szokás szerint félszegnek tűnt, az arca kipirosodott, csak ő nevetett, alázatosan. Egyiküket sem kavarta fel különösebben az érkezésem.

A férjem hátraült a gyerekekhez, Nino meg mellém, hogy elvezessen egy helyre, ahol kitűnő a konyha, és - Dede és Elsa felé fordulva mondta - remek a fánk. Részletesen leírta, hogyan készítik, még jobban felcsigázva ezzel a lányokat. Sok évvel ezelőtt, gondoltam a szemem sarkából figyelve Ninót, kézen fogva sétáltunk, és kétszer megcsókolt. Milyen szép ujjai vannak. Hozzám csak annyit szólt, hogy itt jobbra, aztán megint jobbra, aztán a kereszteződésnél balra. Se egy elismerő pillantás, se egy bók.

A vendéglőben nagy örömmel és tisztelettel fogadtak minket. Nino ismerte a tulajt és a pincéreket. Leültem az asztalfőre a lányok közé, Pietro és Nino meg egymással szembe, és a férjem rögtön ecsetelni kezdte az egyetemi nehézségeket. Szinte végig csendben voltam, Dedével és Elsával foglalkoztam, akik általában fegyelmezetten viselkedtek az asztalnál, de ezúttal nem győztek rosszalkodni, kacagtak, hogy felkeltsék Nino figyelmét. Bosszúsan azt gondoltam: Pietro túl sokat beszél, untatja Ninót, nem hagyja szóhoz jutni. És még azt gondoltam: hét éve élünk ebben a városban, és nincs egy helyünk, ahová elvihetnénk Ninót, hogy viszonozzuk a meghívását, egy étterem, ahol ugyanilyen jó a konyha, ahol megismernek, ha belépünk. Tetszett a tulaj előzékenysége, többször odajött az asztalunkhoz, Ninót még le is beszélte valamelyik ételről: ezt ma inkább ne, nem ajánlanám magának és a vendégeinek, és javasolt neki valami mást. Amikor kihozták a híres fánkot, a lányok ujjongva falni kezdték, Pietróval együtt. Nino végre hozzám fordult: - Hogyhogy nem jelent még meg újabb könyved? - kérdezte az asztali beszélgetések felszínessége nélkül, valódinak látszó érdeklődéssel.

Elvörösödtem, és azt mondtam, a lányaimra célozva:

- Mást csináltam.

- Remek volt az a könyv.

- Köszönöm.

- Ez nem bók, mindig is tudtál írni. Emlékszel arra a kis cikkre a hittantanárról?

- A barátaid nem hozták le.

- Félreértés történt.

- Visszavetett.

- Sajnálom. Most írsz valamit?

- Ha van egy kis időm.

- Regény?

- Nem tudom, micsoda.

- És a téma?

- Férfiak, akik nőket gyártanak.

- Remek.

- Meglátjuk.

- Igyekezz, alig várom.

És meglepetésemre kiderült, hogy jól ismeri a női szövegeket, amiket írtam, pedig biztosra vettem, hogy férfiak nem olvassák őket. Ráadásul megemlített egy Starobinski-könyvet, nemrég olvasta, esetleg a hasznomra válhat, mondta. Mennyi mindent tudott, már kissrácként is ilyen volt, minden érdekelte. Rousseau-tól és Bemard Shaw-tól idézett, és ha félbeszakítottam, figyelmesen végighallgatott. És amikor a lányok, bosszúságomra, nyúzni kezdtek, hogy kérnek még fánkot, odaintett a tulajnak, hogy készítsenek nekünk néhányat. Aztán odafordult Pietróhoz: - Több időt kellene hagynod a feleségednek.

- Övé az egész nap.

- Nem viccelek. Ha nem teszed meg, nemcsak emberileg vétkezel, hanem politikailag is.

- És mi volna a bűnöm?

- A szellemi tőke elherdálása. Egy olyan társadalom, amely természetesnek veszi a nők intellektuális energiájának elpazarolását csupán a családra és a háztartásra, önmaga ellensége, anélkül hogy észrevenné.

Némán vártam, hogy Pietro válaszoljon. De a férjem gúnyosan közölte:

- Elena úgy és akkor művelheti az elméjét, ahogy és amikor akarja, amennyiben tőlem nem von el időt.

- Ha nem tőled, akkor kitől?

Pietro összeráncolta a homlokát.

- Ha a feladat, amelyet önmagunknak adunk, sürgető szenvedéllyel párosul, semmi sem gátolhat meg minket, hogy elvégezzük.

Rosszulesett, egy műmosollyal elmormoltam:

- A férjem úgy érti, hogy engem semmi nem érdekel igazán.

Csönd. Nino megkérdezte:

- És így van?

Odavetettem neki, hogy nem tudom, semmit sem tudok. De miközben beszéltem, zavartan, dühösen, ráeszméltem, hogy a

szemem megtelt könnyel. Lesütöttem a tekintetemet. Elég a fánkból, mondtam a lányoknak, nehezen leplezve az idegességemet, és Nino a segítségemre sietett, felkiáltott: én még megeszem egy utolsót, a mama is, a papa is, ti is kettőt, aztán elég. Végül odahívta a tulajt, és ünnepélyesen kijelentette: pontosan harminc nap múlva visszajövök a két kisasszonnyal, készítsen nekünk egy rakásnyit ezekből a finom fánkokból, rendben? Elsa megkérdezte:

- Mennyi az egy hónap, mennyi harminc nap?

Közben sikerült visszanyelnem a könnyeimet, ránéztem Ninóra, és azt mondtam:

- Tényleg, mennyi egy hónap, mennyi harminc nap?

Tréfálkoztunk - Dede volt leginkább elemében - Elsa homályos

elképzelésein az időt illetően. Aztán Pietro fizetni akart, de kiderült, hogy Nino már megtette. Tiltakozott, majd beültünk a kocsiba, Pietro a kormányhoz, én hátra a két, félig alvó lány közé. Elvittük Ninót a szállodába, én egész úton hallgattam Nino és Pietro kissé kapatos társalgását, nem szóltam semmit. Amikor odaértünk, Pietro nagy lelkesen azt mondta: - Nincs értelme pénzt kidobni, van egy vendégszobánk, legközelebb alhatsz nálunk, ne kéresd magad.

Nino nevetett.

- Alig egy órája beszéltük, hogy Elenának időre van szüksége, és most még engem is a nyakába sóznál?

Halkan közbeszóltam:

- Én örülnék, és Dede meg Elsa is.

De amint magunk maradtunk, szóltam Pietrónak:

- Az ilyen meghívások előtt legalább kikérhetnéd a véleményem.

Beindította a motort, megkeresett a visszapillantó tükörben, és

eldünnyögte:

- Azt hittem, örülni fogsz.

Ó, persze hogy örültem, nagyon örültem. De közben úgy éreztem, mintha tojáshéjból volna a testem, és elég lenne egy kicsikét megnyomni, a karomon, a homlokomon, a hasamon, hogy széttörjön, és előkerüljenek a titkaim, főképp azok, amelyekről még jómagam sem tudok. Nem számoltam a napokat. Az írásra összpontosítottam, de úgy, mintha Nino volna a megrendelő, aki a visszatértére minőségi munkát vár. így akartam fogadni: követtem a tanácsodat, folytattam a munkát, itt a vázlat, elmondod, mit gondolsz róla?

Kitűnő ötlet volt. Gyorsan elrepült a harminc nap. Megfeledkeztem Elisáról, nem gondoltam Lilára, nem hívtam Mariarosát. És nem néztem tévét, nem olvastam újságokat, nem törődtem a lakással, se a lányokkal. A folytonos összecsapásokról, gyilkosságokról, háborúkról - Olaszországban és a világban - csak egy távoli visszhang jutott el hozzám, alig tudtam valamit a feszültségekkel teli választási kampányról. Csak írtam, nagy lelkesedéssel. Addig törtem a fejem egy rakás régi kérdésen, amíg rá nem találtam, legalább az írásban, a végleges megoldásra. Időnként nagy volt a kísértés, hogy Pietrótól kérjek segítséget. Sokkal okosabb volt nálam, biztosan megkímélt volna attól, hogy meggondolatlan vagy bárdolatlan vagy ostoba dolgokat írjak. De nem tettem meg, utáltam, ha fölém kerekedik a lexikális tudásával. Sokat dolgoztam, emlékszem, főleg az első és a második teremtéstörténetet boncolgattam. Egymás mellé raktam őket, és az elsőt az isteni teremtés egyfajta összefoglalásának találtam, a másodikat viszont bővebb történetnek. Kialakítottam belőle egy meglehetősen mozgalmas elbeszélést, és soha egy pillanatig sem éreztem túl meredeknek. Ezt írtam, nagy vonalakban: Isten megteremti az embert a saját képmására. Alkot belőle egy férfiés egy női változatot. Hogyan? Először a föld porából megformázza Ish-1, és az orrlyukán keresztül életet lehel belé. Aztán a már megformázott férfi oldalából, az immár eleven anyagból kiszakítja Isha’h-1, a nőt, és azonnal összezárja Ish húsát. Ezek után Ish azt mondja: ez a valami nem olyan, mint a többi megteremtett dolog, más, mint én, de az én húsom, az én csontjaim. Isten belőlem teremtette. Az én testemből, miután megtermékenyített a leheletével. Én Ish vagyok, ő Ish’a. A nevéből is látszik, hogy belőlem származik, belőlem, akit Isten a saját képmására teremtett, aki magamban hordozom az Igét. Tehát verbálisán is az én toldalékom, csak az én szavaimban szólalhat meg.

És így dolgoztam tovább, napokig, kellemes intellektuális izgalomban. Az egyetlen aggodalmam az volt, hogy időben elkészüljek a szöveggel. Időnként elcsodálkoztam magamon: úgy éreztem, Nino elismerésére vágyva könnyebben megy az írás, feldob a helyzet.

De eltelt egy hónap, és Nino nem jelentkezett. Kezdetben még segített is a dolog, több időm maradt, be tudtam fejezni a munkámat. Aztán idegeskedni kezdtem, megkérdeztem Pietrót, és kiderült, hogy többször is beszélt Ninóval telefonon az irodájában, de néhány napja nem hallott felőle.

- Többször beszéltél vele? - kérdeztem bosszúsan.

- Igen.

- És miért nem mondtad?

-Mit?

- Hogy többször beszéltetek.

- Munkaügyben beszéltünk.

- Hát ha ilyen jóban lettetek, hívd fel, és kérdezd meg, hajlandó-e közölni velünk, mikor jön.

- Miért fontos ez?

- Neked nem az, de én gürcölök: nekem kell intéznem mindent, szeretném időben tudni.

Nem hívta fel. Azt mondta: jól van, várjunk, Nino megígérte a lányoknak, hogy újra eljön, nem fog csalódást okozni nekik. És tényleg. Egy hét késéssel telefonált, egy este. Én vettem fel a telefont, úgy tűnt, zavarba jött. Mondott néhány általánosságot, aztán megkérdezte: Pietro nincs otthon? Én is zavarba jöttem, hívtam Pietrót. Hosszasan társalogtak, egyre levertebben hallgattam a férjem szokatlan stílusát: túl hangosan beszélt, fel-felkiáltott, nevetett. Akkor jöttem rá, hogy a Ninóval való kapcsolata megnyugtatja, kevésbé érzi az elszigeteltséget, elfelejti a nyavalyáit, szívesebben dolgozik. Bezárkóztam a szobámba, Dede mellettem olvasott, Elsa játszott, várták a vacsorát. De oda is behallatszott Pietro szokatlan hangja, részegnek tűnt. Aztán elhallgatott, hallottam a lépteit a lakásban. Benézett hozzánk, vidáman azt mondta a lányoknak: - Gyerekek, holnap elmegyünk fánkozni Nino bácsival.

Dede és Elsa boldogan kurjongatott, én megkérdeztem:

- Mi lesz, itt alszik?

- Nem - felelte -, a feleségével meg a fiával jött, szállodában laknak.

Nagyon sok időbe telt, amíg felfogtam a szavai jelentését. Felcsattantam:

- Értesíthetett volna.

- Az utolsó pillanatban döntötték el.

- Bunkó.

- Elena, mi bajod?

Tehát Nino a feleségével jött: elfogott a félelem, hogy kiállom-e vele a versenyt. Tisztában voltam magammal, tudtam, milyen fából faragták a testemet, de korábban nemigen tulajdonítottam neki jelentőséget. Úgy nőttem föl, hogy mindig csak egy pár cipőm volt, szegényes ruháimat anyám varrta, ritkán festettem ki magam. Csak az elmúlt években kezdtem törődni a divattal és alakítani az ízlésemet Adélé vezetésével, és gyorsan megszerettem csinosítgatni magam. De időnként - különösen akkor, ha nem csak úgy akartam tetszeni, hanem egy bizonyos férfinak - a cicomázkodást (így hívtam) kissé nevetségesnek éreztem. Túl sok vacakolás, túl sok elvesztegetett idő. Mely színek állnak jól és melyek nem, melyik ruha karcsúsít, melyik kövérít, melyik frizura előnyös, melyik hátrányos. Hosszú és költséges procedúra, mely arra szolgál, hogy a férfiak kénye-kedve szerint megterített asztallá varázsoljam magam, ínycsiklandozó étekké, melytől összefut a nyál a szájukban. És közben mennyi aggódás, hogy hiába, nem látszom szépnek, nem sikerült elrejtenem a hús közönségességét, a szagaival, nedveivel, tökéletlenségeivel. De próbálkoztam, töretlenül. Legutóbb Nino miatt. Meg akartam mutatni neki, hogy mássá lettem, finomabbá, már nem az a lányka vagyok, aki Lila esküvőjén vagy Galiani tanárnő gyerekeinek buliján voltam, és nem is egy tájékozatlan egykönyves író, akinek Milánóban láthatott. De most elegem lett. Elhozza magával a feleségét: gonoszságnak éreztem, haragudtam rá. Utáltam egy másik nővel szépségben versenyezni, ráadásul a férfi szeme előtt, és szenvedtem a gondolatra, hogy egy légtérben legyek a fényképen látott gyönyörű lánnyal: összeszorult tőle a gyomrom. Biztosan jól szemügyre vesz, aprólékosan végigmustrál majd, a Tasso úti úrikisasszony gőgösségével, akit születése óta a teste gondozására neveltek; aztán amikor véget ér az este, és kettesben marad a férjével, kegyetlen éleslátással kiveséz engem.

Órákig tépelődtem, aztán végül úgy döntöttem, kitalálok valamit, és nem megyek el a vacsorára a férjemmel és a lányokkal. De másnap mégsem bírtam megállni. Felöltöztem, levetkőztem, fölfogtam a hajamat, kiengedtem, gyötörtem Pietrót, ezerszer mentem át hozzá más-más ruhában, más frizurával, idegesen kérdezgettem: na, milyen? Vetett rám egy szórakozott pillantást, és azt mondta: jó. És ha a kék ruhát venném föl?, kérdeztem. Vedd. Fölvettem, de nem tetszett, szűk volt csípőben. Visszamentem hozzá, és közöltem, hogy szorít. Pietro türelmesen azt felelte: igen, az a zöld a kis virágokkal jobban áll. De nekem nem volt elég, hogy jobban áll, azt akartam, hogy remekül álljon, és a fülbevalóm is, és a hajam is, és a cipőm is. Egyszóval Pietrótól hiába vártam valódi megerősítést, nézett, de nem látott. És én egyre tökéletlenebbnek éreztem magam, túl nagy mell, túl nagy fenék, széles csípő, na meg ez a kese haj, a jókora orr. Anyámra ütöttem, ormótlan a testem, már csak az hiányzott, hogy visszatérjen az isiász, és megint sántítani kezdjek. Nino felesége viszont fiatal, szép, gazdag, és biztosan tud úgy élni, ahogyan én sosem fogok tudni. Ezerszer visszakanyarodtam a döntésemhez: nem megyek el vacsorázni Pietróval és a lányokkal, megüzenem velük, hogy nem vagyok jól. De elmentem. Fehér blúzt vettem fel egy vidám, virágos szoknyával, és egyetlen ékszerként anyám régi karkötőjét. Beraktam a táskámba az irományomat, és azt mondtam magamban: szarok Ninóra, a feleségére, mindenkire.

A sok pepecselésem miatt késve érkeztünk a vendéglőbe. A Sarratore család már az asztalnál ült. Nino bemutatta nekünk a feleségét, Eleonórát, és megkönnyebbültem. Igen, szép arca volt és gyönyörű haja, mint a fényképen, de alacsonyabb volt nálam, pedig én sem vagyok magas. És kövérkés volt, de melle alig. És rémesen állt neki a tűzvörös ruha. És teli volt ékszerrel. És ahogy megszólalt a csikorgó hangján, rögtön hallani lehetett a jól nevelt, öbölre néző, csupa ablak lakásban kanasztázó nápolyi úrilány akcentusát. Ráadásul az este folyamán kiderült, hogy noha jogot tanul, műveletlen, és előszeretettel ostoroz mindent és mindenkit, egy büszke lázadó arckifejezésével. Egyszóval, gazdag volt, szeszélyes és közönséges. Bájos arcát folyton elcsúfította bosszús grimaszokkal, a beszédét minduntalan ideges kacajok - hi, hi, hi - szakították meg. Leszólta Firenzét - mitől jobb, mint Nápoly?-, a vendéglőt -rettenetes-, a tulajt - faragatlan tuskó-, mindent, amit Pietro mondott - micsoda hülyeség-, a lányokat - atyavilág, mennyit beszéltek, legyen már egy kis csönd, az ég szerelmére -, és természetesen leszólt engem is - minek mentél Pisába tanulni, Nápolyban sokkal jobb a bölcsészkar, sosem hallottam a regényedről, mikor jelent meg?, nyolc éve én tizennégy éves voltam. Csak a fiával és Ninóval volt mindig gyengéd. Albertino gyönyörű, pufók, boldog fiúcska volt, Eleonóra nem győzte ajnározni. És a férjét is agyondicsérte: nincs nála jobb, minden mondatára helyeselt, fogdosta, ölelgette, csókolgatta. Miben hasonlít ez a lány Lilára vagy akár Silviára? Semmiben. Akkor meg miért vette Nino feleségül?

Lopva egész este Ninót figyeltem. Kedves volt Eleonórával, hagyta, hogy ölelgesse, csókolgassa, elnézően rámosolygott, ha ostobaságokat vagy illetlenségeket mondott, szórakozottan eljátszogatott a kisfiúval. De a lányaimmal ugyanolyan figyelmes volt, mint korábban, ugyanolyan vidáman diskurált Pietróval, és még hozzám is intézett pár szót. A felesége - reménykedtem - kevés neki. Eleonóra csupán Nino mozgalmas életének egy mozaikkockája, de nincs rá semmilyen hatással, Nino nem tulajdonít neki jelentőséget, megy tovább a maga útján. így aztán egyre magabiztosabbá váltam, akkor meg főleg, amikor Nino egy pillanatra megfogta, majdhogynem megsimogatta a csuklómat, jelezve, hogy felismerte a karkötőt; meg amikor évődve kérdezgetni kezdte a férjemet, hogy egy kicsit több időt hagyott-e nekem; és még inkább, amikor, rögtön utána, megkérdezte tőlem, hogy haladok a munkámmal.

- Megvan a kézirat - feleltem.

Nino nagy komolyan Pietróhoz fordult:

- Olvastad?

- Elena nem mutatta meg.

- Nem kérted - vágtam vissza, de harag nélkül, mintha játszanánk egymással.

Eleonóra is közbeszólt, nem akart kimaradni a társalgásból.

- Miről van szó? - kérdezte. De nem volt időm válaszolni, máris folytatta, csapongva: - Holnap elkísérsz vásárolni, amíg Nino dolgozik?

Színlelt szívélyességgel rámosolyogtam. Persze, mondtam, és sorolni kezdte, aprólékos részletességgel, miket akar vásárolni. Az étteremből kifelé sikerült Nino mellé kerülnöm.

- Rápillantasz a kéziratomra? - mormoltam.

Rám meredt, őszinte csodálkozással.

- Tényleg elolvashatom?

- Ha nem untat.

Gyorsan odacsúsztattam neki a papírlapokat, kalapáló szívvel, mintha nem akarnám, hogy Pietro, Eleonóra és a lányok észrevegyék.

Egész éjjel le sem hunytam a szemem. Reggel kelletlenül elmentem a találkozóra, tízre beszéltük meg Eleonórával, a szálloda előtt. Ne légy ostoba, intettem magam, ne kérdezd meg, hogy a férje elkezdte-e már olvasni a kéziratodat: idő kell hozzá, Nino nagyon elfoglalt, ne is gondolj rá, legalább egy hét.

Ehelyett pontban kilenckor, amikor már indulni készültem, megszólalt a telefon. Nino hívott.

- Bocsáss meg - mondta -, de most megyek a könyvtárba, és estig nem tudlak hívni. Biztos, hogy nem zavarlak?

- Nem, dehogy.

- Elolvastam.

- Máris?

- Igen, és kitűnő munka. Remek vénád van a kutatáshoz, bámulatos módszerességgel és találékonysággal dolgozol. De legjobban az elbeszélői képességedet irigylem. Nem is tudom, hogyan definiáljam a szöveget: tanulmány vagy elbeszélés? Mindenesetre rendkívüli.

- És ez hiba?

- Micsoda?

- Hogy nem besorolható.

- Ugyan, ez az egyik erőssége.

- Szerinted kiadathatom így?

- Persze, hogyne.

- Köszönöm.

- Én köszönöm. Mennem kell, légy türelmes Eleonórával, erőszakosnak látszik, de csak a félénkségét leplezi vele. Holnap reggel visszamegyünk Nápolyba, de a választások után jelentkezem, és beszélgethetünk, ha akarod.

- Nagyon örülnék neki. Nálunk alszol?

- Biztos, hogy nem zavarok?

- Nem, dehogy.

-Hát jó.

Nem tette le, hallottam a lélegzetét.

- Elena.

- Igen?

- Lina gyerekként mindkettőnket átvert.

Meghökkentem.

- Hogy érted?

- Elérte, hogy neki tulajdonítsd a saját képességeidet.

- És te?

- Én rosszabbul jártam. Ostobán bemagyaráztam magamnak, hogy amit benned láttam, azt benne is megtalálom.

Hallgattam, peregtek a másodpercek. Miért érezte szükségét, hogy szóba hozza Lilát, így, telefonon? És főleg, mit akart ezzel mondani? Csak bókolt? Vagy a tudomásomra akarta hozni, hogy annak idején engem akart, de Ischián belelátta az egyikbe azt, ami a másiké?

- Gyere vissza hamar - mondtam.

Lófráltam Eleonórával és a három gyerekkel, egyfajta eufóriában, olyannyira, hogy talán meg sem éreztem volna, ha Eleonóra belém döf egy kést. Egyébként Nino felesége, látván a jókedvemet és kedvességemet, teljesen felhagyott az ellenségességgel, dicsérte Dede és Elsa jólneveltségét, bevallotta, hogy csodál. Nino elmesélt neki mindent rólam, a tanulmányaimat, írói sikereimet. De beismerte, hogy egy kicsit féltékeny: nem azért, mert ügyes vagy, hanem mert gyerekkora óta ismered, én meg nem. Szeretné tudni, milyen volt tízévesen, tizennégy évesen, milyen volt a hangja a mutálás előtt, milyen a kisfiús nevetése. Még szerencse, hogy itt van Albertino, kiköpött apja.

Jól megnéztem a gyereket, de nemigen láttam rajta Nino vonásait, talán később fognak kiütközni. Én a papára hasonlítok, kiáltott fel Dede büszkén, Elsa meg hozzátette: én inkább a mamára. Eszembe jutott Mirko, Silvia kisfia, aki tényleg szakasztott apja. Micsoda öröm volt a karomban tartani, magamhoz ölelni, megnyugtatni Mariarosa lakásában. Mit kerestem abban a gyerekben akkor, még távol az anyaság élményétől? Mit kerestem Gennaróban, amikor még nem tudtam, hogy Stefano az apja? Mit keresek most Albertinóban, Dede és Elsa anyjaként, miért vizsgálgatom oly figyelmesen? Kizárt, hogy Nino törődik Mirkóval, akár csak időnként is. És tudomásom szerint Gennaro iránt sem mutatott soha érdeklődést. Könnyelmű gyereknemzés a gyönyör kábulatában: férfiszokás. Nem bírnak a vérükkel, egy orgazmusért teherbe ejtenek minket. Belénk hatolnak, aztán továbbállnak, és ránk hagyják a másukat, elrejtve a húsban, mint valami elveszített tárgyat. Albertino vajon tervezett gyerek? Vagy Nino vele sem tud mit kezdeni, és az anyjára marad? Felocsúdtam a gondolataimból, megerősítettem Eleonórát, hogy a fia Nino tökéletes mása, és boldog voltam a hazugságtól. Aztán mesélni kezdtem neki, gyöngéden, szeretettel, aprólékosan, Ninóról kisiskolásként, a virtuskodásról az igazgató és Oliviero tanárnő által szervezett versenyeken, a gimnazista évekről, Galiani tanárnőről és az ischiai nyaralásról, együtt, barátokkal. Ott megálltam, noha Eleonóra, akár egy kisgyerek, nem győzte kérdezgetni: és aztán?

Csevegtünk, beszélgettünk, egyre jobban megkedvelt, szinte rám akaszkodott. Ha bementünk egy üzletbe, és felpróbáltam valamit, ami tetszett, de végül lemondtam róla, kifelé kiderült, hogy Eleonóra megvette nekem ajándékba. Dedének és Elsának is vett ruhákat. Az étteremben ő fizetett. És a taxit is ő fizette, előbb hazavitt engem a lányokkal, aztán mentek tovább a szállodába, csomagokkal felpakolva. Elköszöntünk egymástól, integettünk nekik a lányokkal, amíg az autó be nem fordult a sarkon. Még egy mozaikkocka a városomból, gondoltam. Eleonóra nagyon messze volt az én felfogásomtól. Szórta a pénzt, mintha nem is volna értéke. Kizártnak tartottam, hogy Nino pénze. Eleonóra apja ügyvéd, a nagyapja is, az anyja bankárcsaládból származik. Elgondolkodtam, hogy mi a különbség az ő nagypolgári jólétük és a Solarák gazdagsága között. Mennyit forog a pénz, amíg busás fizetéssé, kiadós munkadíjjá válik? Eszembe jutottak a telepi srácok, akik csempészáru rakodásával, fakivágással, építkezéseken keresik meg a napi betevőt. Eszembe jutott Antonio, Pasquale, Enzo, éhbérért gürcöltek, szinte gyerekként a megélhetésért. A mérnökök, építészek, ügyvédek, bankárok más tészta, de az ő pénzük is, habár ezer szűrőn keresztül, ugyanabból a becstelenségből, ugyanabból a gyötrelemből származik: néhány morzsa apámnak is jutott, borravalóként, és az is hozzájárult, hogy tanulhattam. Mikor válik a rossz pénz jóvá, és fordítva? Mennyire volt tiszta az a pénz, amit Eleonóra szemrebbenés nélkül elköltött azon a meleg napon Firenzében; és a csekkek, amelyekkel az ajándékaimat fizette, mennyiben különböznek azoktól, amelyekkel Michele Lilának fizet a munkájáért? Egész délután illegettük magunkat a tükör előtt a lányokkal az ajándék ruhákban. Minőségi, divatos, vidám darabok voltak. Az egyik, egy fakó vörös, a negyvenes éveket idéző ruha különösen jól állt, szerettem volna, ha Nino látja rajtam.

De a Sarratore család visszautazott Nápolyba, nem találkoztunk már. Várakozásommal ellentétben azonban nem torpant meg az idő, rohanni kezdett, könnyedén. Nino visszajön, ez biztos. És megbeszéljük az írásomat. A fölösleges súrlódásokat elkerülendő leraktam belőle egy példányt Pietro íróasztalára. Aztán a jól végzett munka kellemes bizonyosságával felhívtam Mariarosát, és közöltem vele, hogy sikerült rendet tennem a kuszaságban, amelyről beszéltem neki. Azonnal küldd el a szöveget, mondta. Pár nap múlva felhívott, nagy lelkesen, és megkérdezte, lefordíthatja-e franciára, és elküldheti-e egy barátnőjének, aki egy kis kiadót vezet Nanterre-ben. Örömmel beleegyeztem, de a java még hátravolt. Néhány órával később telefonált az anyósom, színlelt sértődöttséggel azt mondta: - Hogyhogy mostanában Mariarosának adod elolvasásra, amit írsz, és nem nekem?

- Félek, hogy téged nem érdekel. Nagyjából hetven oldal, nem regény, magam sem tudom, micsoda.

- Ha nem tudod, mit írtál, azt jelenti, jó munkát végeztél. És hát hagyd meg nekem, hogy eldöntsem, érdekel-e vagy sem.

Neki is elküldtem egy példányt. Éppen azon a délelőttön, amikor Nino meglepetésemre dél körül felhívott a pályaudvarról, és közölte, hogy megérkezett Firenzébe.

- Fél óra múlva ott vagyok nálad, lerakom a holmimat, és megyek a könyvtárba.

- Nem eszel valamit? - kérdeztem a legnagyobb természetességgel.

Teljesen normálisnak tűnt - egy hosszú út végpontjának-, hogy nálam alszik, és én ételt készítek neki, miközben a fürdőszobámban zuhanyozik, aztán együtt ebédelünk, ő meg én, miközben Pietro vizsgáztat az egyetemen.

Nino tíz napig maradt. Nem úgy viselkedtem, ahogyan évekkel korábban, nem sütött rólam az őrjítő hódításvágy. Nem viccelődtem vele, nem nyávogtam, nem akartam mindenáron a kedvében járni, nem játszottam el, a sógornőm mintájára, a szabadelvű asszonyt, nem tettem neki kaján célzásokat, nem kerestem ellágyulva a tekintetét, nem próbáltam mellé ülni az asztalnál vagy a kanapén a tévé előtt, nem mutatkoztam előtte hiányos öltözékben, nem érintettem a könyököm a könyökéhez, a karom vagy a mellem a karjához, a lábam a lábához. Szemérmes voltam, visszafogott, szűkszavú, csak azzal törődtem, hogy jókat egyen, hogy ne zavarják a lányok, hogy jól érezze magát. És nem megerőltettem magam, másképp nem is tudtam volna viselkedni. Nino rengeteget mókázott Pietróval, Dedével, Elsával, de amint hozzám fordult, komollyá vált, úgy mérlegelte a szavakat, mintha nem régi barátok lettünk volna. És én ugyanezt tettem. Nagyon boldog voltam, hogy ott van velem, mégsem éreztem szükségét bármiféle bizalmaskodásnak, se szóban, se gesztusokban, ellenkezőleg, örömmel maradtam a háttérben, és kerültem mindenféle érintkezést vele. Esőcsepp voltam egy pókhálón, vigyáztam, hogy le ne pottyanjak.

Egyetlen hosszú beszélgetésünk volt, az írásomról. Rögtön az érkezése után kielemezte, pontosan és világosan. Megérintette Ish és Isha’h története, kérdezgetett, faggatott: szerinted tehát a bibliai elbeszélésben a nő nem más, mint a férfi, a nő maga a férfi? Igen, feleltem, Éva nem élhet, nem létezhet, nem tud létezni Ádámon kívül. Az ő baja, az ő öröme Ádám baja és öröme. Éva Ádám női mivolta. És az isteni művelet olyannyira jól sikerült, hogy maga a nő sem tudja, hogy önmagában micsoda, törékeny a teste, nincs saját nyelve, saját szelleme, saját logikája, nincsen semmije. Rettenetes állapot, jegyezte meg Nino, és én idegesen fürkésztem a szemem sarkából, hogy ugratásnak szánta-e. Nem, nem ugratott. Sőt nagyon megdicsért, a legcsekélyebb irónia nélkül, megemlített néhány, számomra ismeretlen könyvet a témáról, kijelentette, hogy kiadásra késznek találja a munkámat. Hallgattam, nem mutattam elégedettséget, végül csak annyit mondtam: Mariarosának is tetszett. Erre megkérdezte, mi van a sógornőmmel, elismeréssel beszélt róla, remek kutató, mondta, és micsoda odaadással törődik Francóval. Aztán elrohant a könyvtárba.

Utána minden reggel Pietróval együtt ment el, és este általában Pietrónál később ért haza. Nagy ritkán kimozdultunk, együtt mindannyian. Egyszer például moziba mentünk, egy mókás filmre, Nino választotta, leginkább a lányoknak. Nino Pietro mellett ült, én a lányok között. Miután ráeszméltem, hogy hangosan nevetek, amint Nino elneveti magát, inkább nem nevettem többet. A szünetben, amikor fagylaltot akart venni Dedének, Elsának meg nekünk is, azt mondtam, enyhe szemrehányással: köszönöm, én nem kérek. Pedig finom, tréfálkozott, nem tudod, mit veszítesz, kóstold meg az enyémet. Megkóstoltam. Egyszóval, ilyesmi semmiségek történtek. Egyik délután elmentünk sétálni négyesben Ninóval, Dedével és Elsával. Alig beszélgettünk, Nino inkább a lányokat szórakoztatta. Mégis mélyen belém ivódott az a séta, emlékszem minden utcára, minden pihenőre, minden sarokra. Meleg volt, zsúfolt volt a város. Nino folyton ismerősökbe botlott, üdvözölték egymást, egyesek a keresztnevén szólították, túlzó dicshimnuszok kíséretében engem is bemutatott nekik. Meglepett, mennyien ismerik. Az egyikük, egy ismert történész, gratulált a lányokhoz, mintha a közös gyerekeink volnának. Más nem is történt, kivéve hogy váratlanul és megmagyarázhatatlanul megváltozott Pietro és Nino viszonya.

A vacsoránál kezdődött, egyik este. Pietro nagy elismeréssel beszélt Ninónak egy jó nevű nápolyi professzorról, mire Nino azt mondta: lefogadtam volna, hogy tetszik neked az a seggfej. Pietro meghökkent, tétován elmosolyodott, de Nino rátett még egy lapáttal: te aztán könnyen bedőlsz a látszatnak, cukkolta Pietrót. Ezt követte, már másnap reggelinél, egy másik apró incidens. Nino, nem emlékszem már, milyen indíttatásból, felemlegette a régi vitámat a hittantanárral a Szentiélekről. Pietro nem ismerte a történetet, kérdezősködött, Nino el is kezdte mesélni, de nem neki, hanem a lányoknak, mint az anyjuk egykori, elévülhetetlen hőstettét.

Pietro megdicsért: nagyon bátor voltál, mondta. De aztán, azzal a hangsúllyal, amit akkor vett elő, ha úgy vélte, hülyeségeket beszélnek a tévében, és neki kötelessége felvilágosítani a lányát az igazságról, elmagyarázta Dedének, mi történt a tizenkét apostollal pünkösd reggelén: szélrohamhoz hasonló zúgást hallottak, felcsapó lángnyelveket láttak, és a Szentlélek megajándékozta őket, hogy bár különböző nyelveken kezdtek beszélni, mindenki megértette őket. Aztán hozzám és Ninóhoz fordult, és nagy odaadással szónokolni kezdett a virtusról, ami átjárta Jézus tanítványait, és idézte Jóéi prófétát: kiöntöm telkemet minden testre, és közölte, hogy a Szentlélek nélkülözhetetlen szimbóluma annak, hogy az emberek sokasága hogyan találja meg a közös hangot, hogyan szerveződik közösséggé. Nino hagyta beszélni, de egyre gúnyosabb lett az arckifejezése. Végül felkiáltott: egy pap veszett el benned. Aztán vidáman hozzám fordult: a felesége vagy, avagy a házvezetőnője? Pietro elvörösödött, összezavarodott. Mindig is szerette ezeket a témákat, éreztem, hogy bántja a dolog. Bocsássatok meg, dünnyögte, rabolom az időtöket, menjünk dolgozni.

Egyre sokasodtak az ilyen pillanatok, nyilvánvaló ok nélkül. Miközben Nino és énköztem ugyanolyan formális, udvarias és távolságtartó maradt a viszony, Nino és Pietro között átszakadtak a gátak. A vendég reggelinél és vacsoránál is egyre nyíltabban piszkálta a ház urát, néha szinte sértegette, mosolyogva, barátinak álcázva a megalázó mondatokat, úgyhogy Pietro nem is tiltakozhatott, ha nem akart mimózának látszani. Ismertem ezt a módszert, gyakran alkalmazták a telepi vagányok, hogy megtörjék a mamlaszabbakat, és belekeverjék őket a bunyókba. Pietro tanácstalannak tűnt: jól megvolt Ninóval, nagyra tartotta, ezért nem reagált, színlelt vidámsággal csóválta a fejét, időnként úgy tűnt, mintha azon töprengene, miben hibázott, és várná, hogy visszatérjen köztük a régi baráti hangnem. De Nino folytatta, könyörtelenül. Hozzám és a lányokhoz fordult megerősítésért, és a lányok lelkesen helyeseltek neki, és egy kicsit én is. De közben azt gondoltam: miért csinálja, ha Pietro begurul, megszakítja vele a kapcsolatot. De Pietro nem gurult be, egyszerűen nem értette, és napról napra idegesebb lett. Megint elgyötörtté vált az arca, riadt szemében és ráncoktól barázdált homlokán látszottak az elmúlt évek nehézségei. Tennem kell valamit, gondoltam, méghozzá gyorsan. De nem tettem semmit, sőt nehezemre esett elűzni az örömöt és az izgalmat - igen, talán izgalom volt -, hogy egy Airota, egy tudós, kiművelt Airota elveszíti a talajt, összezavarodik, lagymatag félmondatokkal válaszolgat a hozzám hasonlóan a telepről származó egykori iskolatársam, barátom, Nino Sarratore villámgyors, szellemes és egyben kegyetlen támadásaira.

Néhány nappal Nino visszatérése előtt Nápolyba történt két, különösen kellemetlen esemény. Egyik délután felhívott Adélé, ő is roppant elégedett volt az írásommal. Azonnal elküldi a kiadónak, mondta, ki lehetne adni a franciaországi megjelenéssel egy időben, vagy ha annyi idő alatt nem megy, valamivel később. Közömbös hangon megemlítettem a beszélgetést a vacsoránál, és Nino nagyon megdicsért a lányok előtt: - Kivételes anyukátok van - mondta, aztán Pietróhoz fordult: - Te olvastad?

- Nem volt időm.

- Jobb, ha nem is olvasod el.

- Miért?

- Nem neked való.

- Hogyhogy?

- Túl intelligens neked.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Azt, hogy Elena intelligensebb nálad.

És nevetett. Pietro hallgatott. Nino piszkálta:

- Megsértődtél?

Reakciót várt, hogy még jobban megalázhassa. De Pietro felállt az asztaltól, és azt mondta:

- Bocsássatok meg, dolgoznom kell.

- Fejezd be a vacsorát - mormoltam.

Nem felelt. A tágas nappaliban vacsoráztunk. Egy pillanatig úgy

tűnt, tényleg át akar vágni rajta, hogy bezárkózzon a dolgozószobájába. De egy félkör után leült a kanapéra, bekapcsolta és jól felhangosította a tévét. Kibírhatatlan volt a légkör. Néhány nap leforgása alatt bonyolulttá vált minden. Roppant boldogtalannak éreztem magam.

- Lehalkítanád egy kicsit? - kérdeztem.

Egyszerűen annyit mondott:

- Nem.

Nino felnevetett, befejezte az evést, segített leszedni az asztalt. A konyhában azt mondtam neki:

- Bocsáss meg neki, Pietro rengeteget dolgozik, és keveset alszik.

- Hogy bírod elviselni? - tört ki dühösen.

Ijedten az ajtó felé néztem, még szerencse, hogy ordított a tévé.

- Szeretem - válaszoltam. És mivel erősködött, hogy segít elmosogatni, hozzátettem: - Menj, légy szíves, csak hátráltatsz.

A másik eset még csúnyább volt, és döntő jelentőségű. Már nem tudtam, mit szeretnék valójában: azt kívántam, hogy mihamarabb érjen véget ez az időszak, vissza akartam térni a családi szokásokhoz, az új könyvem útját akartam egyengetni. De közben szerettem reggelente bemenni Nino szobájába, rendet tenni a rendetlenségében, bevetni az ágyát, főzni, azzal a tudattal, hogy velünk vacsorázik. És gyötört, hogy mindennek hamarosan vége. Délutánonként néha úgy éreztem, megbolondultam. A lányok jelenléte ellenére üresnek tűnt a lakás, és magam is üres voltam, egyáltalán nem érdekelt az írásom sem, felületesnek találtam, nem bíztam Mariarosa, Adélé, a francia és az olasz kiadó lelkesedésében. Azt gondoltam: ha Nino elmegy, semminek sem lesz értelme.

Ilyen hangulatban voltam - elviselhetetlen veszteségérzéssel csúszott ki a kezemből az élet -, amikor egyszer Pietro különösen mogorván jött haza az egyetemről. Megvártuk a vacsorával, Nino már fél órával korábban megérkezett, de azonnal lerohanták a lányok. Kedvesen megkérdeztem Pietrótól:

- Történt valami?

Kifakadt:

- Soha többé ne hozz ide senkit a bandádból.

Megdermedtem, azt hittem, Ninóra céloz. És azt hihette Nino is,

aki megjelent Dedével és Elsával a sarkában, mert kihívó mosollyal nézett Pietróra, mintha alig várna egy jó kis jelenetet. De Pietro másra gondolt. Azt mondta, megvetően, azzal a hangsúllyal, amelyet akkor használt, ha úgy érezte, alapelvek mellett kell kiállnia:

- Ma megint megkerestek a rendőrök, neveket soroltak, fényképeket mutogattak.

Megkönnyebbülten fellélegeztem. Tudtam, hogy miután nem volt hajlandó visszavonni a feljelentést a fegyverrel fenyegetőző diák ellen, folyton a nyakára jártak a rendőrök, egyfajta bizalmasuknak tekintették, és ez még jobban nyomasztotta, mint az aktivista diákok és számos professzor megvetése. Biztosra vettem, hogy ezért ilyen morcos, és ingerülten félbeszakítottam: - A te hibád. Mondtam, hogy nem kellett volna makacskodnod. Most aztán le se tudod vakarni magadról a rendőröket.

Közbeszólt Nino, bosszantotta Pietrót:

- Kit jelentettél föl?

Pietro feléje se fordult. Rám haragudott, velem akart veszekedni. Azt mondta:

- Akkor is azt tettem, amit kellett, és ma is azt kellett volna tennem. De hallgattam, miattad.

Rájöttem, hogy nem a rendőrökkel van baja, hanem azzal, amit megtudott tőlük.

- Nekem ehhez mi közöm? - mormoltam.

Hangszínt váltott:

- Pasquale és Nadia nem a te barátaid?

Zavartan megismételtem:

- Pasquale és Nadia?

- A rendőrök fényképeket mutattak terroristákról, és ők is köztük voltak.

Nem szóltam, nem találtam szavakat. Tehát igaz, amit elképzeltem, Pietro most erősítette meg. Néhány másodpercre újra láttam a képeket, ahogy Pasquale lelövi Ginót, lábon lövi a portás Filippót, és közben Nadia - Nadia, nem Lila - felmegy a lépcsőn, bekopog Brúnóhoz, belép, és fejbe lövi. Rettenetes. Mégis, abban a pillanatban furcsának éreztem Pietro hangsúlyát, mintha arra használta volna a hírt, hogy befeketítsen Nino előtt, hogy számomra kellemetlen vitát szítson. Nino is érezhette ezt, mert tovább heccelte: - Tehát rendőrspicli vagy? Följelentgeted az elvtársakat? Ez a dörgés? És apád tudja? És anyád? És a húgod?

Halkan eldünnyögtem: menjünk vacsorázni. Aztán rögtön hozzátettem, udvariasan Ninóhoz fordulva, azért is, hogy ne piszkálja tovább Pietrót és a családját: hagyd abba, dehogy rendőrspicli. Aztán zavartan megemlítettem, hogy valamikor felkeresett Pasquale Peluso a telepről, talán emlékszel rá, rendes srác, és milyen az élet, összejött Nadiával, rá biztosan emlékszel, Galiani tanárnő lánya, igen, éppen vele jött össze. Elhallgattam, mert Nino nevetett. Felkiáltott: Nadia, szent isten, Nadia, és újra Pietróhoz fordult, még gúnyosabban: csak te meg néhány ostoba rendőr gondolhatja, hogy Nadia Galiani fegyvert fog, tiszta őrület. Nadia a legrendesebb, legkedvesebb lány, akit ismerek, hová jutott ez az ország, menjünk enni, gyere, talán nélkülözni tud téged egy csöppet az alkotmányos rend védelme. És elindult az asztalhoz, hívta Dedét és Elsát is, én meg bevittem az ételt, és vártam, hogy Pietro is jöjjön.

De nem jött. Kiment kezet mosni, vagy azért késlekedik, hogy egy kicsit megnyugodjon, gondoltam, és leültem a helyemre. Izgatott voltam, egy szép, békés estére vágytam, egy nyugalmas búcsúra Ninótól. De Pietro csak nem jött, a lányok már elkezdtek enni. Nino is meglepettnek tűnt.

- Egyél - mondtam -, kihűl.

- Csak ha te is eszel.

Haboztam. Talán meg kellene néznem, hol van a férjem, mit csinál, megnyugodott-e. De nem volt hozzá kedvem, bosszantott a viselkedése. Miért nem tartotta meg magának ezt a rendőrös sztorit, általában semmit sem mesélt nekem a dolgairól. Miért beszélt velem így Nino jelenlétében: soha többé ne hozz ide senkit a bandádból Miért volt olyan sürgős, várhatott volna a jelenettel, amíg kettesben leszünk a hálószobában. Mérges volt rám, ennyi. Tönkre akarta tenni az estémet, nem érdekelte, mit teszek, mit szeretnék.

Elkezdtem enni. Ettünk mind a négyen, előbb az első fogást, aztán a másodikat, majd a desszertet is. Pietro nem került elő. Bedühödtem. Nem akar enni? Jó, akkor ne egyen, biztosan nem éhes. Magában akar maradni? Remek, elég nagy a lakás, legalább nem lesz feszültség. Már úgyis kiderült, hogy nem az a baja, hogy egyszer beugrott hozzánk két ismerősöm, akiket most egy fegyveres banda tagjaiként keres a rendőrség. Az a baja, hogy nem vág elég gyorsan az agya, hogy nem állja meg a helyét a férfiúi szópárbajokban, ettől szenved, és rám haragszik. Nem érdekel, sem ő, sem a kisebbségi érzése. Majd később elpakolok, mondtam hangosan, mintha ezzel utasítanám magam, hogy eloszlassam a zavarodottságomat. Aztán bekapcsoltam a tévét, és a gyerekekkel meg Ninóval együtt elhelyezkedtem a kanapén.

Sokáig csak ültünk, idegőrlő volt. Éreztem, hogy Ninót is zavarja a helyzet, de azért élvezi is. Megyek, szólok a papának, mondta Dede, aki teli hassal aggódni kezdett az apjáért. Menj csak, feleltem. Lábujjhegyen jött vissza, a fülembe súgta: lefeküdt, alszik. Nino is hallotta, azt mondta:

- Holnap elutazom.

- Végeztél a munkáddal?

- Nem.

- Maradj még.

- Nem lehet.

- Pietro jó ember.

- Véded?

Kitől, mitől? Nem értettem, majdnem megharagudtam rá is.

A lányok elaludtak a tévé előtt, bevittem őket az ágyba. Mire visszamentem a nappaliba, Nino már nem volt ott, bezárkózott a szobájába. Rosszkedvűen leszedtem az asztalt, elmosogattam. Ostobaság volt megkérni, hogy maradjon, jobb, ha elmegy. Másrészt viszont, hogyan fogom elviselni nélküle ezt a sivárságot? Legalább megígérhetné, hogy előbb-utóbb visszajön. Vágytam rá, hogy újra nálunk aludjon, hogy együtt reggelizzünk, együtt vacsorázzunk, hogy meséljen mindenféléről a szórakoztató stílusában, hogy meghallgasson, hogy tisztelettel fogadja minden szavamat, sosem gúnyosan, sosem szarkasztikusán. Be kellett azonban látnom, hogy miatta fajult el a helyzet, miatta vált lehetetlenné az együttélés. Pietro kötődött hozzá. Szeretett vele lenni, nagyra tartotta a barátságukat. Miért érezte szükségét Nino, hogy fájdalmat okozzon neki, megalázza, megszégyenítse? Megmosakodtam, lemostam a sminket, felvettem a hálóinget. Bezártam, beláncoztam a bejárati ajtót, eloltottam a gázt, lehúztam a redőnyöket, lekapcsoltam a lámpát. Benéztem a lányokhoz. Reméltem, hogy Pietro nem csak tetteti, hogy alszik, és nem akar veszekedni. Rápillantottam az éjjeliszekrényére, bevette a nyugtatót, kidőlt. Ellágyultam, arcon csókoltam. Milyen kiszámíthatatlan ember: roppant okos és buta, érzékeny és érzéketlen, bátor és gyáva, művelt és tudatlan, jól nevelt és neveletlen. Egy selejtes, félresiklott Airota. Nino, a magabiztos, határozott Nino vajon fel tudja-e rázni, tud-e neki segíteni? Megint eltöprengtem, miért vált a kezdődő barátságuk egyirányú ellenségességgé. És hirtelen rájöttem. Nino nekem akart segíteni, hogy olyannak lássam a férjemet, amilyen valójában. Meggyőződése lehetett, hogy idealizálom Pietrót, és alávetem magam ennek az eszményképnek, érzelmileg és intellektuálisan. Fel akarta fedni előttem a szakdolgozatát roppant elismert könyvvé alakító fiatal egyetemi tanár, a tekintélyét megszilárdítani hivatott, újabb publikáción jó ideje dolgozó kutató álarca mögött rejtőző tökéletlenséget. Mintha ezekben a napokban végig azt harsogta volna: egy jelentéktelen emberrel élsz, két lányt szültél egy senkinek. Engem akart felszabadítani, azzal, hogy leszólta, lerombolta Pietrót, vissza akart adni önmagámnak. De mindeközben felismerte vajon, hogy akarva-akaratlanul felkínálkozott nekem mint alternatív férfimodell?

Feldühített ez a kérdés. Nino meggondolatlan volt. Szétzilálta a számomra egyetlen lehetséges egyensúlyt. Miért nem kérdezett meg legalább? Ki kérte meg, hogy felnyissa a szemem, hogy megmentsen? Miből szűrte le, hogy erre van szükségem? Azt hitte, bármit megtehet a párkapcsolatommal, az anyai felelősségemmel? És milyen célból? Hová akart kilyukadni? Tiszta vizet kellene öntenie a pohárba, gondoltam. Nem fontos neki a barátságunk? Közeledik a nyaralás, én Viareggióba megyek, ő meg Caprira az apósáék házába. Csak utána látjuk viszont egymást? Már most, nyáron szorosabbra fűzhetnénk a kapcsolatot a két család között. Felhívhatnám Eleonórát, meghívhatnám, hogy töltsön nálunk néhány napot Viareggióban a férjével és a kisfiával együtt. És jó lenne, ha ők is meghívnának, mind a négyünket, még sosem jártam Caprin. De ha ebből nem is lesz semmi, legalább levelezhetnénk, leírhatnánk egymásnak a gondolatainkat, könyvek címét, a munkaterveinket.

Nem bírtam megnyugodni. Nino hibázott. Ha tényleg fontos vagyok neki, vissza kell csinálnia mindent. Vissza kell szereznie Pietro rokonszenvét és barátságát, a férjem másra sem vár. Valóban azt hitte, hogy jót tesz velem, ha feszültséget szít? Nem, nem, beszélnem kell vele, meg kell mondanom neki, hogy butaság így bánnia Pietróval. Óvatosan kikeltem az ágyból, kiosontam. Mezítláb átvágtam a folyosón, bekopogtam Ninóhoz. Vártam egy pillanatot, beléptem. Sötét volt.

- Elszántad magad - hallottam Nino hangját.

Összerezzentem: mire szántam el magam? Nem gondolkodtam rajta, csak azt tudtam, hogy igaza van, elszántam magam. Gyorsan levettem a hálóinget, és befeküdtem mellé, nem törődve a meleggel.

Hajnal négy körül tértem vissza az ágyamba. Pietro megremegett álmában, mi történt?, motyogta. Aludj, mondtam határozottan, megnyugodott. Kábult voltam. Örültem, hogy megtörtént, de bármennyire is próbáltam, nem bírtam tudomásul venni a történteket a helyzetemen belül, a firenzei lakáson belül Úgy tűnt, mintha a telepen történt volna minden, miközben Nino szülei költözködtek és Melina mindenféle tárgyat hajigáit kifelé az ablakon, szívbe markolóan ordítva fájdalmában; vagy Ischián, amikor kéz a kézben sétáltunk; vagy Milánóban, azon estén, amikor megvédett a kegyetlen kritikustól. Ettől egy kis időre felszabadultam, szinte ártatlannak éreztem magam, mintha Lila barátnőjének, Pietro feleségének, Dede és Elsa anyjának semmi köze nem volna ahhoz a kamaszhoz-lányhoz-asszonyhoz, aki mindig is szerette Ninót, és most végre megkapta. Éreztem Nino kezének nyomát, a csókjait, szerte a testemen. Nem csillapodott a vágyam, azt gondoltam: messze még a reggel, mit keresek itt, visszamegyek hozzá.

Aztán elaludtam. Már világos volt, amikor felriadtam. Mit tettem? Méghozzá itt, az otthonomban, mekkora hülyeséget csináltam. Mindjárt felébred Pietro. Mindjárt felébrednek a lányok. Reggelit kell készítenem. Nino elköszön tőlünk, visszatér Nápolyba a feleségéhez és a fiához. És én újra én leszek.

Felkeltem, sokáig zuhanyoztam, megszárítottam a hajam, gondosan kisminkeltem magam, szépen felöltöztem, mintha

készülnék valahová. Ó, persze, megesküdtünk Ninóval az éjszaka szívében, hogy nem veszítjük el egymást, megtaláljuk a módját, hogy folytatódjon a szerelmünk. De hogyan, mikor? És Nino miért akarna engem? Mindaz, ami megtörténhetett, megtörtént, minden további csak bonyodalmakat szül. Elég, gondoltam, és gondosan megterítettem a reggelihez. Azt akartam, hogy Ninóban szép emlékek maradjanak a nálunk töltött napokról, az otthonunkról, a megszokott tárgyakról, rólam.

Felbukkant Pietro, kócosán, pizsamában.

- Hová mész?

- Sehová.

Csodálkozva fürkészett, sosem fordult még elő, hogy rögtön ébredés után így kicsinosítottam volna magam.

- Remekül nézel ki.

- Nem a te érdemed.

Odament az ablakhoz, kinézett, dörmögött:

- Nagyon fáradt voltam tegnap este.

- Meg nagyon modortalan.

- Bocsánatot kérek tőle.

- Először is tőlem kellene bocsánatot kérned.

- Bocsánat.

- Nino ma elutazik.

Megjelent Dede, mezítláb. Megkerestem a papucsát, felébresztettem Elsát, aki szokása szerint még csukott szemmel elhalmozott csókokkal. Milyen jó az illata, mennyire puha a bőre. Igen, mondtam magamban, megtörtént. Szerencsére, jobb, mintha sosem történt volna meg. De most össze kell szednem magam. Telefonálok Mariarosának, megkérdezem, mi újság a francia úttal, felhívom Adélét, bemegyek a kiadóba, megtudakolom, mi a tervük a kéziratommal, tényleg jónak találják-e, vagy csak az anyósomnak akarnak a kedvében járni. Aztán zajt hallottam a folyosóról. Nino volt, felkavart a jelenléte, már nem sokáig élvezhetem, gondoltam. Kibontakoztam a lányom öleléséből, bocsáss meg, Elsa, mondtam, mindjárt visszajön a mama, és otthagytam.

Nino éppen akkor jött ki álmosan a szobájából, behúztam a fürdőszobába, becsuktam az ajtót. Csókolóztunk, megint elfeledtem, hol vagyok, nem érzékeltem az időt. Megdöbbentem, mennyire vágyom Ninóra, eddig magam előtt is ügyesen titkoltam. Őrült szenvedéllyel ölelkeztünk, sosem éreztem még ilyet, egymásnak csapódott a testünk, mintha darabokra akarna törni. Ez tehát az élvezet: összekeveredni, eggyé válni, nem tudni, mi az enyém, mi az övé. Ha megjelenne Pietro, ha benyitnának a lányok, nem ismernének fel minket. Belesuttogtam a szájába: - Maradj még.

- Nem lehet.

- Akkor gyere vissza, esküdj meg, hogy visszajössz.

-Jó.

- És telefonálj.

-Jó.

- Mondd, hogy nem felejtesz el, mondd, hogy nem hagysz el, mondd, hogy szeretsz.

- Szeretlek.

- Ismételd meg.

- Szeretlek.

- Esküdj meg, hogy igaz.

- Esküszöm.

Egy óra múlva elbúcsúzott, hiába kérte Pietro, kissé durcásan, hogy maradjon, hiába fakadt sírva Dede. A férjem elment mosdani, kisvártatva visszajött, felöltözve. Szemlesütve közölte: nem mondtam el a rendőröknek, hogy Pasquale és Nadia nálunk járt, és nem a te védelmedben tettem, hanem mert úgy gondolom, hogy a másképp gondolkodókat manapság gyorsan kikiáltják bűnözőnek. Először nem értettem, miről beszél. Pasquale és Nadia teljesen kiment a fejemből, és nehezen tért vissza. Pietro néhány másodpercre elhallgatott. Talán azt várta, hogy helyeseljek, szeretett volna azzal a tudattal megbirkózni aznap a vizsgáztatással és a meleggel, hogy kibékültünk, és végre valamit ugyanúgy látunk. De én beértem egy szórakozott kézmozdulattal. Mit érdekelt már Pietro politikai véleménye, Pasquale és Nadia, Ulrike Meinhof halála, a Vietnami Szocialista Köztársaság megszületése, a kommunista párt előretörése a választásokon? Összezsugorodott a világ. Úgy éreztem, elmerültem saját magamban, a húsomban, és nincs is más lehetőségem, ez az egyetlen anyag, amiért küzdenem érdemes. Megkönnyebbültem, amikor Pietro, a rend és a zűrzavar tanúja, becsukta maga mögött az ajtót. Nem állhattam a tekintetét, féltem, hogy hirtelen láthatóvá válik a csókok nyoma az ajkamon, az éjszaka fáradtsága, a bőröm érzékenysége, mintha leforráztak volna.

Amint egyedül maradtam, újra rám tört a bizonyosság, hogy nem látom viszont Ninót, és nem is beszélek vele többé. És ehhez társult

egy másik bizonyosság is: nem tudok tovább Pietróval élni, elviselhetetlennek éreztem, hogy továbbra is megosszam vele az ágyam. Mit tegyek? Elhagyom, gondoltam. Elköltözöm a lányokkal együtt. De hogyan? Elmegyek, és kész? Fogalmam sem volt, mi a különköltözés és a válás menete, milyen procedúrát kell követnem, mennyi idő kell, hogy újra szabad legyek. És egyetlen párt sem ismertem, aki már végigment volna ezen az úton. Mi lesz a gyerekekkel? Hogyan szokás megegyezni a gyerektartásról? Elvihetem a lányokat egy másik városba, például Nápolyba? És miért pont Nápolyba, miért nem Milánóba? Ha elhagyom Pietrót, gondoltam, sürgősen munkát kell találnom. Csúnya időket élünk, döcög a gazdaság, Milánó lehet a jó hely számomra, ott van a kiadó. És Dede meg Elsa? Hogy bírnák az apjuk nélkül? Akkor hát maradjak Firenzében? Nem, azt nem. Inkább Milánó, Pietro majd eljön meglátogatni a lányokat, amikor tud és akar. Igen. De a fejem Nápolyba vitt. Nem a telepre, oda sosem tértem volna vissza. Az elegáns városrészben fogok élni, gondoltam, közel Ninóhoz, a Tasso úton, hogy láthassam az ablakból, ahogy elmegy az egyetemre, ahogy hazatér, hogy találkozhassam vele az utcán, hogy beszélhessek vele mindennap. Anélkül, hogy zavarnám. Anélkül, hogy felforgatnám a családját: inkább megerősíthetném a barátságomat Eleonórával. Csak legyek közel hozzá. Tehát Nápoly, nem Milánó. Egyébként ha különválok Pietrótól, nem lenne könnyű dolgom Milánóban. Mariarosával elhidegülne a viszonyom, és Adelével is. Nem szakítják meg velem a kapcsolatot, nem, civilizált emberek, de mégiscsak Pietro anyja és húga, még ha nem is mindig értenek egyet. Az apjáról nem is beszélve. Nem, az biztos, hogy nem számíthatok majd ugyanúgy az Airotákra, talán a kiadóra sem. Csak Ninótól kaphatok segítséget. Mindenhol vannak barátai, biztosan megtalálja a módját, hogy támogasson. Ha a közelségem nem bőszíti fel a feleségét vagy őt magát. Számára egy férjes asszony vagyok, aki Firenzében él a családjával. Egy férjezett nő, messze Nápolytól. Rúgjam föl sebtiben a házasságomat, fussak Nino után, költözzek Nápolyba, közel hozzá, ugyan. Bolondnak nézne, egy féleszű, férfifüggő nőcskének, aki még Mariarosa barátnőit is elborzasztotta. És főképp nem hozzá valónak. Sok nőt szeretett, ágyról ágyra járt, felelőtlenül gyerekeket nemzett, és csupán szükséges konvenciónak tartja a házasságot, ami nem zárhatja ketrecbe a vágyat. Nevetségessé válnék. Sok mindenről lemondtam életemben, Ninóról is le tudok mondani. Megyek tovább az utamon, a lányaimmal.

De megcsörrent a telefon, és én rohantam felvenni. Nino volt, alig hallottam, a háttérből lárma és ricsaj hallatszott meg egy hangosbeszélő hangja. Most érkezett meg Nápolyba, az állomásról telefonált. Csak felhívtalak, mondta, hogy megkérdezzem, hogy vagy. Jól, feleltem. Mit csinálsz? Ebédelni készülök a lányokkal. Pietro otthon van? Nincs. Jó volt velem szeretkezni? Igen. Nagyon? Nagyon-nagyon. Nincs több tantuszom. Menj csak, köszönöm, hogy hívtál. Majd hívlak megint. Jó, ha akarod. Elégedett voltam magammal, az önuralmammal. Megtartottam a kellő távolságot, gondoltam, egy udvariassági hívásra udvariasan válaszoltam. De három órával később újra felhívott, ismét egy fülkéből. Ideges volt. Miért vagy ilyen hideg? Nem vagyok hideg. Ma reggel azt akartad, hogy kimondjam, szeretlek, és én kimondtam, pedig elvből nem mondom senkinek, még a feleségemnek sem. Örülök. És te szeretsz engem? Igen. Ma éjjel Pietróval alszol? Kivel aludnék? Nem bírom ki. Te nem a feleségeddel alszol? Az más. Miért? Engem egyáltalán nem érdekel Eleonóra. Akkor gyere ide. Hogyan? Hagyd el. És aztán? Ezerszer hívott, imádtam, ha megcsörrent a telefon, imádtam, hogy elköszöntünk egymástól, nem tudtam, mikor jelentkezik újra, de fél óra múlva megint felhívott, vagy akár tíz perc múlva, és tovább faggatott, hogy lefeküdtem-e Pietróval, mióta együtt voltunk, nem, feleltem, megesketett, megesküdtem, megkérdeztem, hogy ő szeretkezett-e a feleségével, nem, kiáltotta, én is megeskettem, eskü után eskü, meg egy csomó ígéret, legelőször is tőlem, hogy otthon maradok és elérhető leszek. Azt akarta, hogy várjam a hívásait, olyannyira, hogy ha kimozdultam - muszáj volt vásárolnom -, addig csörgette a telefont, amíg haza nem értem, és a lányokat meg a szatyrokat hátrahagyva, a nyitott ajtóból be nem rohantam válaszolni. Kétségbeesetten szólt bele: azt hittem, már sosem veszed föl. Aztán megkönnyebbülten hozzátette: de akkor örökké csörgettem volna, az üres csörgést szerettem volna a hiányodban, ha már más nem maradt nekem. És újra felidézte, aprólékosan azt az éjszakát - emlékszel erre, emlékszel arra -, folyton arról beszélt. Felsorolta, hogy miket szeretne velem csinálni, nem csak a szexben: sétálni, utazni, moziba, étterembe menni, beszélni nekem a munkájáról, meghallgatni, mi újság az új kötetemmel. Elvesztettem a fejemet. Igen, igen, igen, mormoltam, mindent, amit csak akarsz, és felkiáltottam: nyaralni megyek, egy hét múlva a tengernél leszek Pietróval és a lányokkal, mintha valamiféle deportálásról beszélnék. És Nino: Eleonóra három nap múlva elutazik Caprira, amint elmegy, indulok Firenzébe, akár csak egy óráért is. Közben Elsa bámult, és megkérdezte: mama, kivel beszélsz folyton, gyere játszani. Egyik nap Dede azt mondta neki: hagyd, az udvarlójával beszél.

Nino éjszaka utazott, reggel kilenc körül ért Firenzébe. Felhívott, Pietro vette fel, lerakta. Újra hívott, rohantam válaszolni. A ház előtt parkolok, mondta. Gyere le. Nem lehet. Gyere le azonnal, különben felmegyek én. Pár nap múlva indultunk volna Viareggióba, Pietro már szabadságon volt. Rábíztam a gyerekeket, azt mondtam, hogy vásárolnom kell ezt-azt a nyaralásra. Lerohantam Ninóhoz.

Nagyon rossz ötlet volt újra találkozni. Rájöttünk, hogy nemhogy enyhült volna az egymás iránti vágyunk, hanem még inkább fellángolt, és ezer igényt vetett fel, szemérmetlen sürgősséggel. A távolság, a szavak lehetővé tették, hogy telefonon ábrándozzunk, légvárakat építsünk, vagy megrettenjünk, visszafogjuk magunkat, de most, összezárva a forró autó parányi légterében kirobbant belőlünk az őrjítő vágy, felöltötte az elkerülhetetlenség gúnyáját, részévé vált a világ forrongásának, az akkori, lehetetlent álmodó valóságnak.

- Ne menj vissza.

- És a lányok, és Pietro?

- És mi?

Mielőtt visszatért volna Nápolyba, azt mondta: nem tudom, hogyan fogom kibírni, ha nem látlak egész augusztusban. Elkeseredetten köszöntünk el egymástól. A viareggiói házban nem volt telefon, megadta a számukat Caprin. Meg kellett ígérnem, hogy mindennap felhívom.

- És ha a feleséged veszi fel?

- Leteszed.

- Ha a tengernél vagy?

- Dolgoznom kell, alig fogok lemenni.

Az álmodozásokon és a telefonokon kívül ki kellett tűznünk egy időpontot, Nagyboldogasszony ünnepe előtt vagy után, amikor találkozunk is valahogy, legalább egyszer. Nino erősködött, hogy találjak ki valamit, és térjek vissza Firenzébe. Ő is bead valamit Eleonórának, és eljön hozzám. Nálunk találkozunk, együtt vacsorázunk, együtt alszunk. Egy újabb őrültség. Csókoltam, simogattam, harapdáltam, és egyfajta boldogtalan boldogságban váltam el tőle. Elrohantam találomra vásárolgatni, törülközőket, két fürdőnadrágot Pietrónak, kisvödröt és lapátot Elsának, egy kis kék fürdőruhát Dedének. Akkoriban szerette a kéket.

Elmentünk nyaralni. Nem sokat foglalkoztam a lányokkal, sokszor az apjukra hagytam őket. Folyton rohangáltam telefont keresni, csak hogy megmondjam Ninónak, szeretem. Csupán egyszer-kétszer vette fel Eleonóra, akkor letettem. De már a hangja is felidegesített, igazságtalanság, hogy éjjelnappal Nino mellett lehet, mi köze hozzá, hozzánk. Ez az idegesség is hozzájárult, hogy legyőzzem a félelmemet, és egyre kivitele zhetőbbnek láttam a firenzei találkánkat. Azt mondtam Pietrónak, és igaz is volt, hogy míg az olasz kiadó minden igyekezete ellenére sem készül el január előtt, a franciáknál október végén megjelenik a könyvem. Tehát sürgősen tisztáznom kell még néhány kérdést, egy-két könyvre is szükségem van, haza kell mennem.

- Elmegyek én értük - ajánlotta fel.

- Legyél egy kicsit a lányokkal, alig látnak.

- Szeretek vezetni, te meg nem.

- Békén hagynál egy kicsit? Lehet egy nap szabadságom? A szolgáknak lehet, nekem miért nem?

Kora reggel indultam autóval, fehér csíkok barázdálták az égboltot, az ablakon bevágó hűvös szél a nyár illatait hordozta. Kalapáló szívvel léptem be az üres lakásba. Levetkőztem, megmosakodtam, megnéztem magam a tükörben, zavart a fehér folt a hasamon és a mellemen, felöltöztem, levetkőztem, megint felöltöztem, amíg szépnek nem éreztem magam.

Három óra felé megérkezett Nino, fogalmam sincs, mit mesélt be

a feleségének. Estig szeretkeztünk. Valóságos hódolattal bánt a testemmel, akkor először volt rá lehetősége, készületlenül ért. Próbáltam én is kitenni magamért, mindenáron le akartam nyűgözni. De amikor láttam rajta a gyönyört követő ernyedt boldogságot, valami megtört bennem. Számomra páratlan élmény volt, számára rutin. Szerette a nőket, fétisként imádta a testüket. Nem is annyira magukra a nőkre gondoltam, akiket ismertem -Nadia, Silvia, Mariarosa vagy a felesége, Eleonóra -, sokkal inkább Nino őrült szenvedélyére Lilával szemben, amellyel kis híján az önpusztításba kergette a barátnőmet. Eszembe jutott, mennyire hitt Lila ebben a szenvedélyben, mennyire belekapaszkodott Ninóba, a bonyolult könyveibe, a gondolataiba, az ambícióiba, hogy felvértezze magát, és lehetőséget adjon magának a változásra. Eszembe jutott, mennyire összezuhant, amikor Nino elhagyta. Nino csak így tud szeretni és szerelemre lobbantam, ilyen túlfűtötten, másképp nem? A mi őrült szerelmünk más őrült szerelmek másolata? Az irántam érzett felelőtlen vágya csak egy minta, ugyanígy akarta Lilát is? Még a helyzet is hasonló: ahogyan most eljött a Pietróval közös otthonomba, ugyanúgy vitte föl Lila a Stefanóval közös lakásukba? Amit most teszünk, az csak ismétlés?

Elhúzódtam tőle, megkérdezte: mi baj? Semmi, nem tudtam, mit mondjak, kimondhatatlan gondolatok voltak. Szorosan átöleltem, megcsókoltam, és próbáltam kiűzni magamból az érzést, hogy Lilát is szerette. De Nino tovább kérdezgetett, és végül nem bírtam megállni, egy nem is olyan régi kijelentésébe kapaszkodva - ezt talán kimondhatom -, színlelt vidámsággal megkérdeztem: - Velem is van valami baj a szexben, mint Linával?

Megváltozott az arckifejezése. Átalakult egy másik emberré, a tekintete, az arca egy rémisztő idegenné. Gyorsan elsuttogtam, még mielőtt válaszolt volna:

- Vicceltem, nem kell válaszolnod.

- Nem értem, amit mondtál.

- Csak téged idéztelek.

- Sosem mondtam ilyet.

- Dehogynem, Milánóban, miközben mentünk az étterembe.

- Nem igaz, amúgy meg nem akarok Lináról beszélni.

- Miért?

Nem felelt. Elkeserített, hátat fordítottam neki. Megérintette a hátam az ujjai hegyével, odasziszegtem: hagyj békén. Feküdtünk mozdulatlanul, némán. Aztán megint simogatni kezdett, finoman megcsókolta a vállam, megenyhültem. Igen, ismertem be magamban, igaza van, soha többé nem szabad Liláról kérdeznem.

Este csöngött a telefon, Pietro hívott a lányokkal. Intettem Ninónak, hogy maradjon csöndben, kikeltem az ágyból, rohantam fölvenni. Szeretetteljes, megnyugtató hangon akartam beleszólni, de önkéntelenül túlságosan halkan beszéltem, egyfajta természetellenes mormogással, nem akartam, hogy Nino meghallja, aztán kicikizzen vagy esetleg bedühödjön.

- Miért suttogsz? - kérdezte Pietro. - Minden rendben?

Azonnal megemeltem a hangom, most meg túl hangosnak

éreztem. Kedves szavakat kerestem, nagyon örültem Elsának, Dedének meg a lelkére kötöttem, hogy viselkedjen jól a papával, és lefekvés előtt mosson fogat. Amikor visszatértem Ninóhoz az ágyba, azt mondta:

- Micsoda remek feleség, micsoda remek anya.

Azt feleltem:

- Te sem vagy rosszabb.

Vártam, hogy enyhüljön a feszültség, hogy a férjem és a lányaim hangjának visszhangja elcsendesedjen. Együtt lezuhanyoztunk, nagyon élveztem, ez is új volt nekem, tetszett, hogy mosdat, hogy mosdathatom. Aztán készülődni kezdtem - étterembe mentünk-, de ezúttal Nino szeme előtt, méghozzá magamat is meglepő fesztelenséggel. Megbűvölten figyelte, ahogy próbálgattam a ruhákat, ahogy sminkeltem, és időről időre - hiába intettem tréfásan: ne merészeld, csiklandozol, tönkreteszed a sminkemet, és kezdhetem elölről, vigyázz a ruhámra, hagyj békén - mögém lépett, csókolgatta a nyakam, benyúlt a dekoltázsom alá, a ruha alá.

Ráparancsoltam, hogy egyedül menjen ki a házból, és várjon meg a kocsiban. Noha szinte üres volt a ház, mindenki nyaralt, féltem, hogy valaki meglát minket együtt. Elmentünk vacsorázni, sokat ettünk, sokat beszélgettünk, nagyon sokat ittunk. Hazamentünk, és újra bebújtunk az ágyba, de egy kicsit sem aludtunk. Nino azt mondta: - Októberben Montpellier-ben leszek egy konferencián.

- Jó neked. A feleségeddel mész?

- Veled akarok menni.

- Lehetetlen.

- Miért?

- Dede hatéves, Elsa három. Törődnöm kell velük.

Vitatkozni kezdtünk a helyzetünkről, akkor ejtettünk ki először olyan szavakat, hogy házasok, gyermekesek. A kétségbeesést szeretkezés követte, a szeretkezést kétségbeesés. Végül odasúgtam neki:

- Nem találkozhatunk többet.

- Lehet, hogy te kibírod, de én nem.

- Szavak. Évtizedek óta ismersz, mégis teljes életet éltél nélkülem. Gyorsan elfelejtesz.

- ígérd meg, hogy továbbra is mindennap telefonálsz.

- Nem, nem telefonálok többé.

- Ha nem hívsz, beleőrülök.

- Én őrülök bele, ha továbbra is rád gondolok.

Egyfajta mazochista élvezettel megállapítottuk, hogy zsákutcába jutottunk, és addig soroltuk az akadályokat, amíg elkeseredésünkben újra össze nem kaptunk. Nino reggel hatkor ment el, roppant idegesen. Rendbe raktam a lakást, sírtam egyet, és levezettem Viareggióba, egész úton reménykedve, hogy sosem érek oda. Félúton ráeszméltem, hogy egyetlen könyvet sem vittem magammal, alibinek. Jobb is így, gondoltam.

Megérkeztem, Elsa repesett az örömtől, durcásan azt mondta: papa nem tud rendesen játszani. Dede megvédte Pietrót, Elsa kicsi és buta, kiáltotta, elront minden játékot. Pietro rosszkedvűen méregetett:

- Nem aludtál.

- Rosszul aludtam.

- Megtaláltad a könyveket?

- Igen.

- És hol vannak?

- Hol lennének? Otthon. Megnéztem, amit kellett, és kész.

- Miért vagy dühös?

- Mert feldühítesz.

- Tegnap este még egyszer felhívtunk. Elsa jó éjszakát akart kívánni, de nem voltál otthon.

- Meleg volt, sétáltam egyet.

- Egyedül?

- Ki mással?

- Dede azt mondja, van egy udvarlód.

- Dede erősen kötődik hozzád, ég a vágytól, hogy a helyemre lépjen.

- Vagy olyasmiket lát és hall, amiket én nem.

- Mit akarsz ezzel mondani?

- Azt, amit mondtam.

- Pietro, beszéljünk világosan: a sok betegséged közé most még

bevegyük a féltékenységet is?

- Nem vagyok féltékeny.

- Reméljük. Mert ha mégsem így volna, most megmondom, nem kérek a féltékenységből, nem viselem el.

A következő napokban megsokasodtak a hasonló összetűzések. Visszavertem a támadásokat, még én tettem Pietrónak szemrehányást, miközben szégyelltem magam. De egyben mérges is voltam: mit vár tőlem, mit kellene tennem? Ninót szeretem, mindig is szerettem: hogyan szakíthatnám ki a szívemből, a fejemből, a belsőmből, azért, mert most Pietro is engem akar? Kiskorom óta tökélyre fejlesztettem saját magam elnyomását. Egyetlen igazi vágyamat sem juttattam érvényre, mindig megtaláltam a módját, hogy ne vegyek tudomást a sóvárgásaimról. Ebből azonban elég, gondoltam, inkább boruljon minden, velem együtt.

De még tétováztam. Néhány napig, ahogyan Firenzében bölcsen kijelentettem, nem telefonáltam Ninónak. Aztán viszont háromszor-négyszer is napjában, mindenféle elővigyázatosság nélkül. Az sem érdekelt, hogy Dede ott áll a fülke mellett. Beszélgettem Ninóval, néha csatakos izzadtan az elviselhetetlenül forró ketrecben, a lányom kémkedő pillantásaitól elkeseredetten, kitártam az üvegajtót, és kikiabáltam: mit szobrozol itt, mondtam, hogy vigyázz a húgodra. Csak a montpellier-i konferenciára tudtam gondolni. Nino ostromolt, egyre inkább úgy éreztem, az érzéseim őszinteségét akarja próbára tenni az utazással, és közben a heves vitákról átnyergeltünk a kijelentésekre, hogy nem tudunk egymás nélkül élni, a költséges interurbán duzzogásokról lángoló vágyunk kifejezéseire. Egyik délután nem bírtam tovább, és miközben Dede és Elsa a fülke mellett nyavalygott - igyekezz, mama, unatkozunk -, azt mondtam Ninónak: - Csak egy módja van, hogy elkísérjelek Montpellier-be.

- Mi lenne az?

- Mindent elmondok Pietrónak.

Hosszú csönd.

- Tényleg megtennéd?

- Igen, egy feltétellel: te meg elmondod Eleonórának.

Újabb hosszú csönd. Aztán egy mormogás:

- Fájdalmat okozzak Eleonórának és a gyereknek?

- Igen. Én nem okozok fájdalmat Pietrónak és a lányaimnak? Dönteni nem más, mint fájdalmat okozni.

- Albertino nagyon kicsi.

- Elsa is. És Dedének is szörnyű lesz.

- Hagyjuk Montpellier utánra.

- Nino, ne játssz velem.

- Nem játszom.

- Ha nem játszol, viselkedj felelősen: te beszélsz a feleségeddel, én meg a férjemmel. Most, ma este.

- Adj egy kis időt, nem könnyű.

- Nekem az?

Tétovázott, magyarázkodott. Eleonóra nagyon törékeny, mondta, körülöttem és a gyerek körül forog az élete. Kislány korában kétszer is öngyilkosságot kísérelt meg, mondta. És még folytatta, éreztem, hogy teljes őszinteségre törekszik. Lépésről lépésre elismerte, a szokásos józanságával, hogy nemcsak az a baj a házassága felrúgásával, hogy fájdalmat okoz Eleonórának, hanem az is, hogy le kell mondania a jólétről - Nápoly csak a jómódúaknak élhető - és a kapcsolati hálóról, melynek segítségével kiskirály lehet az egyetemen. Aztán még inkább magával ragadta az elhatározása, hogy nem hallgat el semmit: ne felejtsd el, mondta, hogy az apósod nagyon tisztel engem, és ha kiderülne a kapcsolatunk, az számomra is, számodra is végérvényes szakításhoz vezethet az Airotákkal.

Megsebzett ez a mondata, nem tudtam, miért.

- Jól van - mondtam -, fejezzük be.

-Várj.

- Eleget vártam, korábban kellett volna döntenem.

- Mit akarsz tenni?

- Tudomásul veszem, hogy a házasságomnak nincs tovább értelme, és megyek tovább a magam útján.

- Biztos vagy benne?

- Igen.

- És eljössz Montpellier-be?

- Azt mondtam, a magam útján, nem a tiéden. Köztünk vége.

Könnyes szemmel tettem le, kiléptem a fülkéből. Elsa megkérdezte: baj van, mama? Nekem semmi bajom, feleltem, a nagyi nincs jól. Tovább szipogtam, Elsa és Dede aggodalmasan kémlelt.

A nyaralás utolsó napjaiban rengeteget sírtam. Fáradtságra, a melegre és a fejfájásra fogtam, Pietrót küldtem le a lányokkal a tengerhez. Feküdtem az ágyban, és telesírtam a párnát. Utáltam, hogy ennyire törékeny vagyok, még kislányként sem voltam ilyen. Lilával megfogadtuk, hogy sose sírunk, és ha mégis előfordult, csakis különleges pillanatokban, rövid ideig: szégyelltük, elfojtottuk a könnyeinket. Most viszont elapadhatatlan vízesésként ömlöttek belőlem a könnyek, és hiába tartottam vissza őket erőszakkal és mostam meg gyorsan az arcomat, mielőtt visszajött Pietro a lányokkal, úgy éreztem, belül tovább csörgedeznek, és csak a megfelelő alkalomra várnak, hogy újra kizúduljanak a szememen. Nino nem akar igazán, Nino színlelni nagyon tud, szeretni kevésbé. Meg akart baszni - igen, megbaszni, ahogyan korábban ki tudja, hány nőt -, de velem lenni, szakítani a feleségével és velem lenni örökre, ez nem szerepelt a tervei között. Valószínűleg még mindig Lilába szerelmes. Valószínűleg egész életében Lilát fogja szeretni, mint oly sokan, akik ismerték. És ennek köszönhetően örökre Eleonórával marad. A Lila iránti szerelme a garancia, hogy egyetlen nő sem - bármennyire is szeretné Nino a maga elsöprő módján -sodorhatja soha veszélybe törékeny házasságukat, a legkevésbé én. így állt a helyzet. Időnként még az ebédet vagy a vacsorát is félbehagytam, és berohantam a fürdőszobába zokogni.

Pietro óvatosan bánt velem, érezhette, hogy egyik pillanatról a másikra kitörhetek. Először, már néhány órával a Ninóval való szakításom után, úgy gondoltam, elmondok neki mindent, nemcsak mint a férjemnek, akinek magyarázattal tartozom, hanem mint egy gyóntatónak. Szükségesnek éreztem, és amikor az ágyban közeledett hozzám, és én suttogva visszautasítottam, ne, felébrednek a lányok, különösen vágytam rá, hogy rázúdítsak minden részletet. De sikerült mindig megállnom, még időben. Minek is tettem volna, most, hogy nem beszéltem a szeretett férfival, hogy úgy éreztem, végérvényesen elveszítettem, fölösleges lett volna felbőszítenem Pietrót. Jobb lesz röviden és világosan lezárni a kérdést: nem tudok tovább veled élni. De ezt sem tudtam megtenni. Mert amikor a hálószoba félhomályában úgy éreztem, kész vagyok erre a lépésre, megsajnáltam, aggódni kezdtem a lányok jövője miatt, és inkább megsimogattam a vállát, az arcát, és elmormoltam: aludj.

A nyaralás utolsó napja hozta meg a változást. Majdnem éjfél volt, Dede és Elsa aludt. Legalább tíz napja nem telefonáltam Ninónak. Már összecsomagoltam, kikészített a búskomorság, a fáradtság, a meleg. Az erkélyen voltunk Pietróval, a nyugágyunkon feküdtünk, ki-ki a magáén, csöndben. Abágyasztó pára átitatta a hajunkat és a ruhánkat, tenger-és gyantaszag érződött. Pietro egyszer csak megkérdezte:

- Hogy van anyád?

- Anyám?

- Igen.

-Jól.

- Dede azt mondta, hogy beteg.

- Meggyógyult.

- Felhívtam ma délután. Semmi baja nem volt mostanában.

Nem szóltam semmit. Kellemetlen fráter. Tessék, mindjárt

elsírom magam megint. Ó, istenem, elég volt, elegem van. Pietro folytatta, nyugodt hangon:

- Azt hiszed, vak vagyok és süket. Azt hiszed, nem vettem észre, hogy flörtölsz azokkal a félnótásokkal, akik megfordultak nálunk, még Elsa születése előtt.

- Nem tudom, miről beszélsz.

- Nagyon is jól tudod.

- Nem, nem tudom. Kikre gondolsz? A vacsoravendégeinkre? Én flörtöltem velük? Megbolondultál?

Pietro megrázta a fejét, elmosolyodott. Várt néhány másodpercet, aztán a korlátot bámulva megkérdezte:

- Azzal a dobossal sem flörtöltél?

Megrémültem. Nem hátrált meg, nem tágított. Nagyot fújtam.

- Marióval?

- Látod, hogy emlékszel rá?

- Persze hogy emlékszem, hogyne emlékeznék. Nem sok érdekes embert hoztál haza a házasságunk hét éve alatt.

- Érdekesnek találtad?

- Igen, na és? Mi van veled ma este?

- Tudni akarom. Nem tudhatom?

- Mit akarsz tudni? Amit én tudok, azt te is tudod. Legalább négy éve nem láttuk azt az alakot, és most előjössz ezekkel a hülyeségekkel?

Elfordította a tekintetét a korlátról, rám nézett, komolyan.

- Akkor beszéljünk aktuálisabb dolgokról. Mi van köztetek Ninóval?

Erős és váratlan volt a csapás. Tudni akarja, mi van köztünk Ninóval. Elég volt egyetlen kérdés, hogy újra meginduljon bennem a zuhatag. Elvakítottak a könnyek, ordítani kezdtem, feledve, hogy az erkélyen vagyunk, hogy mindenki pihen a naptól és a tengertől aléltan: minek kellett megkérdezned, miért nem tartottad magadban, elrontottál mindent, most már nincs mit tenni, bárcsak csöndben maradtál volna, de nem bírtad ki, úgyhogy el kell mennem, muszáj, hogy elhagyjalak.

Nem tudom, mi zajlott le benne. Talán tényleg azt hitte, hogy hibát követett el, és ezzel, homályos okokból, azt kockáztatja, hogy végérvényesen tönkreteszi a kapcsolatunkat. Vagy hirtelen valamiféle egyszerű, prelogikus lénnyé váltam a szemében, amely szétzúzta a beszéd törékeny felületét, és ijesztő női ösztönösséggel nyilvánul meg. Elviselhetetlen lehetett számára a látvány, felpattant, és bement a házba. De én utána rohantam, és tovább ordítottam, mindenfélét: kiskorom óta szeretem Ninót, most ráébresztett új lehetőségekre, teli vagyok kihasználatlan energiával, te éveken keresztül szürkeségbe kényszerítettél, nem hagytad, hogy teljes életet éljek.

Amikor elfogyott a szuflám, kimerültén lerogytam egy sarokba. Pietro megállt előttem, beesett volt az arca, a szeme körül lila táskák, a szája fehér, napbarnított bőre most inkább sárosnak látszott. Rádöbbentem, hogy teljesen kiborítottam. Nem is feltételezte, hogy igennel felelek a kérdéseire: igen, flörtöltem azzal

a dobossal, mi az, hogy; igen, Nino a szeretőm volt. Azért kérdezett, hogy megcáfoljam, hogy eloszlassam a kétségeit, hogy nyugodtabban fekhessen le aludni. Ehelyett bezártam egy rémálomba, amelyből nem tud kitörni. Megkérdezte, majdhogynem suttogva, menekülést keresve:

- Lefeküdtél vele?

Megint megsajnáltam. Az igazat újra csak ordítani tudtam volna: igen, először, miközben aludtál, másodszor a kocsijában, harmadszor a mi ágyunkban, Firenzében. És hallotta volna, hogy csupán a szavaktól is újra fellángol a vágyam. Inkább megráztam a fejem.

Visszatértünk Firenzébe. Pietróval csak a legszükségesebbekről beszélgettünk, a lányok jelenlétében valamivel barátságosabban szóltunk egymáshoz. Pietro átköltözött a dolgozószobába, mint amikor annak idején Dede végigbömbölte az éjszakát, én maradtam az ágyunkban. Töprengtem, hogy mit tegyek. Abból nem indulhattam ki, ahogyan Lila és Stefano házassága véget ért, más időket éltünk, és ők nem törődtek a törvénnyel. Én viszont jogszerűen, a kornak és a helyzetünknek megfelelően akartam intézni a dolgot. De nem tudtam, hogyan fogjak hozzá, így hát nem tettem semmit. Ráadásul alighogy hazaértünk, Mariarosa felhívott, és közölte, hogy jól haladnak a könyvem francia változatának előkészületei, nemsokára elküldi a kefelevonatot, míg az olasz kiadóm komoly, csavaros észjárású szerkesztője kérdésekkel bombázott a szöveggel kapcsolatban. Először örültem, próbáltam újra lelkesedni a munkám iránt. De nem ment, úgy éreztem, nem az a legnagyobb gondom, hogy egy-két esetleg rosszul értelmezett soron vagy sántító összefüggésen rágódjak.

Aztán egyik reggel csörgött a telefon, Pietro vette fel. Halló, mondta, halló, aztán letette. Őrült vágtába kezdett a szívem, készültem, hogy ha újra megszólal, odarohanok a telefonhoz, megelőzöm Pietrót. De nem szólalt meg. Teltek az órák, a könyvem szövegét olvasgattam, hogy lekössem magam. Rossz ötlet volt, egy rakás ostobaságnak találtam, annyira kimerített, hogy elbóbiskoltam, az íróasztalra hajtva a fejem. De ekkor újra megszólalt a telefon, megint Pietro vette fel. Beleordított, halló, halálra rémisztve Dedét, aztán lecsapta a kagylót, mintha össze akarná törni.

Nino volt, én is tudtam, Pietro is tudta. Közeledett a konferencia időpontja, nyilván újra győzködni akart, hogy kísérjem el. Megint a vágyaink kézzelfoghatóságára épít. Be akarja bizonyítani, hogy egyetlen lehetőségünk egy titkos kapcsolat, végkimerülésig lavírozni a megcsalások kínja és a gyönyörök között. Ez az egyetlen út, átverni, hazudni, együtt elutazni. Először ülök majd repülőn, hozzásimulok, miközben a gép felszáll, mint a filmekben. És miért ne, Montpellier után továbbmegyünk Nanterre-be, Mariarosa barátnőjéhez, megbeszélem vele a könyvemet, a tennivalókat, bemutatom neki Ninót. Ó, igen, együtt a szeretett férfival, hadd lássa mindenki, hadd érezzék a belőle áradó erőt, a határozottságát. Megenyhültem, megszelídült az ellenérzésem. Elfogott a kísértés.

Másnap Pietro bement az egyetemre, én meg vártam, hogy Nino újra telefonáljon. Nem hívott, és ez annyira elvette az eszemet, hogy felhívtam én. Hosszú másodpercekig csörgött, izgatottan vártam, semmi más nem járt a fejemben, csak hogy sürgősen hallanom kell a hangját. Aztán lesz, ami lesz. Talán rátámadok, talán újra sírva fakadok. Vagy azt kiáltom: jól van, elmegyek veled, leszek a szeretőd, amíg rám nem unsz. Csak szóljon már bele.

Eleonóra vette fel. Még időben elkaptam a Ninónak szánt hangom, pedig már rohant volna lélekszakadva a telefonvonalon, ki tudja, miféle kompromittáló szavakkal. Nagy vidáman beleszóltam: szia, Elena Greco vagyok, jól vagy, milyen volt a nyaralás, és Albertino? Hagyta, hogy végigmondjam, aztán felüvöltött: aha, Elena Greco, a kurva, a képmutató kurva, hagyd békén a férjemet, és ne merészelj többé telefonálni, mert tudom, hogy hol laksz, és az élő istenre esküszöm, hogy odamegyek, és beverem a képed. És letette.

Nem tudom, meddig maradtam ott a telefonnál. Teli voltam gyűlölettel, csak ilyesmik keringtek a fejemben: igen, gyere csak, gyere ide most rögtön, rohadék, alig várom, hol a faszban laksz, a Tasso úton, a Filangierin, a Crispin, a Santarellán?, és velem hepciáskodsz, riherongy rüfke, nem tudod, kivel van dolgod, kisanyám. Egy másik énem próbált kapálózva feltörni a mélyből, ahol a szelídség páncélja alá temettem, az olaszt és a gyermekkorom nyelvezetét keverve, teljesen felbolydult a lelkem. Ha ide mer jönni, szemen köpöm, lelökdösöm a lépcsőn, kivonszolom az utcára a hajánál fogva, beleverem azt a szarral teli fejét a járdába. Szúrt a szívem, lüktetett a halántékom. A házunk előtt útépítők dolgoztak az utcán, az ablakon por, meleg, sűrű kopácsolás és valamilyen gép idegesítő hangja dőlt befelé. Dede Elsával veszekedett a másik szobában: ne utánozz már mindig, olyan vagy, mint egy majom, a majmok csinálják ezt. Lassan felfogtam. Nino elszánta magát, beszélt a feleségével, ezért támadt rám Eleonóra. Elillant a haragom, fékezhetetlen öröm vette át a helyét. Nino engem akar, olyannyira, hogy beszélt rólunk a feleségének. Felrúgta a házasságát, tudatosan lemondott a belőle származó előnyökről, kizökkentette az életét a megszokott kerékvágásból, inkább Eleonórának és Albertinónak okozott fájdalmat, mint nekem. Tehát igaz, szeret. Boldogan felsóhajtottam. Újra megszólalt a telefon, gyorsan fölvettem.

Nino volt, az ő hangja. Nyugodtnak tűnt. Közölte, hogy vége a

házasságának, szabad. Megkérdezte:

- Beszéltél Pietróval?

- Elkezdtem.

- Nem mondtad még el neki?

- Nem mindent.

- Meggondoltad magad?

- Nem.

- Akkor igyekezz, mindjárt utazunk.

Biztosra vette, hogy vele tartok. Rómában találkozunk, megvan már minden, szálloda, repülőjegyek.

- De mi lesz a lányokkal? - kérdeztem halkan, meggyőződés nélkül.

- Küldd el őket anyádhoz.

- Szó sem lehet róla.

- Akkor hozd őket is.

- Komolyan beszélsz?

- Igen.

- Úgy is magaddal vinnél, a lányokkal együtt?

- Persze.

- Te tényleg szeretsz - mormoltam.

- Igen.

Egy csapásra újra sebezhetetlennek, legyőzhetetlennek éreztem magam, mint az életem egy régi időszakában, amikor úgy tűnt, mindent elérhetek. Szerencsésnek születtem. Még ha néha mostohának érzem is, a sors nekem dolgozik. Persze az én érdemem is. Fegyelmezett voltam, kitartóan magoltam, megtanultam a férfiak eszközeit használni, logikus egésszé tudom formázni a részletek zűrzavaros halmazát, megtanultam tetszeni. De a szerencse mindennél többet számít, és büszke voltam, hogy az én oldalamon áll, akár egy bizalmas barátnő. Megnyugtatott, hogy ismét mellém szegődött. Rendes ember a férjem, nem olyasféle alak, mint Stefano Carracci vagy - még rosszabb - mint Michele Solara. Összecsapok vele, szenvedni fog, de végül találunk megoldást. Biztosan fájdalmas lesz a házasságunk, a család széthullása. És mivel, különböző okok miatt, egyikünknek sem fűlik a foga, hogy tudassuk a rokonokkal a hírt, sőt inkább a lehető legtovább titkolnánk, egyelőre nem számíthatunk Pietro szüleire és húgára, akik pedig mindig tudják, mit kell tenni, kihez érdemes fordulni bonyolult helyzetekben. De nem aggódtam, végre. Felnőtt, értelmes emberek vagyunk, leülünk, megvitatjuk, megmagyarázzuk. Azokban az órákban csak egyvalami tűnt biztosnak a zűrzavarban: elmegyek Montpellier-be.

Még aznap este beszéltem a férjemmel, bevallottam, hogy Nino a szeretőm. Nem akarta elhinni. Amikor rájött, hogy tényleg igaz, sírt, könyörgött, dühöngött, felkapta az üveg asztallapot, és nekihajította a falnak, az ajtóban álló, az üvöltözésre felébredt lányok rémült

tekintetétől kísérve. Felkavart a jelenet, de nem tántorított el. Visszafektettem Dedét és Elsát, megnyugtattam őket, megvártam, míg elalszanak. Aztán visszamentem veszekedni a férjemmel, minden perc újabb sebet ütött rajtam. Ráadásul Eleonóra zaklatni kezdett minket telefonon, éjjelnappal hívogatott, szidott engem, szidta Pietrót, mert nem képes férfiként viselkedni, fenyegetőzött, hogy a rokonai elintéznek minket, a lányokkal együtt, nagyon megkeserüljük.

Nem ijedtem meg. Annyira fűtött a lelkesedés, hogy nem is éreztem magam hibásnak. Ellenkezőleg, úgy tűnt, hogy még az általam okozott fájdalmak, az elszenvedett megaláztatások és támadások is nekem dolgoznak. Ez az elviselhetetlennek tűnő helyzet nemcsak nekem segít valamivé válni, amitől boldog leszek, hanem végül, kifürkészhetetlen utakon, azoknak is hasznára lesz, akik most szenvednek tőle. Eleonóra megérti majd, hogy a szerelemnek nem lehet parancsolni, hogy értelmetlen maradásra kényszeríteni valakit, aki menni akar. És Pietrónak, aki elméletben biztosan tudja ezt, csak időre lesz szüksége, hogy feldolgozza, és a gyakorlatban is bölcsen elfogadja.

Igazából a lányok miatt volt nehéz. Pietro ragaszkodott hozzá, hogy elmondjuk nekik, miért veszekszünk. Én elleneztem: kicsik, mondtam, nem értik. Erre ő ordítani kezdett: ha el akarsz menni, magyarázatot kell adnod a lányaidnak, ha nincs hozzá bátorságod, maradj, mert te magad sem nagyon hiszel abban, amire készülsz. Beszéljünk egy ügyvéddel, mormoltam. Majd ha eljön az ideje, felelte. És váratlanul átkiabált Dedének és Elsának, akik amint meghallották, hogy veszekszünk, riadtan behúzódtak a szobájukba.

- Anyátok mondani akar valamit - kezdett bele, amikor megjelentek a lányok -, üljetek le, és hallgassátok.

A lányok szépen leültek, és vártak. Nekifogtam:

- Apátok és én szeretjük egymást, de nem nagyon jövünk ki, úgyhogy úgy döntöttünk, különválunk.

- Nem igaz - szakított félbe Pietro higgadtan -, anyátok döntött úgy, hogy elmegy. És az sem igaz, hogy szeretjük egymást: ő már nem szeret engem.

Felcsattantam:

- Lányok, nem ilyen egyszerű. Attól még szerethetjük egymást, hogy nem élünk együtt.

Megint félbeszakított.

- Ez sem így van: vagy szeretjük egymást, és együtt élünk, családként, vagy nem szeretjük egymást, különválunk, és nem vagyunk többé család. Hogyan értsék meg a lányok, ha hazudsz nekik? Légy szíves, mondd el az igazat, nyíltan, hogy miért válunk külön.

Azt mondtam:

- Én nem hagylak el titeket, ti vagytok nekem a legfontosabbak, nem tudnék nélkületek élni. Csak apátokkal van bajom.

- Micsoda? - faggatott. - Világosíts fel minket, hogy mi a bajod.

Felsóhajtottam, dünnyögtem:

- Mást szeretek, és vele akarok élni.

Elsa lopva ránézett Dedére, nem tudta, hogyan kellene reagálnia, és mivel Dede szenvtelen maradt, ő sem tett semmit. A férjem viszont kijött a sodrából, felüvöltött:

- A nevét: mondd meg, hogy hívják ezt a valakit. Nem akarod? Szégyelled? Megmondom én: ezt a valakit ismeritek, Nino az, emlékeztek rá? Anyátok vele akar élni.

Aztán kétségbeesett zokogásba kezdett, miközben Elsa kissé ijedten elmormolta: magaddal viszel engem is, mama? De nem várta meg, hogy válaszoljak. Amikor a nővére felállt, és kiment, szinte kiszaladt a nappaliból, követte.

Éjszaka Dede kiabált álmában, felriadtam, átrohantam hozzá. Aludt, de bepisilt álmában. Fel kellett ébresztenem, tisztába tettem, ágyneműt cseréltem. Visszafektettem, veled akarok aludni, mormolta. Beleegyeztem, átvittem az ágyamba. Sokszor felrezzent, ellenőrizte, ott vagyok-e.

Közeledett az indulás időpontja, de Pietróval nem javult a helyzet, mindenféle megegyezés, akár csak a francia úttal kapcsolatban is, lehetetlennek látszott. Ha elmész, mondta, nem látod többé a lányokat. Vagy: ha elviszed a lányokat, megöllek. Vagy: feljelentelek hűtlen elhagyásért. Vagy: utazzunk el négyesben, menjünk el Bécsbe. Vagy: lányok, anyátok Nino Sarratore urat választja helyettünk.

Egyre rosszabbul tűrtem. Eszembe jutott, hogy Antonio mennyit nyavalygott, amikor elhagytam. De Antonio fiatal volt még, Melina labilis idegeit örökölte, és legfőképp, nem kapott olyan nevelést, amilyet Pietro, nem szoktatták hozzá gyerekkorától kezdve, hogy felfedezze a szabályokat a káoszban. Talán, gondoltam, túlzott jelentőséget tulajdonítottam az elme pallérozottságának, az olvasmányoknak, a választékos nyelvezetnek, a politikai hovatartozásnak; talán az elhagyással mindannyian egyformán nézünk szembe; talán a legrendezettebb ember agya sem bírja el a felismerést, hogy nem szeretik. Pietro - nincs mit tenni -meggyőződéssel hiszi, hogy mindenáron meg kell védenie engem a vágyaim mérges harapásától, és ennek érdekében, lévén a férjem, kész minden eszközt bevetni, a leggyalázatosabbat is. Ő, aki csak polgári esküvőt akart, aki mindig is pártolta a válást, most egy hirtelen belső irányváltással elvárja, hogy a kötelékünk örökké tartson, mintha Isten előtt köttetett volna. És mivel én mindenképp le akartam zárni a kapcsolatunkat, előbb mindent bevetett, hogy meggyőzzön, aztán tört-zúzott, felpofozta magát, hirtelen énekelni kezdett.

Feldühítettek a kitörései, ilyenkor csúnyán ráripakodtam, ő meg általában egy csapásra megszelídült, mint egy rémült jószág, leült mellém, bocsánatot kért, nem rám mérges, mondta, az ő fejében van a baj. Az anyja - vallotta meg egyik éjjel könnyek között -folyton csalta az apját, kiskora óta tudja. Hatévesen látta csókolózni egy nagydarab, kék ruhás emberrel a genovai lakás tengerre néző szalonjában. Minden részletre emlékszik: nagy bajsza volt a férfinak, mint valami sötét penge; a nadrágján egy fénylő, százlírásnyi nagyságú folt éktelenkedett; az anyja pattanásig feszített íjnak tűnt a nagydarab mellett. Némán végighallgattam, vigasztalni próbáltam: nyugodj meg, nem valódiak ezek az emlékek, tudod jól, nem kell mondanom. De tovább folytatta: Adélé könnyű, rózsaszín ruhát viselt, az egyik pántja lecsúszott napbarnított válláról; hosszú körmei mintha üvegből lettek volna; fekete hajfonata kígyóként tekergőzött a tarkóján. Végül azt mondta, fájdalmas hangról dühösre váltva: felfogtad, mit tettél velem, felfogtad, miféle borzalomba taszítottál? És én azt gondoltam: Dede is emlékezni fog, Dede is valami hasonlót fog üvölteni, ha felnő. De aztán máshogy gondoltam, meggyőztem magam, hogy Pietro azért csak most, ennyi év után mesélte ezt el az anyjáról, hogy megsebezzen, rossz gondolatokat ébresszen bennem, és magához láncoljon.

Halálosan kimerített a helyzet, már aludni sem tudtam. Nemcsak a férjem gyötört, hanem, bizonyos értelemben, Nino is. Hallotta a telefonban, mennyire kikészít a feszültség és az aggodalom, de ahelyett, hogy vigasztalt volna, felkapta a vizet: azt hiszed, nekem könnyebb, de itt is pokoli a helyzet, ahogy nálad, féltem Eleonórát, félek, hogy őrültséget csinál, úgyhogy ne gondold, hogy én nem vagyok bajban, dehogynem, nekem talán még rosszabb, mint neked. És felkiáltott: de te meg én együtt erősebbek vagyunk mindenki másnál, a mi szövetségünk szükségszerű, te is tudod, mondd csak, hallani akarom, tudod? Tudtam. De nem sokat segítettek a szavai. Inkább abból merítettem erőt, hogy elképzeltem a pillanatot, amikor végre viszontlátom, és elrepülünk Franciaországba. Ki kell tartanom, biztattam magam, aztán meglátjuk. Addig meg másra sem vágytam, mint egy rövid tűzszünetre, nem bírtam tovább. Az egyik rettenetes veszekedés hevében azt mondtam Pietrónak, Dede és Elsa előtt: - Elég. Elutazom öt napra, csak öt napra, aztán visszajövök, és megbeszéljük, mit tegyünk. Rendben?

Pietro a lányokhoz fordult:

- Anyátok azt mondja, elutazik öt napra, elhiszitek?

Dede megrázta a fejét, és Elsa is.

- Ők sem hisznek neked - közölte Pietro -, mindnyájan tudjuk, hogy elhagysz minket, nem jössz vissza.

Ekkor, mint egy egyezményes jelre, Dede és Elsa rám vetette magát, belekapaszkodtak a lábamba, könyörögtek, hogy ne menjek el. Nem bírtam ki, letérdeltem, átöleltem a derekukat, azt mondtam: jól van, nem megyek el, ti vagytok az én gyönyörűségeim, veletek maradok. Megnyugodtak, és lassan Pietro is lecsillapodott. Bementem a szobámba.

Ó, istenem, milyen zaklatott minden: ők, én, a világ körülöttünk; hazudni kell egy kis megnyugvásért. Két nap volt hátra az utazásig, írtam egy hosszú levelet Pietrónak, aztán egy rövidet Dedének, melyben a lelkére kötöttem, hogy olvassa fel Elsának is. Bepakoltam egy bőröndöt, és beraktam a vendégszobába, az ágy alá. Bevásároltam, telizsúfoltam a hűtőt. Ebédre és vacsorára is Pietro kedvenc ételeit készítettem, örült neki. A lányok megkönnyebbülten újra nekiálltak veszekedni minden apróságon.

Nino viszont, éppen most, hogy közeledett az indulás napja, nem telefonált. Megpróbáltam felhívni, reméltem, hogy nem Eleonóra veszi fel. A szobalány szólt bele, fellélegeztem, és kértem Sarratore professzor urat. A válasz egyértelmű volt és ellenséges: adom Eleonóra asszonyt. Letettem, vártam. Reménykedtem, hogy a telefonhívás miatt Eleonóra nekiugrik Ninónak, és Nino megtudja, hogy kerestem. Tíz perc múlva csörgött a telefon. Rohantam, biztos voltam benne, hogy Nino hív. De Lila hívott.

Jó ideje nem beszéltünk, és nem is volt hozzá kedvem. Idegesített a hangja. Akkoriban ha csak a neve átsiklott az agyamon, mint egy kígyó, összezavarodtam, elgyengültem. Meg aztán rosszkor is hívott: nehogy foglalt legyen a vonal, ha Nino telefonál, úgyis nehéz elérnünk egymást.

- Visszahívhatlak? - kérdeztem.

- Dolgod van?

- Akad.

Nem érdekelte. Szokás szerint úgy gondolta, bármiféle aggály nélkül beléphet az életembe, mintha egyek volnánk, és nem is kellene megkérdezni: hogy vagy, mi újság, zavarok? Bágyadt hangon közölte, mint aki éppen most kapott egy rossz hírt: Solara asszonyt meggyilkolták. Lassan beszélt, mintha minden szóra odafigyelne, és én hallgattam, nem szakítottam félbe. A szavai nyomán megelevenedett előttem Solara mama, az uzsorás: kiöltözve Lila és Stefano esküvőjén; ördöngösen, ahogyan ajtót nyitott, amikor Michelét kerestem; gyermekkorunk árnyalakjaként, ahogyan leszúrja dón Achillét; öregen, egy művirággal a hajában, ahogyan a kék legyezővel legyezi magát, és azt mondja, elveszetten: jaj, de meleg van, ti nem érzitek? De nem éreztem semmit, akkor sem, amikor Lila sorolni kezdte, a megszokott hatásvadász módján, a fülébe jutott pletykákat. Manuéla torkát elvágták egy késsel; vagy öt pisztolylövéssel ölték meg, négy a mellkasába, egy a nyakába; vagy halálra verték és rugdalták a saját lakásában; vagy a gyilkosok - ezt a szót használta - nem is mentek be a lakásba, lelőtték, amint ajtót nyitott, Manuéla arccal a földre zuhant a lépcsőházban, és a férje közben csak nézte a tévét, nem vett észre semmit. Annyi bizonyos, mondta Lila, hogy a Solara fivérek teljesen begőzöltek, a rendőrökkel versengve keresik a bűnöst, hívtak embereket egész Nápolyból, és máshonnan is, semmi mással nem törődnek, az üzleteik zárva vannak, ma én sem dolgozom, mindenki fél, levegőt sem merünk venni.

Milyen ügyesen nyomatékosított, hangsúlyozta a fontosságát annak, ami körülötte történt: a vén uzsorásnő meggyilkolása, a megtört fiúk és az újabb vérontásra kész kopóik, és maga Lila, éberen hajózva az események hullámain. Végül kibökte, miért is telefonált valójában.

- Holnap elküldöm hozzád Gennarót. Tudom, hogy nagy kérés, ott vannak a lányaid, a tennivalóid, de én most nem tudom és nem is akarom itt tartani. Legfeljebb kimarad egy kicsit az iskolából, nagy ügy. Szeret téged, jól érzi magát nálad, te vagy az egyetlen, akiben bízom.

Elgondolkodtam egy pillanatra az utolsó mondatán: te vagy az egyetlen, akiben bízom. Elmosolyodtam: még nem tudja, hogy megbízhatatlan lettem. Úgyhogy a kérésére, amely bebetonozta a létemet a nyugodt megfontoltságba, akár egy kis piros bogyó az

egértövis ágán, nem haboztam azt felelni:

- Elutazom, elhagyom a férjemet.

- Nem értem.

- Vége a házasságomnak, Lila. Találkoztam Ninóval, és rájöttünk, hogy mindig is szerettük egymást, gyerekkorunk óta, észrevétlenül. Szóval elmegyek, új életet kezdek.

Hosszú csend, aztán megkérdezte:

- Viccelsz?

- Nem.

Lehetetlennek érezhette, hogy szétzilálom az otthonom rendjét, összezavarom a fejemben a rendszert, gyorsan, gépiesen a férjemről kezdett beszélni. Pietro, mondta, kivételes ember, tisztességes, roppant művelt, bolond vagy, ha elhagyod, gondolj bele, micsoda fájdalmat okozol a lányaidnak. Beszélt, és nem említette Ninót, mintha a név elakadt volna a fülében, és így nem jutott el az agyáig. Nekem kellett újra kiejtenem, azt mondanom: nem, Lila, nem tudok tovább Pietróval élni, mert nem bírom ki Nino nélkül, bármi történjen is, én vele akarok lenni; és folytattam, ugyanígy tovább, Ninót dicsőítve. Ekkor ordítani kezdett.

- Te eldobsz mindent Ninóért? Szétrombolod a családodat azért az alakért? Tudod, mi fog történni? Kihasznál, szívja a véredet, és amikor már élni sincs kedved, elhagy. Minek tanultál annyit? Mi a faszért képzeltem, hogy gyönyörű életed lesz, hogy helyettem is élvezheted? Tévedtem, seggfej vagy.

Lecsaptam a kagylót, mintha égetne. Féltékeny, gondoltam, irigy, utál. Igen, ez az igazság. Peregtek a másodpercek, hosszasan, nem gondoltam már Solara asszonyra, elmosódott halálra sebzett testének képe. Helyette egyre csak azon aggódtam, miért nem telefonál Nino. Lehet, hogy most visszakozik, miután beszéltem Lilával, és nevetségessé tesz? Egy pillanatra láttam magam kiszolgáltatva Lilának, amiért gyarlóságomban tönkretettem magam a semmiért. Aztán újra megszólalt a telefon. Vártam két-három hosszú csörgést, csak bámultam a készüléket. Amikor megmarkoltam a kagylót, készen álltak a szavaim Lila számára: soha többé ne üsd bele az orrod a dolgaimba, nincs jogod így beszélni Ninóról, hagyjál hibázni, ha ahhoz van kedvem. De nem Lila volt, hanem Nino, és letámadtam, csonka mondatokkal, boldog voltam, hogy hallom a hangját. Elmondtam, mire jutottam Pietróval és a lányokkal, elmondtam, hogy lehetetlen nyugodtan, észszerűen megegyezni a férjemmel, elmondtam, hogy már összecsomagoltam, és alig várom, hogy megölelhessem. Nino elmesélte, hogy a felesége őrjöng, a legutóbbi órák elviselhetetlenek voltak. Elmormolta: nagyon rám ijesztett, de nem tudom elképzelni az életemet nélküled.

Másnap, miközben Pietro az egyetemen volt, megkértem a szomszédasszonyt, hogy vigyázzon egy-két óráig Dedére és Elsára. A konyhaasztalon hagytam a két levelet, és elindultam. Nagy lépésre készülök, gondoltam, felbomlik egész régi életem, és én

idézem elő ezt a bomlást.

Rómában találkoztam Ninóval, egy szállodában a pályaudvar közelében. Miközben öleltem, azt gondoltam: sosem fogom megunni ezt az eleven testet, mindig tartogat meglepetéseket, a hosszú csontjai, a bőre izgató illata, az ereje, a mozgékonysága; egészen más, mint Pietro, mint a régi megszokásaink.

Másnap reggel, életemben először, repülőre ültem. Még az övét sem tudtam bekötni, Nino segített. Milyen megindító volt szorítani a kezét, miközben egyre erősödött a motor robaja, és a gép száguldani kezdett. Milyen megható volt egy rázkódással elszakadni a földtől, és látni, hogy a házak téglatestekké válnak, az utak vékony sávokká, a táj zöldes folttá, a tenger hajladozó fémlemezzé, a felhők lefelé örvénylő puha sziklákká, a szorongás, a fájdalom meg a boldogság pedig egy összefüggő, ragyogó mozgás részévé. Úgy éreztem, a repülés mindent leegyszerűsít, felsóhajtottam, próbáltam lazítani. Kérdezgettem Ninót: boldog vagy? Bólintással és csókokkal felelt. Időnként mintha megremegett volna a lábunk alatt a padló - az egyetlen felület, amelyben bízhattam.

Table of Contents

Aid megszökik és aki marad

Cerullo család (a suszter családja)

Greco család (a portás családja)

Carracci család (dón Achille családja)

Peluso család (az asztalos családja)

Cappuccio család (a bolond özvegy családja)

Sarratore család (a vasutas-költő családja)

Scanno család (a zöldséges családja)

Solara család (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Spagnuolo család (a cukrász családja)

Airota család

Tanárok

További szereplők

Bámulatos az egész Airota család, mondtam, Pietro

- Először letéped a fülét, aztán meg segítesz neki

- Mennyit kér érte?

Közben, egy újabb terhességtől rettegve, elkezdtem

fújtatva feltápászkodott, még jobban elnehezítette

- Hogy van anyád?

Table of Contents

Aid megszökik és aki marad

Cerullo család (a suszter családja)

Greco család (a portás családja)

Carracci család (dón Achille családja)

Peluso család (az asztalos családja)

Cappuccio család (a bolond özvegy családja)

Sarratore család (a vasutas-költő családja)

Scanno család (a zöldséges családja)

Solara család (a nevüket viselő bár-cukrászda tulajdonosának családja)

Spagnuolo család (a cukrász családja)

Airota család

Tanárok

További szereplők

Bámulatos az egész Airota család, mondtam, Pietro

- Először letéped a fülét, aztán meg segítesz neki

- Mennyit kér érte?

Közben, egy újabb terhességtől rettegve, elkezdtem

fújtatva feltápászkodott, még jobban elnehezítette

- Hogy van anyád?